ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 р. Справа № 909/77/17

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Матуляк П. Я. , секретар судового засідання Юрчак С. Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Галицької виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області №128, с. Маріямпіль, Галицький район, Івано-Франківська область,77181

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРВАРД І КО" вул. Тичини, 8А/265-268,м. Івано-Франківськ,76018

про стягнення боргу у сумі 6776,28 грн.

за участю:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 18-23 від 16.01.17

від відповідача: ОСОБА_2, паспорт серії СЕ 661224

ВСТАНОВИВ:

Галицька виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківської області №128 звернулася до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРВАРД І КО".

Позовні вимоги мотивовано частковим невиконанням відповідачем прийнятих на себе зобов"язань згідно договорів купівлі - продажу товару №0111/15 та №12/15 в частині поставки товару.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов ( вх.№1846/17 від 03.02.17), однак факт недопоставки товару визнав.

Розглянувши матеріали справи з врахуванням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, заслухавши представників позивача та відповідача, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд приймає до уваги наступне.

03.11.15 та 10.12.15 між сторонами у справі укладено відповідно договори №0111/15 та №12/15, за умовами яких товариство з обмеженою відповідальністю "ФОРВАРД І КО" ( по справі - відповідач, по договору - продавець) зобов"язався продати, а Галицька виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківської області №128 ( по справі - позивач, по договору - покупець) - придбати брикети паливні тип "НЕСТРО" відповідно в кількості 59,74 т та 14,005т ( п.1.1 договорів).

Зазначені договори підписано сторонами та скріплено їх печатками. Термін дії договорів - до їх повного виконання (п.10.1 даних договорів).

Пунктом 2.2 даних договорів сторони погодили, що загальна орієнтовна сума договорів - відповідно 87813,00грн. та 20587,35грн., всього - 108400,35грн.

Згідно з п.3.1, 3.3 даних договорів товар відпускається після зарахування коштів на розрахунковий рахунок продавця; продавець зобов"язується поставити товар у повному обсязі. Оплата за товар проводиться шляхом 100% попередньої оплати за одну авто-норму на розрахунковий рахунок продавця(п.4.1 договорів).

Відповідно до п.5.1 спірних договорів товар вважається переданим продавцем та прийнятий покупцем в момент підписання товаро-транспортних накладних між водієм транспортного засобу та відповідальною особою від покупця.

Претензії можуть бути заявлені щодо якості та кількості - у випадку невідповідності товару або часткової невідповідності, про що складається акт, підписаний представниками сторін(п.6.1 договору).

На виконання прийнятих на себе договірних зобов"язань позивачем платіжними дорученнями №872 від 04.11.15 та №936 від 17.12.15 перераховано відповідачу відповідно 87813,00грн. та 20587,00грн. (всього 108400,00грн.), призначення платежу - оплата за брикети по договорах №0111/15 від 03.11.15 та №12/15 від 10.12.15 (копії платіжних доручень містяться в матеріалах справи).

Згідно накладних №36 від 26.11.15, №39 від 11.12.15 та №1 від 28.01.16, товаро-транспортних накладних №ІВ 023 від 11.12.15, №ІВА 001 від 28.01.16 та актів приймання брикетів від 26.11.15, 11.12.15 та 28.01.16, копії яких містяться в матеріалах справи, підтверджується факт поставки відповідачем товару за спірними договорами на загальну суму 105105,00грн.

Таким чином, зважаючи на загальну вартість товару за спірними договорами - 108400,35грн. (87813,00грн. + 20587,35грн.), відповідачем непоставлено товару на суму 3295,35грн. З огляду на сплату позивачем 108400,00грн., предметом позову є стягнення з відповідача 3295,00грн. вартості недопоставленого товару.

У звязку з порушенням відповідачем договірних зобовязань, на підставі умов даного договору та чинного законодавства позивачем нараховано відповідачу 3481,28грн. штрафу за період з 01.02.16 по 17.01.17.

З метою досудового врегулювання спору, у відповідності до п.9.1 спірних договорів, яким передбачено, що всі спори між сторонами вирішуються шляхом переговорів, позивачем 19.07.16 за вих.№4/1-833 та 05.12.16 за вих.№18-1473 направлено відповідачу претензії з вимогою погасити існуючу заборгованість, відповіді на яку позивачем не отримано. Факт надсилання претензії від 05.12.16 за вих.№18-1473 підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення. Цим же повідомленням підтверджується, що зазначена претензія повернута позивачу у зв"язку із закінченням терміну зберігання.

Станом на момент винесення рішення в матеріалах справи відсутні відомості, які б підтвердили поставку відповідачем товару на зазначену суму.

За приписами ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів, а також з актів цивільного законодавства.

Статтею 202 цього ж Кодексу встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Наведена правова норма кореспондується зі статтею 509 Цивільного кодексу України, згідно якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, між сторонами у справі на підставі наведених норм закону та спірних договорів виникли правовідносини, які за своєю правовою природою є такими, що випливають із договору поставки, тому до них слід застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу України.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. Аналогічні положення закріплено і у статті 712 Цивільного кодексу України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

У силу ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідні приписи містить ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, згідно з положеннями якої суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Також, зазначеною нормою передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст.662 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.1 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок (ст.538 Цивільного кодексу України).

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч.2 ст. 693 Цивільного кодексу України). Наведена правова норма кореспондується зі ст.670 Цивільного кодексу України : якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми (ст.670 Цивільного кодексу України).

У розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем. Тобто, наведена норма є спеціальною нормою, яка регулює такі правовідносини.

Отже, умовою для застосування ч.2 ст. 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови, покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, доведеної до продавця. Законодавство не визначає форму предявлення такої вимоги покупця, тому останній може здійснити своє право будь-яким способом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - позову, що і здійснено в даному випадку.

Слід зазначити, що позивач, у зв"язку з непоставкою товару, звертався до відповідача і з вимогами про повернення коштів в сумі 3295,00грн.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п.3.1, 3.3 даних договорів товар відпускається після зарахування коштів на розрахунковий рахунок продавця; продавець зобов"язується поставити товар у повному обсязі.

Таким чином, з огляду на вищенаведені норми закону та пунктів спірних договорів, строк поставки товару за договором №0111/15 від 03.11.15 виник з 05.11.15, за договором № 12/15 - з 17.12.15.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов"язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов"язання (неналежне виконання).

Згідно пункту 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов"язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 2 ст. 614 Цивільного кодексу України встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов"язання.

Статтею 33 ГПК України покладено обов"язок на кожну зі сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач в судовому засіданні факт недопоставки товару визнав. За таких обставин, оскільки відповідач не довів виконання своїх зобов"язань, вимога позивача про стягнення з відповідача коштів в сумі 3295,00грн. підлягає задоволенню. При цьому суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що позивачем не заявлялося жодних претензій щодо кількості поставленого товару, оскільки така поставка здійснювалася партіями, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими та товарно транспортними накладними. Щодо неотримання відповідачем претензій позивача від 19.07.16 за вих.№4/1-833 та 05.12.16 за вих.№18-1473, суд констатує, що даний факт не виключає обов"язку відповідача виконати прийняті на себе договірні зобов"язання, як це передбачено ст.526, 538, 662 Цивільного кодексу України та п.3.3 спірних договорів.

Положеннями ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно із ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання(ч. 2 зазначеної статті).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі(ст.547 Цивільного кодексу України).

Пунктами 8.5 спірних договорів передбачено, що у разі затримки поставки товару продавець виплачує покупцю штраф у розмірі 0,3% від непоставленої партії товару за кожен день затримки(якщо інше не обумовлено у додатках до договору).

У зв'язку з тим, що відповідач прострочив зобов'язання з поставки товару, позивачем нараховано відповідачу штраф за період з 01.02.16 по 17.01.17 у розмірі 3481,28грн. Відповідно до вимог частини 1 статті 4-7 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого позивачем нарахування відповідних сум, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Суд, на підставі ст.55 Господарського процесуального кодексу України, перевірив нарахування позивачем відповідачу штрафу та дійшов висновку щодо його задоволення з огляду на правильність нарахування. При цьому суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що відповідачем не порушувалися договірні зобов"язання і позивачем не доведено суду факту безпідставної затримки поставки товару, оскільки факт порушення відповідачем договірних зобов"язань встановлено судом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З огляду на вимоги ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов"язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Розподіл обов"язку доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов"язок доказування певних обставин справи покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

В контексті наведеного, позовні вимоги є обгрунтованими, документально підтвердженими і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати у справі у відповідності до ст.49 ГПК України покласти на відповідача.

На підставі вищевикладеного, у відповідності до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 509, 526, 530, 547, 549, 610, 611, 612, 614, 625, 629, 662, 670, 712 Цивільного кодексу України, ст. 173, 193, 216, 230, 265 Господарського кодексу України, керуючись ст. 4-7, 43, 49, 55, ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

задовольнити позов Галицької виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківської області №128 до товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРВАРД І КО" про стягнення 6776,28грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРВАРД І КО"( м.Івано-Франківськ. вул.Тичини, 8А/265-268, ) на користь Галицької виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківської області №128(с.Маріямпіль, Галицький район, Івано-Франківська область, ) 3295,00(три тисячі двісті дев"яносто п"ять гривень) основного боргу, 3481,28,00(три тисячі чотириста вісімдесят одну гривню двадцять вісім копійок) штрафу та 1600,00(одну тисячу шістсот гривень) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.03.17

Суддя Матуляк П. Я.