ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017р. Справа№ 914/3301/16

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Сало О.А.,

розглянувши матеріали справи:

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» від імені якого діє філія «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз», м.Львів,

до Відповідача: Комунального підприємства «Червоноградтеплокомуненерго», Львівська область, м.Червоноград,

про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за період жовтень-листопад 2016 року;

ціна позову: 136427,35 грн.

Представники:

Позивача: ОСОБА_1 представник ( довіреність від 22.12.2016р. №2-298);

Відповідача: ОСОБА_2 представник (довіреність від 23.01.2017р. №64)

Суть спору:

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» від імені якого діє філія «Управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» до Комунального підприємства «Червоноградтеплокомуненерго» про стягнення 135733,12 грн. суми основного боргу, 626,94 грн. пені та 67,29 грн. трьох відсотків річних за період жовтень-листопад 2016 року; ціна позову 136427,35 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.12.2016 року у даній справі позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 23.01.2017р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, викладених в ухвалі від 28.02.2017 року у справі. В судових засіданнях 23.01.2017 року, 07.02.2017 року та 09.03.2017 року оголошувались перерви до 07.02.2017 року, 28.02.2017 року та 15.03.2017 року відповідно, про що представники Сторін повідомлялись в судовому засіданні під розписку. Строк розгляду спору продовжено з причин та підстав, зазначених в ухвалі суду по даній справі від 28.02.2017р.

Представникам Сторін по явці оголошено права і обовязки, визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38, 59 Господарського процесуального кодексу України. Окрім цього, в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровано чи оголошено Сторонам (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень та письмові повідомлення про оголошення ухвали про відкладення розгляду справи та про оголошення перерви в судових засіданнях) зазначено, що права та обовязки сторін визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38, 59 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення по суті справи з обґрунтуванням наявності підстав для задоволення позову.

Представник Відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, надала усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі, окрім подання відзиву на позовну заяву, Сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора. Жодних клопотань в порядку ст.38 ГПК України представниками Сторін протягом розгляду справи не заявлялось.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників Сторін, суд встановив наступне:

01.04.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» (надалі Позивач, Газотранспортне підприємство) в особі начальника Волинського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії управління магістральних газопроводів «Львівтрансгаз» та Комунальним підприємством «Червоноградтеплокомуненерго» (Відповідач, Замовник) укладено Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № (далі Договір), відповідно до п.1.1 якого, Газотранспортне підприємство зобовязувалось надавати Замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу Замовника згідно актів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій (надалі ГРС), а Замовник зобовязувався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені Договором. Річний плановий обсяг транспортування природного газу (надалі газ) Замовника складає 10680,00 тис.м.куб., в тому числі по місяцях: квітень 800,00; травень 16,00; червень 16,00; липень 16,00; серпень 16,00; вересень 16,00; жовтень 2000,00; листопад 3800,00; грудень 4000,00.

Відповідно до пункту 3.1. Договору послуги з транспортування оформляються Газотранспортним підприємством і Замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральними газопроводами.

Згідно пункту 4.1. Договору за одиницю виміру кількості газу при його обліку приймається один кубічний метр (куб.м.), приведений до стандартних умов: (t) = 20 градусів Цельсія, тиск (Р) = 790 мм. ртутного стовпчика (101,325 кПа).

Пунктом 4.2 Договору, Сторонами встановлено, що кількість про транспортованого Газотранспортним підприємством газу Замовника до мережі газорозподільного підприємства визначається вузлами обліку газу, які встановлено на ГРС; прилади обліку повинні відповідати вимогам, встановленим до таких приладів обліку спеціально уповноваженим органом у сфері метрології.

Відповідно до пункту 5.1 Договору, розрахунки за транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Розрахунковим періодом за Договором є місяць з 09:00 год. першого дня місяця до 09:00 год. першого дня наступного місяця. Вартість послуг з транспортування газу за місяць визначається як добуток тарифу на загальну кількість про транспортованого газу, визначеного згідно з розділом 4 Договору та податку на додану вартість (пункт 5.3. Договору).

Згідно пункту 5.4 Договору, вартість фактично наданих Газотранспортним підприємством Замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг.

Оплата вартості послуг здійснюється Замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Газотранспортного підприємства на умовах 100 відсоткової попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватись транспортування газу; замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць; остаточний розрахунок за надані у звітному місяця послуги проводиться Замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до ОСОБА_3 наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів (пункт 5.5. Договору).

Відповідно до пункту 7.1. Договору Газотранспортне підприємство і Замовник у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань за Договором несуть відповідальність у межах, передбачених законодавством.

Пунктом 7.3. Договору Сторонами погоджено, що у випадку порушення Замовником строків оплати, передбачених розділом 5 Договору, з Замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Цей Договір набуває чинності з дня його підписання та укладається на строк до 31.12.2016 року; договір вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо не менш ніж за місяць до закінчення строку його дії жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (п.11 Договору).

Постановою НКРЕКП від 29.12.2015 року №3159 (із врахуванням змін, внесених Постановами НКРЕКП від 24.03.2016 року №420, від 31.03.2016 року №552, від 26.05.2016 року №851, від 27.09.2016 року №1610) встановлено тариф на транспортування 1000 куб.м. природного газу магістральними трубопроводами для Відповідача в розмірі 55,80грн.

На виконання умов укладеного між Сторонами Договору Позивач ОСОБА_4 наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами за жовтень 2016 року від 31.10.2016 року №10-16- на суму 52644,40 грн. та листопад 2016 року від 30.11.2016 року №11-16- на суму 157475,64 грн. надав, а Відповідач отримав послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами на суму 212098,04грн. ОСОБА_3 підписано повноважними представниками та завірено відтисками печаток юридичних осіб Сторін Договору.

Відповідач взятих на себе договірних зобов'язань з оплати послуг транспортування природного газу магістральними трубопроводами за вказаний період не виконав, внаслідок чого утворився борг в розмірі 135733,12 грн.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 135733,12 грн. суми основного боргу за надані згідно Договору послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, а також 626,94 грн. пені та 67,29 грн. трьох відсотків річних за період жовтень-листопад 2016 року; ціна позову 136427,35 грн.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, поданому до суду 23.01.2017р. за вх.№2547/17, визнав наявність боргу перед Позивачем в розмірі 141951,70 грн.; при цьому зазначив, що 26.12.2016р. було оплачено 150000грн. З приводу стягнення штрафних санкцій та пені Відповідач заперечив, вказавши на те, що підприємство знаходиться в скрутному матеріальному становищі, має наявну заборгованість перед іншими контрагентами та бюджетами, кошти на сплату штрафних санкцій в кошторисі не передбачені, а відтак, сплата таких штрафних санкцій призведе до блокування роботи Відповідача та неможливості надання послуг з теплопостачання населенню.

Проте, 09.03.2017р. Відповідачем подано відзив на позовну заяву (вх.№9353/17), у якому заперечує проти заявлених позовних вимог у повному обсязі, вказує на те, що розрахунки між Сторонами проводились шляхом проведення взаєморозрахунків за рахунок коштів фонду Державного Бюджету України відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2015 року №20 «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» та Спільного протокольного рішення від 17.02.2017 року №1178/У. З підстав наведеного Позивач зазначає, що Сторонами фактично змінено порядок і строк здійснення оплати наданих за Договором послуг, здійснено їх оплату у встановленому вказаним протокольним рішенням порядку, а відтак, на думку Відповідача, в Позивача відсутні правові підстави до стягнення заявлених сум, і в позові слід відмовити.

В підтвердження викладених обставин Відповідачем долучено до матеріалів справи Спільне протокольне рішення (надалі Рішення) про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного Бюджету України від 17.02.2017 року №1178/У, предметом якого (п.1.Рішення) є організація проведення Сторонами взаєморозрахунку відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2015 року №20 «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій» та копію Платіжного доручення від 28.02.2017 року №4 про перерахування Відповідачем на користь Позивача 200000,00 грн. із відміткою УДКСУ про його виконання 28.02.2017 року. У графі «Призначення платежу:» зазначено «ПКМУ від 11.01.2015 року №20, згідно СПР№1178/У від 17.02.2017 року за транспортування природного газу за 2016-2017 роки, угода від 01.04.2016 року №, у тому числі ПДВ 33333,33 грн. С.-200000,00 грн.».

Пунктом 2.5. Рішення Сторонами погоджено, що Відповідач перераховує Позивачу кошти в сумі 200000,00 грн., у тому числі 33333,33 грн. податку на додану вартість за транспортування природного газу за 2016-2017 роки згідно Договору із записом у графі призначення платежу: «Постанова Уряду від 11.01.2015 року №20, дата і номер Спільного протокольного рішення за транспортування природного газу за 2016-2017 роки, договір від 01.04.2016 року 6, у тому числі ПДВ 33333,33 грн.».

Пунктом 5.2. Рішення встановлено, що воно набирає чинності з моменту його підписання всіма Сторонами і діє до повного виконання Сторонами зобов'язань за ним. Дата та номер присвоюються останнім учасником розрахунків після його підписання Сторонами.

ОСОБА_3 Рішення підписано та завірено відтисками печаток Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Департаменту фінансів Львівської обласної державної адміністрації, Відповідача, Позивача та Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Платіжним дорученням №4 від 28.02.2017р. здійснена оплата згідно Протокольного Рішення в розмірі 200000грн.; про перерахування Відповідачем на користь Позивача 200000,00 грн. із відміткою УДКСУ про його виконання 28.02.2017 року. У графі «Призначення платежу:» зазначено «ПКМУ від 11.01.2015 року №20, згідно СПР№1178/У від 17.02.2017 року за транспортування природного газу за 2016-2017 роки, угода від 01.04.2016 року №, у тому числі ПДВ 33333,33 грн. С.-200000,00 грн.».

Крім того, відповідно до Спільного протокольного рішення (надалі Рішення 2) про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного Бюджету України від 16.02.2016 року №3293/У, предметом якого (п.1.Рішення 2) є організація проведення Сторонами взаєморозрахунку відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2015 року №20 «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій».

Пунктом 2.5 Рішення 2 Сторонами погоджено, що Відповідач перераховує Позивачу кошти в сумі 150000,00 грн., у тому числі 25000,00грн. податку на додану вартість за транспортування природного газу за 2016 рік згідно Договору із записом у графі призначення платежу: «Постанова Уряду від 11.01.2015 року №20, дата і номер Спільного протокольного рішення за транспортування природного газу за 2016 рік згідно з договором від 01.04.2016 року №, у тому числі ПДВ 25000,00 грн.».

Пунктом 5.2. Рішення 2 встановлено, що воно набирає чинності з моменту його підписання всіма Сторонами і діє до повного виконання Сторонами зобов'язань за ним. Дата та номер присвоюються останнім учасником розрахунків після його підписання Сторонами.

ОСОБА_3 Рішення 2 підписано та завірено відтисками печаток Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Департаменту фінансів Львівської обласної державної адміністрації, Відповідача, Позивача та Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України».

Платіжним дорученням №5 від 26.12.2016р. здійснена оплата згідно Протокольного Рішення 2 в розмірі 150000грн.; про перерахування Відповідачем на користь Позивача 150000,00 грн. із відміткою УДКСУ про його виконання 26.12.2016 року. У графі «Призначення платежу:» зазначено ПКМУ від 11.01.2015 року №20, за транспортування природного газу за 2016р., згідно СПР№3293/У від 16.12.2016 року та угоди від 01.04.2016 року №, у тому числі ПДВ 25000,00грн. С.-150000,00 грн.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до з ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зазначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Згідно із ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок.

В силу положень ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного кодексу України).

У ч.1 ст.612 Цивільного Кодексу України зазначено, що Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги викладене, суд зазначає, що уклавши справи Спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного Бюджету України від 17.02.2017 року №1178/У, враховуючи також спільне протокольне рішення від 16.02.2016 року №3293/У, Сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за надані згідно Договору послуги з транспортування природного газу за Договором та відмовились від застосування штрафних та інших фінансових санкцій за Договором.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 11.11.2015р. у справі №3-968гс15, від 07.10.2015р. у справі №3-883гс15, від 25.03.2015р. у справі №924/1265/13, від 30.09.2014р. у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012.

Суд зазначає, що умовами Спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, транспортування, розподілу природного газу за рахунок коштів загального фонду Державного Бюджету України від 17.02.2017 року №1178/У, а також від 16.02.2016 року №3293/У, передбачалося не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінювалися строки виконання Відповідачем грошових зобов'язань перед Позивачем, які виникли на підставі Договору, а також те, що розрахунок за надані згідно Договору у 2016-2017 роках послуги відбувся у порядку та строки, передбачені у Рішенні, то строки виконання зобов'язання Відповідачем було дотримано, а тому підстави для застосування санкцій, визначених умовами Договору, а також наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (умовою застосування яких могло б бути, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених Рішеннями) відсутні, відповідно відсутні і підстави для задоволення позову.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №3-500гс15, від 30.09.2014р. у справі №5011-35/1534-2012-42/553-2012, від 23.09.2014р. у справі №5011-35/1271-2012, від 16.09.2014р. у справі №5011-42/1230-2012-69/542-2012 та №5011-35/1272-2012-42/527-2012.

Відповідно до ч.1 ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

15.03.2017 року у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено повний текст рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід покласти на Сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, сплачений Платіжним дорученням від 23.12.2016 року №29577 судовий збір в розмірі 2046,41 грн. залишити за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-3, 4-5, 4-7, 20, 22, 33, 38, 43, 49, 75, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 193, 216, 218 Господарського кодексу України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 509, 526, 527, 530, 610-612, 627, 629, 632, 714 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.