КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р. Справа№ 925/1095/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Строкань Ф.С. - представник за довіреністю б/н від 16.02.2017; Вакуленко М.О. - директор згідно довідки з ЄДРПОУ;

від відповідача: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Верхняцької дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України

на рішення Господарського суду Черкаської області від 08.12.2016

у справі № 925/1095/16 (суддя - Грачов В.М.)

за позовом Верхняцької дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Нова"

про стягнення 306 424,64 грн,

ВСТАНОВИВ:

Верхняцька дослідно-селекційна станція Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Нова» (надалі - відповідач) про стягнення на підставі договору про закупівлю товарів за державні кошти № 21 від 02.02.2011, 259 082 грн - основного боргу, 13 661 грн 98 коп. - пені, 33 680 грн 66 коп. - штрафу та відшкодування судових витрат - 4 596 грн 37 коп. (сплаченого судового збору).

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 08.12.2016 (повне рішення складено - 19.01.2017) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач 23.01.2017 (згідно відтиску штемпеля відділення поштового зв'язку на конверті) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 08.12.2016 у даній справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 13.03.2017.

В судовому засіданні 13.03.2017 представники позивача апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення позову повністю. Окрім цього подали клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів в порядку ст. 101 ГПК України, зокрема оригіналів накладних (внутрігосподарського призначення) про прийняття від відповідача товару за договором про закупівлю товарів за державні кошти № 21 від 02.02.2011. Неможливість подання яких, до суду першої інстанції, обґрунтували тим, що такі накладні перебували на зберіганні у працівника складу паливних матеріалів, яка під час розгляду справи в суді першої інстанції перебувала у відпустці, а тому просили визнати причини неподання таких документів до суду першої інстанції поважними. Суд апеляційної інстанції визнав поважними причини неподання таких документів до суду першої інстанції та долучив такі додаткові докази в порядку ст. 101 ГПК України до матеріалів справи.

Представник відповідача в судове засідання 13.03.2017 не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним сином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 02.02.2017 ухвали суду від 30.01.2017. Жодних заяв, клопотань від останнього не надходило.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши представника позивача, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 02.02.2016 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 21 про закупівлю товарів за державні кошти, за умовами пунктів 1.1., 1.2., 3.1. якого відповідач зобов'язався поставити позивачу протягом 2016 року, а позивач - прийняти і оплатити паливо рідинне: бензин марки А-92 у кількості 20 000 літрів за ціною 13.75 грн за 1 літр; дизельне паливо у кількості 60 000 літрів за ціною 13.30 грн за 1 літр. Ціна цього договору становить 1 073 000 грн. Сторони договору погодили усі істотні умови цього договору, зокрема, розділами 4, 5, 7, 10 договору погодили умови щодо порядку здійснення оплати, поставки і передачі товару, відповідальності сторін, строку дії договору.

На виконання договору № 21 від 02.02.2016 позивач платіжними дорученнями № 8 і № 79 від 23.02.2016 перерахував відповідачу, відповідно, 798 000 грн оплати за дизпаливо і 275 000 грн оплати за бензин, а разом 1 073 000 грн.

Із довідки позивача від 22.08.2016 № 635 вбачається, що в процесі виконання договору № 21 від 02.02.2016 відповідач - ТОВ "Виробнича компанія "Нова" у 2016 році поставив позивачу без надання документів якості, кількості та походження 12 320 літрів бензину марки А-92 на суму 169 400 грн та 48 460 літрів дизельного пального на суму 644 518 грн, а всього на загальну суму 813 918 грн Вказана обставина підтверджується також внутрігосподарськими накладними, оригінали яких було подано позивачем та долучено судом апеляційної інстанції до матеріалів справи в порядку ст. 101 ГПК України.

При цьому судом першої інстанції правомірно було зазначено, що подана відповідачем в обґрунтування заперечень проти позову накладна № 3 від 22.02.2016 оформлена з порушенням вищенаведених норм законодавства, не містить підпису отримувача, не підтверджена іншими доказами, суперечить інформації викладеній відповідачем у відповіді на претензію. Так, оригінал вказаної накладеної так і не було надано для огляду ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанцій. Позивач заперечив наявність такого документу. А сам факт заявлення відповідачем до суду першої інстанції клопотання про витребовування такого документу у позивача не свідчить про достовірність інформації, що відображена у накладній № 3 від 22.02.2016.

А тому наявна в справі копія вказаної накладної не приймається судом апеляційної інстанції як доказ в розумінні ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що задекларовані відповідачем, згідно з податковою накладною № 6 від 22.02.2016, зобов'язання зі сплати податку з суми коштів у розмірі 1 073 000 грн підтверджує лише факт отримання ним цих коштів і не підтверджує виконання ним зобов'язання постачання товару на цю суму коштів.

08.06.2016 за вих. № 309 позивач направив відповідачу письмову претензію № 1, у якій вимагав негайно, у строк до 23.06.2016 поставити 7680 літрів бензину і 11 540 літрів дизпалива, недопоставлених на дату складання претензії, та надати супровідні документи щодо кожної поставленої партії товару.

27.06.2016 відповідач надав позивачу письмову відповідь на претензію, у якій зазначив, що на виконання договору № 21 від 02.02.2016 ним у лютому-червні 2016 року партіями по потребі замовника здійснена поставка бензину марки А-92 на суму 227 200 грн дизельного палива на суму 752 307 грн, а всього на загальну суму 979 507 грн. Внаслідок подорожчання ціни за одиницю товару на ринку нафтопродуктів від його вартості, зазначеної у договорі, відповідач запропонував, керуючись п. 11.1. розділу 11 договору, відкоригувати обсяг поставки шляхом укладення додаткових угод до договору про зміну умов договору щодо збільшення вартості одиниці товару пропорційно його збільшенню на ринку. Відповідач також запевнив, що не відмовляється виконати залишкові зобов'язання щодо поставки нафтопродуктів світлих на суму 93 493 грн після погодження додаткових договірних умов.

Таким чином, предметом спору у справі, що розглядається, є вимога позивача до відповідача про стягнення 259 082 грн. основного боргу та штрафних санкцій за прострочення поставки решти оплаченого товару. При цьому, боргом позивач вважає суму коштів здійсненої ним в рахунок попередньої оплати недопоставленого товару.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що спірні правовідносини сторін за правовою природою віднесені до договірних зобов'язань поставки, загальні положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54, особливості поставки - параграфом 3 глави 54 ЦК України, параграфом 1 глави 30 ГК України, загальні положення про правочини визначені розділом IV книги 1 ЦК України, про зобов'язання і договір - розділами І і ІІ книги 5 ЦК України, правові наслідки порушення зобов'язання, відповідальність за порушення зобов'язання - главою 51 ЦК України, розділом V ГК України.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ст. 11 ч.ч. 1, 2 п. 1, ст. 16 ч. 2 п.п. 5, 8 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності з ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому, цивільно-правові зобов'язання можуть бути і без конкретно визначеного строку виконання, або цей строк визначається моментом пред'явлення вимоги (наприклад, "боржник зобов'язаний повернути суму позики на вимогу кредитора"). В такому випадку кредитор має право вимагати виконання зобов'язання, а боржник, відповідно, виконати зобов'язання в будь-який час. Загальним правилом виконання такого зобов'язання є правило, що боржник має виконати свій обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення кредитором вимоги. Тобто пред'явлення кредитором вимоги є тільки початком строку виконання, і виконання боржником обов'язку в будь-який день семиденного строку буде вважатися належним виконанням. Це правило є важливим, оскільки боржник буде вважатися таким, що порушив умову про строк виконання, а кредитор відповідно отримує право звертатися за захистом свого порушеного права до суду тільки на восьмий день після пред'явлення вимоги. Відлік семиденного строку починається з наступного дня після пред'явлення кредитором вимоги за загальним правилом обчислення строків (ст. 253 ЦК).

При цьому у ст. 530 ЦК України не передбачається певних правил щодо змісту та форми такої вимоги. Як наслідок не вбачається перешкод для того, щоб вона втілювалася у листі кредитора до боржника або ж претензії. При цьому не виключається формулювання вимоги про виконання і в інший спосіб, аби про вимогу стало відомо боржнику.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач, направляючи претензію № 1 від 08.06.2016 (а.с. 21-23), фактично пред'явив вимогу відповідачу про необхідність поставки товару, який було недопоставлено відповідачем за договором. Разом з цим (з урахуванням визначеного законодавцем семиденного стоку від дня пред'явлення кредитором вимоги та отримання такої вимоги відповідачем 16.06.2016) останнім днем виконання зобов'язання є 21.06.2016.

Натомість відповідач залишив пред'явлену позивачем претензію без відповіді та без виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ч. 1, ст. 611, ст. 612 ч. 1 ЦК України: порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем було порушено строки поставки товару за договором на суму 259 082,00 грн.

Відповідно до п. 7.3.2. договору сторони погодили, що за порушення строків поставки товарів стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, з яких допущено прострочення поставки за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином з урахуванням невиконання відповідачем вимог пред'явленої претензії, позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій з останнього в порядку п. 7.3.2. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції перевірив наданий позивачем розрахунок штрафний санкцій передбачених п. 7.3.2. договору (пені у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, з яких допущено прострочення поставки за кожен день прострочення та штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості) з урахуванням заявлених позивачем періодів з 24.06.2016 по 22.08.2016 та дійшов висновку, що такий розрахунок є арифметично вірний, а тому позовні вимоги про стягнення 15 544,92 грн -пені та 18.135,74 грн - штрафу (7%) є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. А тому рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення зазначених штрафних санкцій підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позову.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що позовна вимога про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки не підлягає задоволенню, оскільки п. 7.3.2. сторони зміни розмір пені на 0,1 відсоток від вартості товарів, з яких допущено прострочення поставки за кожен день прострочення. А тому стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки та пені а розмірі 0,1 відсоток від вартості товарів, з яких допущено прострочення поставки за кожен день одночасно на одну і ту ж суму непоставленого товару за один і той же період є неправомірним. А тому позовні вимоги про стягнення пені (подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення терміну оплати) в розмірі 13 661,98 грн не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 259 082,00 грн, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки строк виконання цього зобов'язання відповідачем не сплив, а тому вимогу позивача в частині стягнення основного боргу суд першої інстанції визнав передчасною, необґрунтованою та відмовив в її задоволенні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про необґрунтованість позовних вимог про стягнення суми основного боргу однак з інших підстав.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими висновки місцевого господарського суду, що строк виконання цього зобов'язання відповідачем не сплив, оскільки, направляючи претензію № 1 від 08.06.2016, позивач фактично конкретизував дату поставки (визначив термін - до 23.06.2016). А тому положення п. 5.1. договору (в первісній редакції) не може застосовуватись до строків поставки товару.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 вказаного Кодексу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу (при цьому підстави позову визначає позивач при зверненні до суду першої інстанції).

Так, звертаючись з позовом у даній справі, позивач просив стягнути суму попередньої оплати в розмірі 259 082,00 грн, обґрунтовуючи таку позовну вимогу невиконанням відповідачем претензії від 08.06.2016. Натомість у вказаній претензії позивач просив поставити товар на вказану суму, а не повернути кошти за непоставлений товар.

Приписами ч. 2 ст. 622 ЦК України встановлено, що у разі відмови кредитора від прийняття виконання, яке внаслідок прострочення втратило для нього інтерес (стаття 612 цього Кодексу), або передання відступного (стаття 600 цього Кодексу) боржник звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Натомість матеріали справи не містять доказів звернення позивача з листом до відповідача про відмову від договору через значний термін невиконання контрагентом свого обов'язку по поставці оплаченого товару, в результаті чого покупець міг втрати інтерес до такого товару (фактично, що поставка такого товару на момент пред'явлення вимоги для покупця не є актуальною). А також не просив повернути перераховані ним кошти.

Відповідно абз. 6 п. 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

А тому позовна вимога про стягнення 259 082,00 грн, суми попередньої оплати (з урахуванням підстав та предмету позову у даній справі) є передчасною та такою, в задоволенні якої місцевим господарським судом було правомірно відмовлено.

З огляду на викладені обставини справи і наведені норми законодавства, суд вважає, що з урахуванням умов предмету договору № 21 від 02.02.2016, відповідач зобов'язаний був здійснити поставку товару і, відповідно, мав право отримати оплату за поставлений товар відповідно до умов розділу 4 договору. Проте, на виконання договору здійснив поставку товару у меншій кількості, ніж обумовлено договором. При цьому доводи відповідача про зміну умов договору в частині вартості за одиницю нафтопродуктів судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки в матеріалах справи відсутні докази досягнення такої згоди в порядку п. 11.1 договору.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені у розмірі 15 544,92 грн та штрафу у розмірі 18 135,74 грн підлягає скасуванню на підставі пунктів 1, 4 частини 1 статті 104 ГПК України з використанням повноважень суду апеляційної інстанції, передбачених п. 2 ст. 103 ГПК України з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позову. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати при частковому задоволенні позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, як за розгляд справи в суді першої, так і апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Верхняцької дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України на рішення Господарського суду Черкаської області від 08.12.2016 у справі № 925/1095/16 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 08.12.2016 у справі № 925/1095/16 в частині відмови в позові про стягнення пені у розмірі 15 544,92 грн та штрафу у розмірі 18 135,74 грн - скасувати, з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позову частково з новим розподілом судових витрат.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Нова" (18005, м. Черкаси, вул. Гоголя 350, кв. 8, ) на користь Верхняцької дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України (20022, Черкаська обл., Христинівський р-н., смт. Верхнячка, вул. Шкільна 1, ) 15 544 (п'ятнадцять тисяч п'ятсот сорок чотири) грн 15 коп. пені, 18 135 (вісімнадцять тисяч сто тридцять п'ять) грн. 74 коп. - штрафу та 505 (п'ятсот п'ять) грн 21 коп. - судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

4. В іншій частині рішення Господарського суду Черкаської області від 08.12.2016 у справі № 925/1095/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Нова" (18005, м. Черкаси, вул. Гоголя 350, кв. 8, ) на користь Верхняцької дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України 555 (п'ятсот п'ятдесят п'ять) грн 73 коп. - судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

6. Видачу наказів доручити місцевому господарському суду.

7. Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинними законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім