КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2017 р. Справа№ 910/32983/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

за участю представників:

позивача: Іваненко І.П., довіреність №91/2016/07/27-2 від 27.07.2016,

відповідача: Дацюк І.І., довіреність б/н від 02.02.2017,

Мохонько О.А., довіреність №43-1386 від 24.11.2016,

третьої особи 1: не з'явився,

третьої особи 2: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.01.2017

у справі №910/32983/15 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва"

Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва"

про стягнення 21 443,36 грн

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Київенерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва про стягнення 21 443,36 грн, з яких: 15240,76 грн основного боргу - заборгованості за використану теплову енергію згідно договору поставки теплової енергії у гарячій воді №1210040 від 01.11.2000, 5763,63 грн - інфляційних втрат, 428,97 грн - 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 позов задоволено повністю. Стягнуто з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" 15240, 76 грн основного боргу, 5763,63 грн інфляційних втрат, 428,00 грн річних, 1218,00 грн судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2016 рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2016 скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

Постановою Вищого господарського суду від 11.10.2016 вищезазначені судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.01.2017 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва (02002, місто Київ, вулиця Челябінська, будинок 9-Г, ідентифікаційний код 03366612) на користь Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, місто Київ, площа Івана Франка, будинок 5, ідентифікаційний код 00131305) 15 240 (п'ятнадцять тисяч двісті сорок) грн 76 коп. основного боргу, 5 763 (п'ять тисяч сімсот шістдесят три) грн 63 коп. інфляційних втрат, 428 (чотириста двадцять вісім) грн 97 коп. трьох процентів річних, а також 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн 00 коп. судового збору за подання позову та 1 653 (одну тисячу шістсот п'ятдесят три) грн 60 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.01.2017 у справі №910/32983/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував і порушив норми матеріального та процесуального права.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2017, апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 05.01.2017 у справі №910/32983/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Андрієнка В.В., суддів Шапрана В.В., Буравльова С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 02.03.2017.

В судове засідання, яке відбулось 02.03.2017, з'явились представники позивача та відповідача, представники третіх осіб не з'явились, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Присутні в судовому засіданні представники позивача та відповідача надали суду усні пояснення стосовно доводів наведених в апеляційній скарзі.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Апеляційний господарський суд, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2000 між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Київенерго" (енергопостачальна організація, позивач) (далі - Товариство), та Державним комунальним підприємством по експлуатації та ремонту жилого фонду Дніпровського району міста Києва, правонаступником якого є Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва (абонент, відповідач) (далі - Підприємство), укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №1210040 (далі - Договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язався постачати відповідачу теплову енергію у вигляді гарячої води до будинку, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Кибальчича, 11-Б, балансоутримувачем якого є Підприємство, для потреб опалення та гарячого водопостачання в обсязі 205,4 Гкал/рік, а відовідач - до початку розрахункового періоду (місяця) сплачувати позивачу вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період.

Вказаний Договір підписано повноважними представниками сторін та скріплено їх печатками.

Згідно з п. 2.2.1. Договору, енергопостачальна організація зобов'язалась постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року, в кількості та в обсягах згідно з Додатком №1 до цього Договору.

Відповідно до розділу 2.3. Договору, Підприємство зобов'язалось своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії, а також забезпечувати необхідні умови для надходження теплової енергії, обслуговувати (ремонтувати) внутрішньобудинкові системи теплопостачання та власні прилади обліку теплової енергії, здійснювати підготовку власного теплового господарства та виконувати інші обов'язки, зазначені у вказаному розділі.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що облік споживання абонентом теплової енергії проводиться розрахунковим способом згідно з договірними навантаженнями, за тарифами, встановленими і затвердженими постановами Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України.

Згідно з п. 5 додатка №4 до Договору, абонент зобов'язався щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати в районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за звітний період, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки повертає у РВТ), та рахунок, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.

Відповідно до п. 2 додатка №4 до Договору, абонент до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує енергопостачальній організації вартість заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця.

Термін дії Договору - до 31.12.2000. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п. 8.1., п. 8.4. Договору).

Припинення дії Договору, у відповідності до п. 8.3. Договору, не звільняє абонента від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії.

Вказаний Договір припинив свою дію за згодою сторін з 1 вересня 2015 року, що було встановлено ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2015 у справі №910/21489/15 між тими ж сторонами про розірвання даного договору.

Згідно з частиною 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п. 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Отже, судове рішення, прийняте у справі №910/21489/15, має преюдиціальне значення для вирішення даного спору, а встановлені ним факти не потребують повторного доведення.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство на виконання умов Договору у грудні 2014 року та січні 2015 року поставило Підприємству теплову енергію у вигляді гарячої води до вказаного будинку на загальну суму 31 027,69 грн, що підтверджується обліковими картками за цей період.

Однак, відповідач оплату вказаних послуг здійснив не в повному обсязі внаслідок чого за ним утворилась заборгованість перед позивачем за поставлену та спожиту теплову енергію у розмірі 15 240,76 грн.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначив, що в спірний період Підприємство не було балансоутримувачем зазначеного будинку, оскільки останній був переданий на баланс Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" на підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 17 червня 2013 року №335. Крім того, відповідно до положень статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідач втратив можливість виступати стороною в даному договорі.

Вищий господарський суд України, скеровуючи вказану справу на новий розгляд, у постанові від 11.10.2016 зазначив, що судами попередніх інстанцій не було встановлено споживача спірної теплової енергії, не перевірено, чи виставлялись позивачем рахунки на її оплату відповідачу та чи здійснювалась останнім оплата спожитих послуг. Також, судами не було з'ясовано, чи відбулось фактично припинення Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" шляхом його приєднання до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва.

Згідно з ч. 1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Місцевим господарським судом встановлено, що під час дії зазначеного договору позивач здійснив у грудні 2014 року та січні 2015 року поставку теплової енергії до будинку, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Кибальчича, будинок 11-Б, на загальну суму 31 027,69 грн.

Станом на грудень 2014 року Підприємство мало за вказаним договором позитивне сальдо у розмірі 15 786,93 грн, що відповідачем під час розгляду справи не заперечувалось. Таким чином, заборгованість останнього за спожиті послуги за розрахунком позивача склала 15 240,76 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, на час здійснення спірної поставки діяв Договір №1210040 від 01.11.2000. Докази укладення позивачем зі споживачами окремих договорів у вказаний період матеріали справи не містять. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази надання зазначених послуг іншим особам.

Щодо посилань відповідача на те, що останній не був балансоутримувачем вказаного будинку в спірний період, суд відзначає наступне.

Відповідно до розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17.06.2013 №335 "Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації" Комунальному підприємству "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" з 02.09.2013 на праві господарського відання було передано, зокрема, будівлю по вул. Кибальчича, 11-Б, балансоутримувачем якого був відповідач.

Однак, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо Підприємства згідно з реєстраційним номером обтяження №12801251 на все нерухоме майно останнього з 30 липня 2012 року накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. На час прийняття вищевказаного розпорядження зазначена заборона зберігала свою чинність.

Одночасно, пунктом 9.3. Договору сторони погодили, що у випадках передачі абонентом свого об'єкту іншій організації, енергопостачальна організація повинна бути повідомлена в 3-дений термін відповідним двостороннім актом, складеним між особами, що здає об'єкт, та особою, яка приймає його.

Проте, зазначений вище акт, який посвідчував би фактичну передачу вказаної будівлі на баланс іншої організації, зокрема, Комунального підприємства "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва", в матеріалах справи відсутній.

В подальшому, розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 №61, з 16.02.2015 Комунальному підприємству "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва" на праві господарського відання та з 01.04.2015 - на баланс, було передано об'єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, у тому числі й будинок, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Кибальчича, 11-Б.

Рішенням Київської міської ради від 23.07.2015 №823/1687 припинено Комунальне підприємство "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" шляхом приєднання його до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва та визначено відповідача правонаступником усіх прав, обов'язків та майна КП "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва". Однак, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на момент вирішення даного спору по суті КП "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва" знаходиться в стані припинення.

Таким чином, враховуючи встановлену з 30.07.2012 заборону на відчуження нерухомого майна Підприємства, а також відсутність в матеріалах справи двостороннього акту про передачу даного будинку на баланс КП "Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва", суд дійшов висновку, що у спірний період фактичним балансоутримувачем вказаного будинку був відповідач, у зв'язку із чим останній має нести відповідальність за неналежне виконання ним зобов'язань за вказаним договором.

Судом першої інстанції також було встановлено, що згідно з положеннями пункту 5 додатку №4 до Договору Підприємство зобов'язалось самостійно отримувати рахунки на оплату теплової енергії. Проте, докази виконання останнім цієї умови в матеріалах справи відсутні, як відсутні й докази оплати спірної теплової енергії за вказаний період. Разом з тим, зазначена обставина не свідчить про те, що відповідач не був споживачем спірної послуги, а вказує на факт неналежного виконання останнім всіх умов даного Договору.

Щодо посилань відповідача на те, що відповідно до приписів статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) останній не є теплопостачальною організацією, не може вважатися виконавцем послуг з постачання теплової енергії для об'єктів усіх форм власності та не може здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, внаслідок чого Підприємство втратило підстави виступати стороною в зазначеному договорі, суд зазначає наступне.

Частиною 6 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Таким чином, приписи вказаної статті не позбавляють відповідача, як балансоутримувача вказаного будинку, бути споживачем або виконавцем житлово-комунальних послуг.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 Цивільного Кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що сума основного боргу за поставлену та спожиту теплову енергію у розмірі 15 240,76 грн, підтверджена наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростована, оскільки останнім не надано документів, на підтвердження погашення вказаної заборгованості перед позивачем, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість та законність вимоги Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва основного боргу, у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 5 763,63 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 428,97 грн, нарахованих за період з грудня 2014 року по листопад 2015 року.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вказаний розрахунок є арифметично вірним, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 5 763,63 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 428,97 грн підлягає задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань за Договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №1210040 від 01.11.2000 доведений належним чином, документально підтверджений та відповідачем не спростований, а тому позовна вимога Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва основного боргу за поставлену та спожиту теплову енергію в розмірі 15 240,76 грн є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Також, судова колегія, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, який здійснений судом першої інстанції, дійшла висновку, що вказаний розрахунок є обґрунтованим, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 5 763,63 грн інфляційних втрат та 428,97 грн 3% річних підлягає задоволенню.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.01.2017 у справі №910/32983/15 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва задоволенню не підлягає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (відповідача у справі).

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 05.01.2017 у справі №910/32983/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.01.2017 у справі №910/32983/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/32983/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов