ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року Справа № 911/3040/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О. - головуючого (доповідач),
Кондратової І.Д.,
Грека Б.М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 06.12.2016
у справі№ 911/3040/16 Господарського суду Київської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доКомунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія"
про за участю від позивача: від відповідача:стягнення 338559,87 грн., Сороколіт Є. М., не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловоденергія", в якому просить стягнути з відповідача 298740,00 грн. пені, 19903,05 грн. 3% річних та 19916,82 грн. інфляційних втрат, нарахованих у зв'язку із простроченням оплати за природний газ на підставі актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.05.2015, 30.06.2015, 31.07.2015, 31.08.2015, 30.09.2015, 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015 за договором № 2381/15-БО-17 купівлі-продажу природного газу від 29.12.2014.

Рішенням Господарського суду Київської області від 17.10.2016 у справі № 911/3040/16 (суддя Конюх О. В.) позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто із Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 180000,00 грн. пені, 19916,82 грн. інфляційних втрат, 19903,05 грн. процентів річних.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 911/3040/16 (у складі колегії суддів: Дикунської С. Я. - головуючого, Мальченко А. О., Жук Г. А.) рішення Господарського суду Київської області від 17.10.2016 у справі № 911/3040/16 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 911/3040/16, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 17.10.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 911/3040/16 щодо зменшення розміру пені на 118740,00 грн., і прийняти в цій частині нове рішення, за яким стягнути з Комунального підприємства Броварської міської ради Київської області "Броваритепловодоенергія" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 118740,00 грн. пені, в стягненні яких відмовлено.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення та неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників позивача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до КП БМР Київської області "Броваритепловоденергія" про стягнення 338559, 87 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на прострочення відповідачем зобов'язань щодо оплати за природний газ на підставі актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.05.2015, 30.06.2015, 31.07.2015, 31.08.2015, 30.09.2015, 31.10.2015, 30.11.2015, 31.12.2015 за договором № 2381/15-БО-17 купівлі-продажу природного газу від 29.12.2014, тому просить стягнути з відповідача 298740,00 грн. пені, 19903,05 грн. 3% річних та 19916,82 грн. інфляційних втрат.

Відповідач визнав прострочення грошового зобов'язання за спірними актами приймання-передачі природного газу за 2015 рік. Проте зазначив, що був позбавлений можливості уникнути порушення даного зобов'язання. Розрахунки здійснювались відповідно до постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРП), якими встановлено нормативи перерахування коштів з рахунку із спеціальним режимом використання, тому відповідач був обмежений у вільному розпорядженні коштами, які надходять на його рахунок від споживачів. При цьому відповідач звертав увагу суду на те, що перебуває у скрутному фінансовому становищі, оскільки станом на 30.06.2016 дебіторська заборгованість за теплопостачання становить 15085,4 тис. грн., а заборгованість держави з субвенції з компенсації різниці в тарифах - 10323,0 тис. грн. За таких обставин відповідач просить суд зменшити належну до стягнення на користь позивача пеню на 95%.

Місцевий господарський суд дійшов до висновку про доведеність позовних вимог, тому позов задовольнив частково, зменшив розмір пені.

Задовольняючи позов частково, місцевий господарський суд виходив із обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 298740,00 грн. пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, 19903,05 грн. 3% річних та 19916,82 грн. інфляційних втрат, враховуючи співвідношення майнових інтересів обох сторін скористався своїм правом, передбаченим п. 3 ст. 83 ГПК України, і дійшов до висновку про необхідність зменшення розміру пені до 180000,00 грн.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Зобов'язанням згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Судами встановлено, що між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та КП "Броваритепловодоенергія" 29.12.2014 укладено договір № 2381/15-БО-17 купівлі-продажу природного газу (далі - договір), за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю з 01.01.2015 по 31.12.2015 природний газ обсягом до 2977,70 тис. куб. м., який споживається бюджетними установами та організаціями і використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ.

За умовами п. 2.3. договору за розрахункову одиницю газу приймається один кубічний метр, приведений до стандартних умов (t 20оС, p 760 мм.рт.ст.).

Відповідно до п. 3.1. договору продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній арматурі покупця.

Сторонами погоджено, що не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець зобов'язується не пізніше 8 числа повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 4.1 договору кількість газу визначається за показами комерційних вузлів обліку газу покупця.

Відповідно до п. 5.2 договору ціна за 1000 куб.м. природного газу - 7661,64 грн. (з ПДВ).

Відповідно до п. п. 6.1, 6.3 договору оплата за газ здійснюється шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу. При перерахуванні коштів посилання у призначенні платежу на номер договору є обов'язковим.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 договору покупець зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день його прострочення.

Відповідно до п. п. 10.3, 10.4 договору усі зміни і доповнення до договору оформлюються письмово та підписуються уповноваженими представниками сторін, крім випадку, зазначеного в пункті 10.4, згідно з яким покупець зобов'язується самостійно вживати всіх необхідних заходів, спрямованих на зменшення використання природного газу, та у разі корегування планових місячних обсягів повідомляти про це продавця для оформлення відповідних додаткових угод.

Строк дії договору визначено до 31.12.2015, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (розділ 11 договору).

Судами встановлено, що в подальшому між сторонами укладено ряд додаткових угод.

Додатковою угодою № 1 від 10.02.2015 сторонами, керуючись постановою НКРЕКП від 29.01.2015 №81, погоджено, що за 1000 куб. м. газу з 01.02.2015 до сплати належить 7416,84 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою № 2 від 10.03.2015 сторонами, керуючись постановою НКРЕКП від 26.02.2015 № 227, погоджено, що за 1000 куб. м. газу з 01.03.2015 до сплати належить 11333,64 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою № 3 від 15.04.2015 сторонами, керуючись постановою НКРЕКП від 03.03.2015 № 966, погоджено, що за 1000 куб. м. газу з 01.04.2015 до сплати належить 9600,24 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою № 4 від 15.05.2015 сторонами, керуючись постановою НКРЕКП від 30.04.2015 №1339, погоджено, що за 1000 куб. м. газу з 01.05.2015 до сплати належить 9122,88 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою № 5 від 30.06.2015 сторонами, керуючись постановою НКРЕКП від 28.05.2015 № 1628, погоджено, що за 1000 куб. м. газу з 01.06.2015 до сплати належить 8865,84 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою № 6 від 20.07.2015 сторонами, керуючись постановою НКРЕКП від 30.06.2015 № 1888, погоджено, що за 1000 куб. м. газу з 01.05.2015 до сплати належить 8874,60 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою № 7 від 30.07.2015 сторонами доповнено п. 6.3 договору абзацом, відповідно до якого за наявності заборгованості у покупця продавець зараховує кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості в порядку календарної черговості виникнення заборгованості. Кошти будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості.

Додатковою угодою № 8 від 15.10.2015 сторонами, керуючись постановою НКРЕКП від 24.09.2015 № 2383, погоджено, що за 1000 куб. м. газу з 01.10.2015 по 31.10.2015 до сплати належить 8905,32 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою № 9 від 22.10.2015 сторонами, керуючись постановою НКРЕКП від 30.04.2015 № 1339, погоджено, що за 1000 куб. м. газу з 01.11.2015 до сплати належить 8745,74 грн. (з ПДВ).

Додатковою угодою № 10 від 02.11.2015 сторонами викладено п. 6.3 договору в новій редакції, відповідно до якої до оплати за газ зараховується як оплата за газ, поставлений продавцем покупцю в порядку, визначеному нормами законодавства. У разі якщо оплата здійснюється з рахунку із спеціальним режимом використання покупця і на нього надходить недостатньо коштів, покупець зобов'язується здійснити будь-які дії в межах чинного законодавства для виконання п. 6.1 договору.

Додатковою угодою № 11 від 25.11.2015 сторонами погоджено, що за 1000 куб. м. газу з 01.12.2015 до сплати належить 8751,10 грн. (з ПДВ).

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджується, що протягом 2015 року позивачем здійснено поставки відповідачу природного газу, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями підписаних та скріплених печатками обох сторін актів приймання-передачі природного газу, які в порядку пунктів 3.4, 6.1 договору є підставою для остаточних розрахунків між сторонами до 14 числа включно наступного місяця, всього на суму 14748814,06 грн.:

від 31.01.2015 на обсяг 276,240 тис.куб.м., вартістю 2116451,43 грн.,

від 28.02.2015 на обсяг 266,810 тис.куб.м., вартістю 1978 887,09 грн.,

від 31.03.2015 на обсяг 176,260 тис.куб.м., вартістю 1997667,39 грн.,

від 30.04.2015 на обсяг 142,340 тис.куб.м., вартістю 1366498,16 грн.,

від 31.05.2015 на обсяг 6,605 тис.куб.м., вартістю 60256,62 грн.,

від 30.06.2015 на обсяг 10,390 тис.куб.м., вартістю 92116,08 грн.,

від 31.07.2015 на обсяг 6,020 тис.куб.м., вартістю 53425,09 грн.,

від 31.08.2015 на обсяг 11,010 тис.куб.м., вартістю 97709,35 грн.,

від 30.09.2015 на обсяг 8,570 тис.куб.м., вартістю 76055,33 грн.,

від 31.10.2015 на обсяг 144,000 тис.куб.м., вартістю 1282366,08 грн.,

від 30.11.2015 на обсяг 345,400 тис.куб.м., вартістю 3020779,98 грн.,

від 31.12.2015 на обсяг 297,860 тис.куб.м., вартістю 2606601,46 грн.

Судами встановлено, що в матеріалах справи наявна виписка (операції по рахунку КП "Броваритепловодоенергія" з 01.01.2015 по 30.06.2016), відповідно до якої основний борг за поставлений природний газ за договором за 2015 рік відповідачем погашено остаточно 29.02.2016.

Як наведено вище, за умовами договору, остаточний розрахунок з актів мав бути здійснений не пізніше 14 числа наступного місяця, тому місцевий господарським суд з яким погодився суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання перед позивачем, в результаті чого у позивача виникло право на нарахування пені (п. 7.2. договору), процентів річних та інфляційних втрат (ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1. ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судами встановлено, що відповідно до п. 7.2 договору за порушення строків оплати покупець виплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов'язання. Цією ж статтею передбачено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, визначені ч. 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується із приписами ст. 549 ЦК України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця.

Судами встановлено, що інший період нарахування пені в договорі сторонами не передбачено, тому нарахування пені має розпочатися з наступного дня після спливу передбаченого договором строку кінцевого розрахунку та припинитися або в переддень виконання грошового зобов'язання (оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені (пункт 1.9 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань") або через шість місяців у відповідне число останнього місяця строку після кінцевого строку оплати.

Місцевий господарський суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до правильного висновку, що позивачем правильно розраховано пеню за актами, зокрема, за актом за січень 2015 року з 15.02.2015 по 26.02.2015 (12037,42 грн.), за лютий - з 15.03.2015 по 29.03.2015 (20126,56 грн.), за березень - з 15.04.2015 по 06.05.2015 (23333,76 грн.), за квітень - з 15.05.2015 по 08.07.2015 (46439,85 грн.), за травень - з 15.06.2015 по 08.07.2015 (2377,25 грн.), за серпень - з 15.09.2015 по 20.09.2015 (157,54 грн.), за вересень - з 15.10.2015 по 21.10.2015 (641,78 грн.), за жовтень - з 15.11.2015 по 23.12.25015 (47200,05 грн.), за листопад - з 15.12.2015 по 31.01.2016 (83415,97 грн.), за грудень - з 15.01.2016 по 28.02.2016 (63009,82 грн.), на загальну суму 298740,00 грн. відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з врахуванням втрат від інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Проценти річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, тому обмеження нарахування процентів річних та інфляційних терміном 6 місяців відповідно до ст. 232 ГК України не застосовується.

Місцевим судом, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано враховано, що відповідно до п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивачем з урахуванням зазначених вимог нараховано 19903,05 грн. 3% річних та 19916,82 грн. інфляційних втрат.

Апеляційний суд, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, дійшов до правильного висновку, що зазначений розрахунок виконано арифметично правильно та відповідно до вимог чинного законодавства.

Тому апеляційний господарський суд дійшов до правильного висновку, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача за прострочення виконання грошового зобов'язання 298740,00 грн. пені, 19903,05 грн. 3% річних та 19916,82 грн. інфляційних втрат.

Під час розгляду справи в місцевому господарському суді, відповідачем заявлено клопотання про зменшення пені на 95%, яке обґрунтовано його скрутним матеріальним становищем, тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачена можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Господарський суд, приймаючи рішення, відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України, має право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Відповідно до пункту 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Судами встановлено, що відповідно до п. 1.2 договору отриманий відповідачем природний газ призначено виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Відповідно до ст. 19-1 Закону України "Про теплопостачання" оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджується, що НКРЕКП 30.12.2014 прийнято постанову № 1054 "Про затвердження реєстру нормативів перерахування коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання теплопостачальних і теплогенеруючих організацій як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води від усіх категорій споживачів, та як плата теплопостачальних організацій за вироблену теплогенеруючими організаціями теплову енергію, на січень 2015 року", якою затверджено реєстр нормативів перерахування коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання теплопостачальних і теплогенеруючих організацій як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води від усіх категорій споживачів, та як плата теплопостачальних організацій за вироблену теплогенеруючими організаціями теплову енергію, на січень 2015 року.

В подальшому такі реєстри затверджено і на наступні періоди 2015 року (постанови НКРЕКП від 29.01.2015 № 72, від 26.02.2015 № 222, від 31.03.2015 № 968, від 30.04.2015 № 1331, від 29.05.2015 № 1665, від 30.06.2015 № 1960).

За таких обставин, місцевий господарський, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов до правильного висновку, що відповідач був позбавлений можливості вільно розпоряджатися коштами, які надходили від споживачів, для розрахунку з позивачем.

Крім цього, матеріалами справи, зокрема, копіями звітів про фінансові результати за 2015 рік та за шість місяців 2016 року підтверджується, що діяльність відповідача, який забезпечує тепловою енергією кінцевих споживачів м. Бровари, була збитковою. З наданих відповідачем довідок вбачається, що заборгованість перед ним з компенсації різниці в тарифах за 8 місяців 2016 року становить 6045746,00 грн.

Відповідно до виписок з рахунку відповідач по мірі надходження коштів майже щоденно забезпечував погашення заборгованості, тобто вживав всіх залежних від нього заходів для належного виконання господарських зобов'язань перед позивачем, відповідно прострочення сплати за газ мало місце незначний проміжок часу.

Місцевим господарським судом, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правомірно взято до уваги, що неустойка у вигляді пені - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов'язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного отримання додаткових коштів. Крім цього, прийнято рішення, що на користь позивача належать до стягнення проценти річних та інфляційні втрати, які в повній мірі забезпечать компенсацію позивачу фінансових втрат, завданих знеціненням грошових коштів за прострочення зобов'язання.

Можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, визначення розміру, до яких вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду.

Враховуючи співвідношення майнових інтересів обох сторін; той факт, що діяльність позивача, який також мав обов'язок належного вчасного розрахунку за природний газ з контрагентами, за 2015 рік також була збитковою, що підтверджується копією звіту про фінансові результати за 2015 рік, місцевий господарський суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, скориставшись своїм правом, передбаченим п. 3 ст. 83 ГПК України, правомірно зменшив розмір пені до 180000, 00 грн., яку і стягнув з відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 911/3040/16 Господарського суду Київської області прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Таким чином постанова Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 911/3040/16 Господарського суду Київської області підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 911/3040/16 Господарського суду Київської області залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 911/3040/16 Господарського суду Київської області залишити без змін.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж.О.
Судді:Кондратова І.Д.
Грек Б.М.