ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13 березня 2017 р. Справа № 918/24/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., розглянувши матеріали справи

за позовом: Млинівського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння оборони України

до відповідача 1: Демидівської селищної ради

до відповідача 2: Сектора державної реєстрації Демидівської районної державної адміністрації

про скасування рішення Демидівської селищної ради та державної реєстрації права власності

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 (договір №295 від 23.01.2017р.);

Від відповідача 1: ОСОБА_2 (довіреність №б/н від 01.02.2017р.);

Від відповідача 2: не з'явився.

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених статтею 20 ГПК України, відсутні.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Млинівський районний спортивно-технічний клуб товариства сприяння оборони України звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом до Демидівської селищної ради та до Сектора державної реєстрації Демидівської районної державної адміністрації про скасування рішення Демидівської селищної ради та державної реєстрації права власності.

Ухвалою суду від 05 січня 2017 року судом порушено провадження у справі №918/24/17.

26 січня 2017 року позивачем подана заява про забезпечення позову, в якій останній просить суд винести ухвалу про забезпечення позову, шляхом накладання арешту на майно: не житлову будівлю (смт. Демидівка, вул. Миру № 11 а) та земельну ділянку площею 0,0295 га з кадастровим номером 0:01:000:1226 (смт. Демидівка, вул. Миру № 11).

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що існує загроза відчуження відповідачем 1 предмету спору для третіх осіб, що призведе до неможливості виконання судового рішення.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що підставою для вжиття заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів до забезпечення позову у подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення заявлених вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 30 березня 2011 року у справі №1/243пд.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Пунктом 2, постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" роз`яснено, що забезпечення позову є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду.

Крім того, заява про забезпечення позову має підтверджуватися належними та допустимими доказами, які свідчать про вчинення відповідачем дій, які унеможливлять в подальшому виконання рішення.

Разом з тим, заява про забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях позивача, щодо ймовірності вчинення відповідачем 1 дій, щодо відчуження спірного майна та земельної ділянки.

Суд критично ставиться до наданих позивачем доказів, щодо передання в оренду спірної будівлі та земельної ділянки для третіх осіб, як таких які підтверджують неможливість виконання рішення суду, оскільки вищезазначені свідчать лише про те, що відповідач 1, користується наданими чинним законодавством України правами та використовує майно на власний розсуд.

Також, передача спірного майна в оренду, не ускладнить виконання рішення, оскільки право власності так і залишається зареєстрованим за відповідачем 1.

Крім того, судом враховано пункт 3 вищезазначеної постанови, яким роз`яснено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням, зокрема, наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Позивач просить суд накласти арешт на земельну ділянку площею 0,0295 га з кадастровим номером 0:01:000:1226 (смт. Демидівка, вул. Миру № 11), водночас, зазначена земельна ділянка не є предметом спору у даній справі, відтак суд не вбачає підстав для накладення арешту на зазначену земельну ділянку.

Тому, враховуючи усі наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку за внутрішнім переконання, керуючись нормами чинного законодавства України суд прийшов до висновку, щодо безпідставності заяви Млинівського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння оборони України про забезпечення позову, а тому в її задоволенні відмовляє.

06 лютого 2017 року відповідач 1 подав відзив на позовну заяву, в якому вказав на безпідставність позову, а тому в його задоволенні просив суд відмовити.

Ухвалою суду від 06 лютого 2017 року розгляд справи відкладено на 20 лютого 2017 року.

15 лютого 2017 року уповноважений представник відповідача 1 подав клопотання, в якому просить суд застосувати строки позовної давності, крім того подав письмові пояснення в яких просив суд в позові відмовити.

Ухвалою від 20 лютого 2017 року розгляд справи відкладено на 01 березня 2017 року.

01 березня 2017 року представник позивача подав письмові пояснення в яких, наполягав на ґрунтовності позову.

Ухвалою суду від 01 березня 2017 року розгляд справи відкладено на 13 березня 2017 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі, наполягав на його задоволенні, в свою чергу представник відповідача 1 позовні вимоги не визнав, просив суд в позові відмовити.

В судове засідання представник відповідача 2 не з'явився, про місце дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

10 липня 1979 року, за актом прийому передачі для Млинівського міжрайонного спортивно-технічного клубу ТСО України було передано на баланс дім технічного навчання в смт. Демидівка (а.с. 16).

Зазначене також стверджується довідкою позивача, про те, що станом на 01 червня 2015 року, на балансі останнього перебуває адмінприміщення за адресою смт. Демидівка, вул. Миру 11.

Крім того, матеріалами справи стверджено, що 29 жовтня 2002 року виконавчим комітетом Демидівської селищної ради було присвоєно адресу приміщенню - смт. Демидівка, вул. Миру, 11 а (витяг з рішення № 30 Про впорядкування нумерації (про зміну адрес), а.с. 18).

30 серпня 2005 року виконавчим комітетом Демидівської селищної ради було надано дозвіл для Млинівського міжрайонного спортивно-технічного клубу ТСО України на оформлення права власності на будинок філіалу СТК в смт. Демидівка, вул. Миру, 11.

23 листопада 2005 року Млинівський міжрайонний спортивно-технічний клуб ТСО України звернувся до Комунального підприємства Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації із заявою про оформлення права власності на адміністративне приміщення МРСТК ТСО України, що знаходиться за адресою: смт. Демидівка, вул. Миру, 11.

27 січня 2006 року було прийнято рішення реєстратора № 30, яким відмовлено у реєстрації права власності, через неподання усіх необхідних документів.

Отже, матеріалами справи стверджено, що на балансі Млинівського міжрайонного спортивно-технічного клубу ТСО України (надалі - МРСТК ТСО України) перебуває адмінприміщення, що знаходиться за адресою смт. Демидівка, вул. Миру 11, однак право власності на зазначене майно, за позивачем зареєстроване не було.

Зазначене також підтверджується листом Комунального підприємства Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації, згідно якого станом на 16 червня 2014 року право власності на приміщення по сул. Мру 11 "а" в смт. Демидівка не зареєстровано (а.с. 112).

14 липня 2009 року рішенням Демидівської селищної ради (надалі - селищна рада) № 586 внесено до переліку обєктів, які знаходяться у комунальній власності будівлю по вулиці Миру 11 а в смт. Демидівка, яка використовується не за призначенням і перебуває в аварійному стані, псує естетичний вигляд селища (а.с. 166).

30 жовтня 2009 року рішенням селищної ради № 643 затверджено в переліку обєктів, які знаходяться у комунальній власності територіальної громади Демидівської селищної ради нежитловий будинок по вул. Миру, 11 а в смт. Демидівка.

Крім того, 25 березня 2010 року рішенням селищної ради № 681, так само було затверджено перелік об'єктів, які знаходяться у комунальній власності територіальної громади Демидівської селищної ради, серед яких і спірний нежитловий будинок.

17 грудня 2010 року Демидівською селищною радою було прийнято рішення № 11 Про затвердження переліку обєктів, які знаходяться у комунальній власності згідно пункту 5 якого затверджено перелік обєктів, які знаходяться у комунальній власності територіальної громади Демидівської селищної ради, серед переліку: житловий будинок по вулиці Миру 11 та Миру 11 а.

Оригінали зазначених рішень від 14 липня 2009 року № 586, від30 жовтня 2009 року № 643, від 25 березня 2010 року № 681 та від 17 грудня 2010 року № 11 судом оглянуто в судовому засіданні та їх копії долучено до матеріалів справи (а.с. 243 - 246).

Позивач вважає, зазначене рішення від 17 грудня 2010 року незаконним, на переконання останнього, селищна рада незаконно втрутилася в господарську діяльність МРСТК ТСО України, оскільки спірне приміщення за твердженням позивача перебуває в нього на балансі, також вважає, що рішення незаконне, оскільки спірне майно не було безхазяйне та не передавалося з державної власності у комунальну відповідно до рішення спеціально визначеного органу.

Суд, не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне.

Матеріали справи містять Акт обстеження приміщення по вулиці 11 а від червня 2009 року, згідно якого комісія оглянувши приміщення дійшла до висновку, признати дане приміщення аварійне, таке яке використовується не за призначенням і звернутися до селищної ради із пропозицією визнати його безхазяйним та прийняти у комунальну власність (а.с. 165).

Отже, з зазначеного суд вбачає, що приміщення знаходилося в аварійному стані та було безхазяйним.

Суд критично ставить до наданих позивачем договорів оренди від 02 січня 2014 року № 01 та від 05 січня 2015 року № 01, як доказ використання спірного приміщення, оскільки в зазначених договорах вказано, що приміщення знаходиться за адресою смт. Демидівка, вул. Миру (пункт 1 договорів, а.с. 28 - 31), однак, посилання на те, що здається в оренду спірне приміщення відсутні.

Щодо, твердження позивача про перебування спірної будівлі на балансі останнього, суд зазначає, як було встановлено вище, дійсно за адресою смт. Демидівка, вул. Миру 11, перебувала на балансі МРСТК ТСО України.

Водночас, позивач просить суд скасувати рішення відповідача 1 в частині віднесення до комунальної власності, адмінбудівлі по вулиці Миру, 11 а.

Суд звертає увагу, що спірний об'єкт прийнято у комунальну власність та внесено до переліку таких об'єктів рішенням від 14 липня 2009 року, а в подальшому рішеннями від 30 жовтня 2009 року, 25 березня 2010 року та 17 грудня 2010 року лише підтверджено перебування його в переліку об'єктів комунальної власності. Тобто рішенням від 17 грудня 2010 року яке позивач просить скасувати є похідним від попередніх рішень і може бути скасованим після їх перегляду, зокрема рішення від 14 липня 2009 року.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно положень статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до статті 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт або правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У разі прийняття органом державної влади або органом місцевого самоврядування акта, що не відповідає законодавству, і порушує права чи законні інтереси суб'єкта господарювання, останній відповідно до статті 20 цього Кодексу має право звернутися до суду із заявою про визнання такого акта недійсним (частина 2 статті 249 Господарського кодексу України, далі ГК України).

Відповідно до статті 20 ГК України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів.

Відтак, в сукупності наявних в матеріалах справи доказів, надавши їм оцінку за внутрішнім переконанням, суд вбачає, що рішення Демидівської селищної ради від 17 грудня 2010 року № 11 в частині затвердження переліку обєктів, які знаходяться у комунальній власності, серед яких є адміністративна будівля, що розташована за адресою смт. Демидівка, вулиця Миру, 11 а є законним, обґрунтованим, а тому позов в частині скасування рішення є безпідставним.

Також, приймаючи рішення судом враховано твердження позивача, щодо порушення кримінальної справи за фактом підроблення документів посадовими особами селищної ради, водночас матеріали справи не містять будь-яких процесуальних рішень правоохоронних органів, які б підтверджували зазначені твердження, а тому судом до уваги не приймаються.

Крім того, матеріалами справи стверджено, що 06 серпня 2014 року рішенням Демидівської селищної ради № 642 було вирішено оформити право власності на нежитловий будинок по вулиці Миру, 11 а, що належить до комунальної власності територіальної громади смт. Демидівка, в особі Демидівської селищної ради, також доручено селищному голові звернутися до реєстраційної служби для оформлення права власності на зазначений обєкт (а.с. 183).

19 лютого 2015 року Реєстраційною службою Демидівського районного управління юстиції Рівненської області видано свідоцтво про право власності № 33860128 для Територіальної громади селища Демидівка в особі Демидівської селищної ради на нежитловий будинок, який знаходиться за адресою Рівненська область, Демидівський район, смт. Демидівка, вулиця Миру 11 а, форма власності - комунальна (а.с. 188).

Судом встановлено та матеріалами справи стверджено, що адмінбудівля, що знаходиться за адресою смт. Демидівка, вул. Миру, 11 а, належить на праві власності (комунальній) для Територіальної громади селища Демидівка в особі Демидівської селищної ради.

Водночас, позивач просить суд скасувати державну реєстрацію права власності територіальної громади селища Демидівка в особі Демидівської селищної ради на нежитловий будинок, що розташований за адресою смт. Демидівка, вулиця Миру, будинок 11 а, вважає що у відповідача 2 були відсутні правові підстави для здійснення державної реєстрації за позивачем 1, оскільки останнім не було подано відповідних документів.

Разом з тим, суд вбачає, що селищною радою було подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 10229334, згідно якої відповідач 1 просив зареєструвати право власності (комунальне) на нежитлове спірне приміщення (а.с. 175).

Також, з матеріалів справи вбачається, що реєстраційною службою Демидівського районного управління юстиції Рівненської області була складена картка прийому заяви № 19371157 від 16 лютого 2015 року, в яку внесений перелік документів, поданих із заявою, зокрема: технічний паспорт від 16 червня 2014 року № б/н, рішення Демидівської селищної ради від 30 жовтня 2009 року № 643, ОСОБА_3 відділення Фонду державного майна України по Рівненській області від 16 січня 2015 року № 05-04-00078, рішення Демидівської селищної ради від 06 серпня 2014 року № 642 (а.с. 189).

Згідно абзацу 2 частини 1 статті 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За статтею 15 того ж закону, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до пункту 51 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на об'єкт нерухомого майна державної або комунальної власності, будівництво якого завершено та право власності на який не зареєстровано до 1 січня 2013 р., за відсутності документа, що підтверджує виникнення права державної або комунальної власності на такий об'єкт, заявник подає органові державної реєстрації прав технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

У разі проведення державної реєстрації права комунальної власності на об'єкт нерухомого майна заявник, крім документа, що зазначений в абзаці першому цього пункту, подає: документ, відповідно до якого підтверджується факт перебування об'єкта нерухомого майна у комунальній власності, виданий відповідним органом місцевого самоврядування; документ, відповідно до якого підтверджується факт відсутності перебування об'єкта нерухомого майна у державній власності, виданий Фондом державного майна чи його регіональним відділенням.

З зазначеного суд вбачає, що нормами права, визначено вичерпний перелік документів, які мають бути подані заявником для реєстрації права власності.

Згідно з статтею 24 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5 1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5 2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5 3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5 4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5 5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5 6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Отже, з зазначеного вбачається, що реєстраційні служби мають право відмовити в реєстрації права власності, виключно у випадках зазначених вище.

Разом з тим, матеріалами справи стверджено, що селищною радою, при поданні заяви на реєстрацію права власності до реєстраційної служби, були подані усі необхідні документи, які вимагаються нормами права, які зазначалися вище.

Щодо тверджень позивача про те, що реєстраційна служба не мала права приймати рішення Демидівської селищної ради від 17 грудня 2010 року № 11, через неповноту данних, суд не погоджується з такими, оскільки зазначене рішення не було визнано в законом передбаченому порядку недійсним, а отже у реєстраційної служби не було підстав вважати його неповним та не приймати при реєстрації права власності.

До того ж, для проведення реєстрації селищною радою було подано рішення від 30 жовтня 2009 року, законність якого позивач не оспорює. Реєстрація проведена з урахуванням саме цього рішення, а не рішення від 17 грудня 2010 року, яке є предметом цього судового розгляду.

Тому, суд вбачає, що у реєстраційної служби Демидівського районного управління юстиції Рівненської області не було правових підстав для відмови у реєстрації права власності (комунальної) на обєкт нерухомого майна, який знаходиться за адресою смт. Демидівка, вул. Миру, 11 а.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відтак, суд відмовляє в задоволенні позову в частині скасування державної реєстрації права власності територіальної громади селища Демидівка в особі Демидівської селищної ради на нежитловий будинок, що розташований за адресою смт. Демидівка, вул. Миру, 11 а.

Крім того, як зазначалося вище, селищною радою було подано клопотання, в якому відповідач 1 просить суд застосувати строки позовної давності, оскільки рішення, яке є предметом даного спору було прийнято в грудні 2010 року, відтак строк позовної давності тривалістю три роки сплив в грудні 2013 року.

Суд зазначає, що позовна давність (статті 256 Цивільного кодексу України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Також, судом враховано роз`яснення, які містяться в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів пункт 2.2, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи зазначені вище розяснення та те, що суд права чи інтереси позивача не порушені і суд відмовив в задоволенні позові з підстав його необґрунтованості. відтак немає необхідності в застосуванні строків позовної даності.

Крім того, приймаючи рішення судом враховано, що 01 червня 2016 року розпорядженням голови Демидівської районної державної адміністрації № 70-к Про впорядкування структури райдержадміністрації, пунктом 1 утворено в структурі Демидівської районної державної адміністрації відділ містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства, державної реєстрації та з питань цивільного захисту населення райдержадміністрації, а пунктом 4 ліквідовано сектор державної реєстрації райдержадміністрації (а.с. 171).

З зазначеного вбачається, що сектор державної реєстрації Демидівської районної державної адміністрації було припинено вищезазначеним рішенням, без визначення правонаступника.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо: настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Враховуючи зазначене, суд припиняє провадження по справі в частині позовних вимог до сектора державної реєстрації Демидівської районної державної адміністрації.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статті 32 ГПК України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

В силу вимог статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, положення норм статей 32, 33, 34, 43 ГПК України, та оцінюючи усі докази, які містяться у матеріалах справи у сукупності, господарський суд дійшов висновку що в задоволенні позову слід відмовити.

Судовий збір на підставі статті 49 ГПК України слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 43, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Припинити провадження по справі в частині позовних вимог до відповідача 2: сектора державної реєстрації Демидівської районної державної адміністрації.

3. Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 березня 2017 року

Суддя Войтюк В.Р.