РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017Справа №910/23965/16
За позовом Заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі
1) Міністерства оборони України,
2) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне,
3) Військової частини НОМЕР_1
до Рівненської обласної Ради
третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Рівненську гарнізонну організацію товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України
третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Рівненське обласне управління лісового та мисливського господарства
про визнання недійсним та скасування рішення

Суддя Турчин С.О.
Представники учасників процесу:
від прокуратури: Барілов Д.В. (посвідчення № 044150 від 19.09.2016)
від позивача 1: Рудник Ю.М. (довіреність)
від позивача 2: Коробенюк О.В. (довіреність)
від позивача 3: не з`явився
від відповідача: Навроцький Е.А. (довіреність)
від третьої особи 1: Кеда Р.І. (довіреність)
від третьої особи 2: Дзюбук Д.В. (довіреність)
вільні слухачі: Бурцев В.А.
Шевчук І.П.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Заступник військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне, Військової частини НОМЕР_1 (позивач) звернувся до суду з позовом до Рівненської обласної Ради (відповідач) про визнання недійсним та скасування рішення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, всупереч статтям 141, 142 Земельного кодексу України, вийшов за межі своїх повноважень та розпорядився земельною ділянкою, яка відноситься до земель оборони та відповідно, перебуває у власності держави, відтак, її відчуження не може бути здійснене без погодження Міністерства оборони України.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.01.2017 порушено провадження у справі №910/23965/16, залучено до участі у справі третю особу 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Рівненську гарнізонну організацію товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України, третю особу 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Рівненське обласне управління лісового та мисливського господарств та призначено її до розгляду на 26.01.2017(суддя Головатюк Л.Д.).
20.01.2017 від позивача надійшли документи по справі.
25.01.2017 від третьої особи 2 надійшли письмові пояснення у справі, у яких третя особа зазначає, що порядок надання у користування мисливських угідь визначається Законом України «Про мисливське господарство та полювання», а не Земельним кодексом України; рішення Рівненської обласної ради від 22.04.2011 № 268 прийнято на законних підставах, а тому скасуванню не підлягає.
26.01.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Також від відповідача 26.01.2017 надійшов відзив на позовну заяву, у якому Рівненська обласна рада заперечує проти задоволення позовних вимог з наступних підстав: оскаржуване рішення стосується мисливських угідь, а не земельних ділянок; оскаржуваним рішенням Рівненська міська рада не надавала в користування чи власність відповідну земельну ділянку і не припиняла право власності на цю земельну ділянку; на підставі даного рішення було укладено договір про умови ведення мисливського господарства, а не про користування земельною ділянкою; командир військової частини А -4152 надав погодження надання користування мисливських угідь. Також у відзиві відповідач просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову.
26.01.2017 від третьої особи 2 надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про застосування строків позовної давності.
У поданому відзиві третя особа 2 заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що позивачем не доведено факту порушення його прав; позивач здійснює підміну понять «надання у користування земельної ділянки» та «надання у користування мисливських угідь»; оспорюване рішення ради прийняте з дотриманням норм законодавства.
Розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 09.02.2017 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/23965/16 у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя суддею Головатюком Л.Д.
Відповідно до повторного автоматизованого розподілу справу №910/23965/16 передано судді Турчин С.О.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2017 прийнято справу № 910/23965/16 до провадження, розгляд справи призначено на 14.03.2017.
10.03.2017 від Міністерства оборони України надійшли письмові пояснення по справі із проханням про поновлення строків позовної давності.
14.03.2017 до початку судового засідання від прокурора надійшла заява про зміну предмету та підстав позову, у якій прокурор просить у мотивувальній частині позовної заяви читати по тексту позовної заяви замість п.7 ч. 1 рішення Рівненської обласної ради 5 сесії 6 скликання від 22.04.2011 № 268 «Про надання у користування мисливських угідь» - п. 1 Рішення Рівненської обласної ради 5 сесії 6 скликання від 22.04.2011 № 268 «Про надання у користування мисливських угідь» та пункт 1 прохальної частини позовної заяви читати в наступній редакції: «Визнати незаконним та скасувати п. 1 рішення Рівненської обласної ради 5 сесії 6 скликання від 22.04.2011 № 268 «Про надання у користування мисливських угідь» в частині надання у користування мисливських угідь строком на 25 років Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України.
Також 14.03.2017 від прокуратури надійшли додаткові пояснення щодо строків позовної давності.
14.03.2017 від позивача 2 надійшли пояснення по справі.
У судовому засіданні 14.03.2017 прокурор надав документи по справі та підтримав заяву про зміну предмету та підстав позову.
Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову (п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").
Суд зазначає, заява прокурора, подана 14.03.2017 за своєю суттю є заявою про змінену предмету позову, оскільки обставини, якими прокурор обґрунтовує позовні вимоги, залишилися незмінними.
Враховуючи те, що розгляд справи № 910/23965/16 по суті ще не було розпочато, суд, вважає за необхідне прийняти заяву прокурора про зміну предмету позову до розгляду, а тому, подальший розгляд справи № 910/23965/16 буде здійснюватись щодо вимог, що викладені прокурором в заяві про зміну предмету позову.
У судовому засіданні 14.03.2017 прокурор та представники позивача 1 та позивача 2 підтримали позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету, просили суд їх задовольнити.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.
Представники третіх осіб надали пояснення по справі.
З огляду на вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 14.03.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.
Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення прокурора, представників позивачів, відповідача та третіх осіб, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до державного акту на право користування землею від 09.12.1981 року № 13 Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 є постійними користувачами земельної ділянки 30206,70 га, яка розташована в адміністративних межах Березнівського, Костопільського і Рівненського району Рівненської області.
Листом вих. № 69 від 04.01.2011 командир військової частини НОМЕР_1 погодив Рівненській гарнізонній організації Товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України надання у користування мисливських угідь на території військового полігону ВЧ НОМЕР_1 , площею 30050 га згідно державного акту № 13 від 12.04.1982 без вилучення земель у землекористувачів та землевласників.
22.04.2011 року рішенням Рівненської обласної ради 5 сесії 6 скликання №268, а саме п.1, надано у користування мисливські угіддя строком на 25 років (згідно додатку №1) Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України площею 30050 га на території Костопільського, Березнівського, Гощанського, Рівненського районів на землях військової частини НОМЕР_1 та уповноважено Рівненську гарнізонну організацію товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України укласти договір про умови ведення мисливського господарства з Рівненським обласним управлінням лісового та мисливського господарства.
01.03.2012 між Рівненським обласним управлінням лісового та мисливського господарства та Рівненською гарнізонною організацією товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України укладено договір про умови ведення мисливського господарства.
Прокурор, звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги стверджує про порушення встановленого законом порядку передачі земельних ділянок, оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони та на неї поширюється особливий режим використання земель у відповідності до ст. 115 Земельного кодексу України.
Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.
Згідно із ч. 1, ч. 3 ст. 2 ГПК України передбачено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.
Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Статтею 29 ГПК України передбачено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 N 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (далі - Рішення Конституційного Суду України), із врахуванням того, що, "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р., види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.
Для розуміння поняття охоронюваний законом інтерес важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.
Поняття охоронюваний законом інтерес у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Статтею 1, ч. 2 ст. 5 Конституції України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Відповідно до положень Закону України Про Збройні Сили України та Закону України Про оборону України Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань, зокрема, здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.
Спір у даній справі виник внаслідок надання Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України мисливських угідь, що, на думку прокурора та позивачів у даній справі, здійснено з порушенням норм чинного законодавства України.
Звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне, Військової частини НОМЕР_1 обґрунтовується тим, що позивачі належним чином не здійснюють захист своїх порушених прав та інтересів. Також, прокурор зазначає, що необхідність звернення прокурора з позовом пов`язана з тим, що внаслідок безпідставного надання у користування спірної земельної ділянки, яка належить до земель оборони та використовується для розміщення військового полігону, заподіяна безпосередня шкода у вигляді позбавлення можливості виконувати свої завдання за призначенням та порушені інтереси держави, як власника спірної земельної ділянки.
З огляду на вищенаведене, звернення прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне, Військової частини НОМЕР_1 до господарського суду з даним позовом, направлено на захист охоронюваних законом інтересів держави, уповноваженими органами якої є Міністерство оборони України, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Рівне та Військова частини НОМЕР_1 .
Правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання регулюються Законом України Про мисливське господарство та полювання, який також спрямований на забезпечення рівних прав усім користувачам мисливських угідь у взаємовідносинах з органами державної влади щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу.
Відповідно до ст. 1 Закону України Про мисливське господарство та полювання, мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства.
Тобто, мисливські угіддя фактично є частиною земної (або водної) поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, а також з визначеними щодо неї правами та порядку надання і користування такими правами, а відтак мисливські угіддя не можуть існувати окремо від земельної ділянки, на якій провадиться мисливське господарство.
Таким чином, порядок та підстави надання у користування мисливських угідь мають визначатись з урахуванням положень законодавства України, що регулює земельні відносини та виходячи із суб`єктів розпорядження земельним фондом України.
Статтею 12 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно положень ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України, суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до п. ж) ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються, землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.
В матеріалах справи міститься державний акт на право користування землею №13, виданий Виконавчим комітетом Рівненської обласної ради народних депутатів, яким закріплено безстрокове та безоплатне користування земельною ділянкою площею 33119 га для Міністерства оборони України, а також Акт обстеження земельної ділянки військового містечка № 50, розташованої за адресою: вул. Армійська, 1, с. Мала Любаша, Костопільський район, Рівненська обл., Рівненський учбовий центр, Рівненського гарнізону, квартирно-експлуатаційного відділу міста Рівне від 30.06.2015.
Статтею 65 Земельного кодексу України визначено, що землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.
Відповідно до ст. 77 Земельного кодексу України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України Про використання земель оборони, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.
Нормами ст. 10 Закону України Про оборону України, Міністерство оборони України як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань. Міністерство України здійснює управління переданим Міністерству оборони України військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.
Відповідно до п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин № 6 від 17.05.2011, за змістом статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" та статті 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та в комунальній власності. Відповідно до Законів України "Про оборону України" та "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерство оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном. З огляду на це залучення Міністерства оборони України до участі у розгляді справ, предметом спору в яких виступають землі оборони, є обов`язковим. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. Порядок використання земель оборони в господарських цілях визначено статтею 4 Закону України "Про використання земель оборони". У разі відсутності доказів зміни цільового призначення земельної ділянки, яка належить до земель оборони, в порядку, визначеному статтею 20 ЗК України, така ділянка не може використовуватися у господарських цілях, в тому числі для житлової забудови, у зв`язку з чим укладені договори, об`єктами яких є землі оборони, підлягають визнанню недійсними.
Враховуючи зазначені вище положення норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони в розумінні положень Закону України "Про використання земель оборони", Закону України Про оборону України, Закону України Про Збройні Сили України, уповноваженим державою органом управління якого є Міністерство оборони України.
Крім того, суд зазначає, що матеріали справи не містять та сторонами спору не надано суду доказів на підтвердження зміни правового статусу та/або цільового призначення спірної земельної ділянки у встановленому законом порядку.
За приписами ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Згідно зі ст. 115 Земельного кодексу України зони особливого режиму використання земель створюються навколо військових об`єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, для забезпечення функціонування цих об`єктів, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна, охорони державного кордону України, а також захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах.
Відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.
За правилами ст. 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації.
При цьому, суд зазначає, що лист командира Військової частини НОМЕР_1 вих. № 69 від 04.01.2011 щодо погодження надання у користування мисливських угідь не є згодою на припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою або відмовою від прав на вказану земельну ділянку у розумінні вищевказаних законодавчих норм, оскільки за змістом Законів України "Про оборону України" та "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", вирішення відповідних питань належать до компетенції безпосередньо Міністерства оборони України.
Відповідно до ст. 21 Закону України Про мисливське господарство та полювання, ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку. Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 22 Закону України Про мисливське господарство та полювання, мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням територіального органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, територіальними органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, а також власниками або користувачами земельних ділянок.
З наведених вище приписів законодавства вбачається, що питання щодо надання права користування земельною ділянкою земель оборони для потреб мисливського господарства необхідно погоджувати з Міністерством оборони України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 09.10.2014 у справі № 910/21108/13.
Згідно ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Статтею 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі в межах повноважень, та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.
Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в України виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються регулювання земельних відносин.
Відповідно до п. 21. ч. 1 ст. 43 Закону України Про місцеве самоврядування в України, до компетенції обласної ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Частиною 5 статті 20 Земельного кодексу України встановлено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що рішення Рівненської обласної Ради 5 сесії 6 скликання №268 від 22.04.2011 в частині надання у користування мисливських угідь строком на 25 років Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України, площею 30050 га, прийнято з порушенням норм чинного законодавства, оскільки не було погодження такого надання з Міністерством оборони України.
Тобто спірне рішення органу місцевого самоврядування прийнято щодо земельної ділянки, до складу якої входять землі державної власності - землі оборони, а, відтак, відповідач розпорядився земельною ділянкою за відсутності відповідної компетенції.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 02.02.2016 у справі № 902/1607/13.
В силу положень ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.
В той же час, відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до пункту 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», у порядку господарського судочинства вирішенню підлягають такі категорії спорів, засновані на положеннях статті 319 ЦК України, глав 27, 29, 33, 34 ЦК України та глави 15 ГК України, розділів III -V ЗК України, зокрема, про визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування з питань передачі земельних ділянок у власність чи надання їх у користування, припинення права власності на земельні ділянки, вилучення цих ділянок з користування і про зобов`язання названих органів залежно від характеру спору виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства.
У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.
Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Таким чином, приймаючи до уваги наведені вище приписи, суд дійшов висновку, що рішення Рівненської обласної Ради 5 сесії 6 скликання №268 від 22.04.2011 щодо надання у користування мисливських угідь строком на 25 років Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України, площею 30050 га, суперечить положенням чинного законодавства України, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування п. 1 рішення Рівненської обласної ради 5 сесії 6 скликання від 22.04.2011 № 268 «Про надання у користування мисливських угідь» в частині надання у користування мисливських угідь строком на 25 років Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України є обґрунтованими.
Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про визнання незаконним та скасування рішення, то суд зазначає наступне.
Згідно із ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, проте, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом роз`яснення в п. 6 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки. Представництво прокурором інтересів держави в суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб`єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації.
Таким чином, прокурор, як представник держави в особі відповідного органу може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє.
Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має в розумінні чинного ГПК України та законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу, зокрема, особою в інтересах якої він звернувся.
Таким чином, дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі на прокурора.
Позовну заяву на захист інтересів держави в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне Заступник військового прокурора Рівненського гарнізону подав до суду 25.12.2016.
Прокурор зазначає, що про порушене право позивачі дізнались у червні 2016 під час вивчення стану додержання вимог земельного законодавства України при здійсненні господарської діяльності службовими особами Міністерства оборони України та Збройних сил України.
Таким чином, прокурор зазначає, що строк позовної давності не пропущено.
Частинами 1, 2, 4 ст. 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави; у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Рівне.
Міністерство оборони України, у своїх письмових пояснення зазначає, що про наявність існування спірного рішення стало відомо з листа військової прокуратури та надходження копії позовної заяви, вказане оскаржуване рішення до Міністерства оборони України не доводилось. У зв`язку з цим Міністерство оборони України зазначає, що не знало і не могло знати про вчинення протиправних дій щодо спірної земельної ділянки та просить визнати поважними причини пропуску позовної давності.
Відповідач, заявляючи про пропуск позовної давності, вказує, що спірне рішення направлялось прокуратурі ще у 2011 році, а тому строк позовної давності є пропущеним.
Як зазначено у позові, про оспорювань рішення Міністерство оборони України дізналось лише після отримання у 2016 році листа від прокуратури. Матеріалами справи підтверджується, що спірні земельні ділянки перебувають на обліку Міністерства оборони України та належать до земель оборони. Доказів того, що оспорюване рішення доводилося до відома Міністерства оборони України у справі відсутні. Таким чином, оскільки про існування оспорюваного рішення та порушення своїх прав Міністерство оборони України дізналося лише у 2016 році, з огляду на положення ст.ст. 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, строки позовної давності щодо заявлених прокурором вимог пропущено не було.
Щодо заяви третьої особи 1 про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне.
Заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб (п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").
З огляду на те, що Рівненська гарнізонна організація товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України бере участь у даній справі як третя особа, то суд зазначає, що заява третьої особи 1 про застосування строку позовної давності не підлягає розгляду.
Щодо доводів відповідача та третьої особи 1, викладених у відзивах на позовну заяву, то суд зазначає, що вони спростовуються встановленими вище судом обставинами.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.
Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Визнати незаконним та скасувати п. 1 рішення Рівненської обласної ради 5 сесії 6 скликання від 22.04.2011 № 268 «Про надання у користування мисливських угідь» в частині надання у користування мисливських угідь строком на 25 років Рівненській гарнізонній організації товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України.
Стягнути з Рівненської обласної ради (33028, м. Рівне, майдан Просвіти, буд. 1, код 21085816) на користь Військової прокуратури Західного регіону України (79007, Львівська обл., місто Львів, вул. Клепарівська, будинок 20, код 38326057, р/р 783, Державна казначейська служба України, МФО 820172) 1378,00 грн. витрат зі сплати судового збору.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 21.03.2017.

Суддя С.О. Турчин