ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р. Справа №917/1851/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 15.11.2016р.,

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 12.05.2016р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" (вх.№4508П/1-41 від 13.02.2017р.), на рішення господарського суду Полтавської області від 17.01.2017р. у справі №917/1851/16,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілксервіс", м. Вишневе, Київська обл.,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат", м. Гадяч, Полтавська обл.,

про стягнення 33955,97 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з відповідача 33955,97 грн., з яких 24960,00 грн. - заборгованість відповідача за поставлені товарно-матеріальні цінності (натуральний антимікробний препарат "PIMARICINE" ) за умовами Договору поставки №38 від 04.09.2014р., 6249,55 грн. - пеня відповідно до п. 5.3 договору, 537,49 грн. - 3 % річних та 2208,93 грн. - інфляційні нарахування відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 17.01.2017р. (суддя Бунякіна Г.І.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілксервіс" 24960,00 грн. заборгованості відповідача за поставлені товарно-матеріальні цінності (натуральний антимікробний препарат "PIMARICINE" ) за умовами договору поставки №38 від 04.09.2014р., 4682,37 грн. пені відповідно до п. 5.3 договору, 533,98 грн. 3 % річних та 2146,56 грн. інфляційних нарахувань відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, та 1311,73 грн. судового збору. Відмовлено у позові в частині стягнення 1567,18 грн. пені, 3,51 грн. 3 % річних та 62,37 грн. інфляційних нарахувань.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду прийняте при неправильному застосуванні норм матеріального права, просить рішення господарського суду Полтавської області від 17.01.2017р. скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування своєї позиції по справі відповідач зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи відповідача, що постачальником до цього часу не надано покупцеві оформлених належним чином видаткової накладної та товаросупровідних документів, у зв'язку з чим ТОВ "Овруцький молочноконсервний комбінат", скориставшись своїм правом, на законних підставах призупинив оплату товару за договором, що виключає порушення законних прав позивача та тягне за собою відсутність підстав для задоволення позову, оскільки є наслідком порушення умов договору самим позивачем (постачальником).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 14.02.2017р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та її розгляд призначено на 20.03.2017р.

20.03.2017р. позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№2959), в якому просить суд апеляційної інстанції скаргу відповідача залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду без змін. В обґрунтування своєї позиції по справі, позивач зазначає, що в матеріалах справи наявна підписана постачальником видаткова накладна №457 від 21.12.2015р., яка відповідно до умов договору є підставою для сплати грошових коштів за товар. Сама видаткова накладна має всі необхідні реквізити. Крім того, позивач зазначає, що оскільки покупцем не було сповіщено про неналежну якість товару протягом 30 днів та відповідно не складено акту про виявлені недоліки товару, то це свідчить про відповідність поставленого товару умовам договору.

В судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду представник апелянта підтримав вимоги своєї скарги. Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

04.09.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мілксервіс" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" (покупець) було укладено договір поставки №38, відповідно до якого Постачальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передавати у власність Покупцю натуральний антимікробний препарат "PIMARICINE" (товар), а Покупець зобов'язувався приймати товар та здійснювати його оплату (п. 1.1. Договору).

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне :

- кількість, асортимент, найменування, ціна та загальна вартість відповідної партії товару встановлюється у видаткових накладних, що мають силу специфікації і є невідємною частиною цього договору (п. 1.2. Договору);

- передача товару покупцю здійснюється протягом 5 днів з моменту отримання від покупця відповідного замовлення на товар. На підставі погодженого сторонами замовлення, постачальник складає видаткову накладну (п. 2.1. Договору);

- покупець здійснює оплату вартості товару за ціною, вказаною у видатковій накладній. Вартість товару оплачується на поточний рахунок постачальника у національній валюті України - гривні. Оплата товару здійснюється покупцем на підставі видаткової накладної у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника впродовж 70 календарних днів з дати отримання покупцем товару та належним чином оформлених товаросупровідних документів, вказаних у п. 2.4 (п. 3.3 Договору);

- за прострочення в оплаті товару постачальник має право вимагати від покупця сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 5.3. Договору);

- договір набуває чинності з моменту його підписання і діє по 31.12.2015р. (п. 6.1. Договору).

Позивач звернувся з даним позовом до господарського суду, в якому наголосив, що в рамках виконання договору, укладеного між сторонами договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Мілксервіс" своєчасно та в повному обсязі здійснило поставку товарно - матеріальних цінностей (натуральний антимікробний препарат "PIMARICINE"), а відповідач в порушення умов договору не виконав зобов'язання щодо оплати отриманих ТМЦ.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на ненадання позивачем документів, що засвідчують якість та безпечність товару. За наведеного, останній робить висновок, що строк виконання зобовязань не настав. Крім цього, відповідач посилався на неправильне нарахування штрафних санкцій та приводить власний розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних нарахувань.

Приймаючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар є підтвердженою, а розрахунки позивача щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань підлягають стягненню частково.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно статті 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона-постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій сторони - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (пункт 1 та пункт 5 статті 692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України та статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за вищезазначеним договором щодо здійснення поставки товару.

Так, факт виконання позивачем договірних зобов'язань щодо поставки ТОВ "Овруцький молочноконсервний комбінат" натурального антимікробного препарату "PIMARICINE" та прийняття його відповідачем на загальну суму 24960,00 грн. підтверджується видатковою накладною №457 від 21.12.2015р. та довіреністю №1153 від 01.12.2015р. щодо надання повноважень на прийняття ТМЦ особою, якою підписано накладну на отримання товару від імені відповідача.

Колегія суддів зазначає, що видаткова накладна є одним із видів первинних документів. Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні бухгалтерські документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів, досліджуючи матеріали справи встановила, що видаткова накладна № 457 від 21.12.2015р. оформлена у відповідності до вимог названих статей; підписана обома сторонами і скріплена печатками підприємств. Тобто, вона засвідчує встановлений факт здійснення спірної господарської операції та договірних відносин, а тому у відповідача виник обов'язок з проведення розрахунку за відпущений позивачем товар.

Водночас посилання скаржника на відсутність підстав для оплати спірної продукції, визнаються неспроможними, оскільки, як було встановлено, відповідач (якщо він вважав, що належні документи, котрі стосуються виконання договору не складено) не відмовився від прийняття товару, а прийняв його; не повернув позивачу спірний товар; та не відмовився від договору.

Докази того, що відповідачем були надані відповідні зауваження щодо кількості та якості товару, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу України не були надані ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Отже, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним договором та приписів статті 692 Цивільного кодексу України не оплатив отриманий товар у встановлені строки. Заборгованість останнього на момент подання позову та розгляду даної справи складає 24960,00 грн. Дана обставина відповідачем не спростована.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 24960,00 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо їх задоволення.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 537,49 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 2208,93 грн. за період з 29.02.2016р. 16.11.2016р., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів зазначає, що як вбачається із матеріалів справи видаткова накладна №457 датована - 21.12.2016р.

Пунктом 3.3. договору передбачено, що оплата товару здійснюється покупцем впродовж 70 календарних днів з дати отримання покупцем товару. Отже, останнім днем оплати товару є 29.02.2016р.

Відповідно до частини 1 статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається після відповідної календарної дати або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства, з 01.03.2016р. відповідач є таким що прострочив виконання свого зобов'язання.

Таким чином розмір 3% річних повинен обраховуватись з 01.03.2016р.

Колегія суддів, за результатами перерахунку розміру 3% річних з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга.Еліт 9.1.3", встановила, що суд першої інстанції правомірно вирішив стягнути з відповідача 533,98 грн. за період з 01.03.2016р. по 16.11.2016р.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат, заявлених у позовних вимогах, суд враховує, що відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" та пункту 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

За результатами перерахунку розміру інфляційних втрат, заявлених до стягнення, з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга.Еліт 9.1.3", колегія суддів встановила, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення 2146,56 грн. інфляційних втрат, а в іншій частині відмовив, з огляду на те, що позивачем не вірно обраховано період нарахування.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 6249,55 грн. пені за період з 29.02.2016р. по 16.11.2016р., колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

За змістом статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі статями 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 5.3. Договору поставки №38 від 04.09.2014р. сторони передбачили, що за прострочення в оплаті товару постачальник має право вимагати від покупця сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, період нарахування пені відповідно до вимог чинного законодавства України починається 01.03.2016р., а закінчується 01.09.2016р.

Колегія суддів, за результатами перерахунку розміру пені з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга.Еліт 9.1.3", встановила, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку, що загальна сума пені підлягає стягненню за період 01.03.2016р. по 01.09.2016р. у розмірі 4682,37 грн.

Колегія суддів зазначає, що заперечень позивача щодо визначення судом відповідних періодів нарахування не надходило.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. N6 "Про судове рішення" визначено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п. 2 вказаної Постанови).

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що на рішення господарського суду Полтавської області від 17.01.2017р. у справі №917/1851/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст.49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачу.

Керуючись ст.ст.49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 17.01.2017р. у справі №917/1851/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 21 березня 2017 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя П.В. Тихий