ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2017 р. Справа № 911/4135/16

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ЕКО

до Фізичної особи-підпримця ОСОБА_1

про вчинення певних дій

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність №99 від 16.03.2016);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність б/н від 30.11.2016).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа №911/4135/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ЕКО (далі позивач) до Фізичної особи-підпримця ОСОБА_1 (далі відповідач) про вчинення певних дій, а саме зобовязати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 прийняти та вивезти товар, що підлягає поверненню, у відповідності до умов пункту 5.16 договору поставки №12387К від 19.12.2013, у звязку з тим, що товар не користується попитом у кінцевого споживача, на загальну суму 18066,01 гривень, у тому числі ПДВ.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.12.2016 порушено провадження по справі №911/4135/16 та призначено її до розгляду на 09.02.2017.

24.01.2017 через канцелярію господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання №704/777юв від 24.01.2017 (вх. №1465/17) про долучення доказів до матеріалів справи.

08.02.2017 через канцелярію господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву №3д від 07.02.2017 (вх. №2970/17).

Представник позивача у судовому засіданні 09.02.2017 подав клопотання (вх. №3143/17) про продовження строку розгляду спору на 15 днів. Подане клопотання судом задоволено.

У судовому засіданні 09.02.2017 суд оголосив перерву до 23.02.2017 на 12:50.

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.02.2017 продовжено строк вирішення спору на пятнадцять днів.

20.02.2017 через канцелярію господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов супровідний лист №7д від 17.02.2017 (вх. №3708/17) з додатковими поясненнями та клопотанням про розгляд справи без участі відповідача.

21.02.2017 через канцелярію господарського суду Київської області від представника позивача надійшли пояснення №729/777юв від 20.02.2017 (вх. №3874/17).

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.02.2017 відкладено розгляд справи на 06.03.2017.

06.03.2017 через канцелярію господарського суду Київської області від представника позивача надішли додаткові пояснення №736/777юв від 06.03.2017 (вх. 4964/17).

У судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення щодо своїх позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно зясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19.12.2013 між товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (покупець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (постачальник) був укладений договір поставки №12387К, на умовах цього договору постачальник зобовязується поставити та передати у власністьь покупцеві товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до специфікації, а покупець зобовязується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі (п. 2.1. договору).

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент приймання товару покупцем від постачальника. Підтвердження приймання товару є підписання сторонами (їх уповноваженими представниками) накладної та іншої обовязкової та визначеної чинним законодавством України, товарно-супровідної та транспортно-супровідної документації на товар (п. 2.2. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору постачальник здійснює поставку товару у відповідності до узгодженої сторонами та посвідченої печатками сторін специфікації. Специфікація надається покупцю постачальником.

Товар за договором поставляється постачальником на умовах базису поставки DDP згідно міжнародних правил тлумачення комерційних термінів Інкотермс (у редакції 2000 року) з урахуванням умов цього договору (п. 5.1. договору).

В пунктів 5.16 договору сторони погодили, що покупець має беззастережне право на свій розсуд повернути постачальнику поставлений ним за договором товар, з наведених нижче підстав, в тому числі, але не обмежуючись: товар, який не користується попитом у кінцевого споживача; товар у якого закінчився термін реалізації/термін придатності; товар, не реалізований покупцем на момент направлення покупцем повідомлення постачальнику про припинення дії цього договору; товар, який під час перевірки покупцем та/або уповноваженими контролюючими державними органами в період реалізації або вибіркової перевірки, виявився неякісним, або не відповідним вимогам до маркування, пакування, стандартів, тощо; товар, що був повернутий кінцевим споживачем; акційний товар по закінченню періоду проведення акції; сезонний товар по закінченню відповідного сезону; в звязку зі змінами в чинному законодавстві України, або у разі прийняття рішення субєктами владних повноважень, державними органами виконавчої влади з питань регуляторної політки, контролю тощо про заборону або призупинення реалізації (обігу) товару, зміну вимог до вигляду, споживчих якостей, маркування, пакування товару, тощо; за письмовою угодою сторін; в інших випадках, що передбачені цим договором; з інших причин, на розсуд покупця.

Покупець надсилає постачальнику повідомлення про повернення товару, в якому зазначає вид та кількість товару, що підлягає поверненню, місце і час його передачі постачальнику. Постачальник, отримавши повідомлення покупця на підставах та умовах, визначених пунктами 5.16. та 5.17., зобовязаний вивезти зазначений у ньому товар одночасно зі здійсненням найближчої наступної поставки, але не пізніше 21 (двадцять одного) календарного дня з моменту направлення повідомлення покупцем. Повернення товару оформляється відповідною накладною. Вартість товару, що повертається покупцем, зараховується ним в рахунок зменшення заборгованості покупця перед постачальником за договором. У разі, якщо у покупця немає заборгованості перед постачальником за товар, постачальник зобовязаний не пізніше 5 (пяти) календарних днів з дати отримання письмової вимоги покупця повернути суму коштів, яка відповідає вартості поверненого товару. У разі повернення товару від покупця до постачальника на умовах статті 5 цього договору право власності на товар переходить до постачальника з моменту підписання його уповноваженим представником накладної та/або іншого документу, який підтверджує повернення товару (п.п. 5.17., 5.18. договору).

Сторони погодили, що у випадках порушення постачальником умов пункту 5.18 договору покупець має право після закінчення 21 (двадцять одного) календарного дня з моменту направлення повідомлення про повернення товару розпорядитися товаром на свій розсуд: 5.19.1. реалізувати товар за мінімальною ціною; 5.19.2. якщо товар відноситься до продуктів харчування, утилізувати його за рахунок постачальника про що складається відповідний акт, в порядку, визначеному в розділі 9 договору.

Договір набирає чинності з 19 грудня 2013 року і діє до 31 грудня 2014 року включно, а в частині невиконання зобовязань сторін, що виникли на момент дії даного договору до їх повного виконання. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії договору, визначеному пунктом 12.1. договору, жодна із сторін не висловить в письмовій формі свій намір припинити дію договору, даний договір вважається продовженим на наступний рік (п.п. 12.1, 12.4. договору).

Позивач зазначає, що з лютого 2013 року до вересня 2014 року поставляв товар, зазначений в специфікації, а покупець, приймав його, згідно видаткових накладних.

В акті звірки взаєморозрахунків станом за період з січня 2014 року по жовтень 2016 року між ТОВ «ЕКО» та ФОП ОСОБА_1 вбачається, що починаючи з квітня 2015 року по травень 2016 року включно покупцем відбувалося повернення товару постачальнику у відповідності до п. 5.16. договору. У звязку з чим вартість товару, що поверталася покупцем, зараховувалась в рахунок зменшення заборгованості покупця перед постачальником, згідно пункту 5.18 договору.

24.11.2016 позивач цінним листом з описом надіслав відповідачу повідомлення про повернення товару №1473 від 23.11.2016 у звязку з тим, що товар не користується попитом у кінцевого споживача, в якому зазначив вид та кількість товару, що підлягає повернення, згідно переліку, доданому до повідомлення, та місце і час його передачі постачальнику.

У відповідь на повідомлення від 23.11.2016 №1473 про повернення товару позивача відповідач листом від 12.12.2016 повідомив, що повідомлення про повернення товару не відповідає умовам договору. Повідомлення підписано генеральним директором ТОВ «ЕКО» ОСОБА_4, який зроблений за допомогою факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного копіювання, зразок факсимільного підпису генерального директора ТОВ «ЕКО» ОСОБА_5 не був погоджений. Також у листі відповідач зазначив, що у отриманому документі зразок факсимільного відображення підпису генерального директора ОСОБА_4, скріплено печаткою «Канцелярія», а у додатку до документа зразок факсимільного відображення підпису генерального директора ОСОБА_6 скріплено печаткою «Для Договорів». Між ФОП ОСОБА_1 і ТОВ «Еко» не погоджено використання додаткових зразків печатки.

Як стверджує позивач на момент розгляд справи відповідачем не прийнятий та не вивезений товар на загальну суму 18066,01 гривень.

У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом та просить суд зобовязати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 прийняти та вивезти товар, що підлягає поверненню, у відповідності до умов пункту 5.16 договору поставки №12387К від 19.12.2013, у звязку з тим, що товар не користується попитом у кінцевого споживача, на загальну суму 18066,01 гривень, у тому числі ПДВ.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини поставки.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Щодо посилання позивача у своїй позовній заяві на повідомлення від 23.11.2016 №1473 про повернення товару, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що повідомлення від 23.11.2016 №1473 про повернення товару складено від іменні генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» ОСОБА_4, який зроблений за допомогою факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного копіювання.

Як вбачається з п. 12.16 договору при підписанні цього договору, додатків і/або додаткових угод до нього, документів, необхідних для реалізації сторонами взятих на себе зобовязань за цим договором (в тому числі довіреностей, товаросупровідних документів, накладних (крім податкових накладних) та ін.), сторони дійшли до взаємної згоди використовувати в ході виконання договору наступні зразки факсимільного відображення підпису покупця та постачальника, у даному пункті надані зразки факсимільного відтворення підпису покупця ОСОБА_7 та постачальника ОСОБА_1

Будь-яких інших зразків факсимільних відображень підписів представників (посадових осіб, робітників) покупця між ТОВ «ЕКО» і ФОП ОСОБА_1 не погоджено. Будь-які зміни до договору щодо зразків факсимільного відображення підпису не вносились, додаткові угоди з цього приводу не укладалися.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Згідно ч. 3 статті 207 Цивільного кодексу України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до підпункту 12.11 пункту 12 договору, повноваження осіб на підписання цього договору засвідчується печатками сторін.

У повідомленні від 23.11.2016 №1473 про повернення товару зразок факсимільного відображення підпису генерального директора ОСОБА_4, скріплено печаткою «Канцелярія», а у додатках до документа зразок факсимільного відображення підпису генерального директора ОСОБА_4 скріплено печаткою «Для Договорів».

Відповідно до п. 12.8. договору будь-яка сторона зобовязана негайно у письмовій формі повідомити іншу сторону про обставини, що мають значення для виконання договору, таких як реорганізація, зміна реквізитів, у тому числі банківським, можливість неплатоспроможності, закінчення дії ліцензії тощо. Сторона. Яка вчасно не повідомила про значні для виконання договору обставини, несе відповідальність за настання для неї повязаних з таким неповідомленням наслідків.

В матеріалах справи відсутні будь-які повідомлення зі сторони позивача про зміну генерального директора, про зміну зразків факсимільного відображення підпису.

Отже, доказів щодо можливості використання факсимільного відтворення підпису Генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» ОСОБА_4 суду не надано.

Таким чином, підписане повідомлення від 23.11.2016 по повернення товару за допомогою факсимільного підпису без попередньої згоди сторін суперечить приписам ст. 207 Цивільного кодексу України та умов укладеного договору.

Щодо доводів позивача про те, що окрім письмового повідомлення від 23.11.2016 №1473 про повернення товару, яке було направлено на адресу відповідача 24.11.2016 цінним листом з описом, позивачем також 08.12.2016 була направлена скан-копія цього повідомлення електронним листом на електронну адресу, зазначену у п. 12.9.1. договору поставки від 19.12.2013 №12387К, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 12.9.1. договору засоби для належного повідомлення сторін на умовах договору:

Електрона адреса (адреси) та номер факсу постачальника: , , , тел/факс .

Електрона адреса (адреси) та номер факсу покупця: .

Всі повідомлення, здійсненні сторонами з адрес, зазначених у підпунктах 12.9.1, 12.9.2 договору, вважаються такими, що здійснені належним чином та сторони підтверджують їх обовязковість та юридичну силу (п. 12.9.3 договору).

Як зазначає позивач, 08.12.2016 була направлена скан-копія повідомлення №1473 від 23.11.2016 про повернення товару на електронну адресу, зазначену у п. 12.9.1. договору поставки від 19.12.2013 №12387К, копія роздруківок електронних листів наявна в матеріалах справи.

Посилання позивача на електронну переписку, як доказ порушення відповідачем умов договору є безпідставними і не обґрунтованими, оскільки в жодному електронному листі немає відомостей щодо виду та кількості товару, що підлягає поверненню, місце і час його передачі постачальнику.

До електронного листа від 08.12.2016 вкладено скан-повідомлення про повернення товару, однак з матеріалів справи не вбачається які саме документи були прикріплені до електронного повідомлення.

Оцінюючи надані позивачем в якості доказів електронну переписку, суд приходить до висновку, що вона є неналежним доказом отримання відповідачем повідомлення №1473 від 23.11.2016 про повернення товару. У відповідності до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Дійсно, сторони в договорі поставки від 19.12.2013 №12387К в належній (письмовій формі) обумовили можливість повідомлення один одного електронною поштою, обумовлено електронні адреси для листування та номера факсу, однак з наданих позивачем електронних листів вбачається, що електронна переписка проводилася з пяти електронних адрес і лише одна електрона адреса відповідає затвердженій (електрона адреса позивача).

Щодо заперечень відповідача відносно не дотриманням позивачем порядку досудового врегулювання спору, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 12.7. договору будь-який спір, що виник між сторонами з приводу договору, вирішується шляхом переговорів. До звернення в суд сторона зобовязана предявити іншій стороні, яка порушила договір, претензію. Претензія надсилається рекомендованим листом з повідомленням. Якщо протягом 30 календарних днів вирішити спір в позасудовому порядку не вдається, спір вирішується в суді за відповідною підвідомчістю та підсудністю згідно чинного законодавства України.

Досудове врегулювання господарських спорів передбачено статтею 5 ГПК України, згідно якої сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою. Порядок досудового врегулювання спорів визначається цим Кодексом, якщо інший порядок не встановлено діючим на території України законодавством, яке регулює конкретний вид господарських відносин.

Однак, Закон, не позбавляє права однієї із сторін права на звернення до суду за захистом свого порушеного права та охоронюваного законом інтересу.

Так, Рішенням Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України від 9.07.2002 р. N15-рп/2002 встановлено, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Приписами статі 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (частина перша статті 43 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що повідомлення від 23.11.2016 №1473 про повернення товару не відповідає умовам договору поставки від 19.12.2013 №12387К, у звязку з чим воно не може розглядатися як належний доказ повідомлення відповідача про намір повернути товар, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, та вважає їх такими, що задоволенню не підлягають.

Витрати по сплаті судового збору та інші судові витрати відповідно до статті 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повний текст рішення складено 17.03.2017.

Суддя В.М. Антонова