ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2017 року Справа № 910/11136/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Владимиренко С.В. - доповідач,
суддів:Євсікова О.О.,
Кролевець О.А.
розглянув касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Куреного Олександра Вікторовича
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 12.12.2016р.
та рішеннягосподарського суду міста Києва від 11.10.2016р.
у справі№910/11136/16 господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк"
до Приватного підприємства "Раритет"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фізичної особи ОСОБА_7
провизнання недійсним нікчемного договору та застосування наслідків недійсності правочину
за участю представників

позивача - Примак К.В.;

відповідача - не з'явились;

третьої особи на стороні позивача - не з'явились;

третьої особи на стороні відповідача - ОСОБА_9

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Раритет" про визнання недійсним нікчемного Договору відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.2013р., укладеного між позивачем та відповідачем та застосування наслідків недійсності нікчемного Договору відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.2013р., укладеного між позивачем та відповідачем, шляхом визнання права вимоги за Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" по кредитним договорам: № 07Ф-143 від 22.08.2008р., № 07Ф-149 від 22.08.2008р., № 07Ф-158 від 22.08.2008р., № 08Ф-188 від 06.10.2008р., № 08Ф-216 від 30.12.2008р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.10.2016р. у справі №910/11136/16 (суддя Ващенко Т.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016р. (колегією суддів у складі головуючого судді Сітайло Л.Г., суддів Пашкіної С.А., Калатай Н.Ф.) в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеними рішеннями та постановою, Публічне акціонерне товариство "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Куреного Олександра Вікторовича звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій зазначаючи про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати повністю рішення господарського суду міста Києва від 11.10.2016р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016р. у справі №910/11136/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в повному обсязі.

Обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників позивача та третьої особи на стороні відповідача, суддю-доповідача у даній справі, перевіривши матеріали справи, надану судами попередніх інстанцій юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_10 укладено Кредитний Договір № 07Ф-143, згідно з яким останній отримав від банку кредитні кошти в сумі 17000000 грн. на строк з 22.08.2008 до 22.08.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12% річних для споживчих цілей.

22 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_11 укладено Кредитний Договір № 07Ф-149, згідно з яким останній отримав від банку кредитні кошти в сумі 18000000 грн. на строк з 22.08.2008 до 22.08.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12% річних для споживчих цілей.

30 грудня 2008 року між позивачем та ОСОБА_7 укладено Кредитний Договір № 08Ф-216, згідно з яким останній отримав від банку кредитні кошти в сумі 125000000 грн. на строк з 30.12.2008 до 28.12.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15% річних для споживчих цілей.

06 жовтня 2008 року між позивачем та ОСОБА_7 укладено Кредитний Договір № 08Ф-188, згідно з яким останній отримав від банку кредитні кошти в сумі 85557064,68 грн. на строк з 06.10.2008 до 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15% річних для споживчих цілей.

22 серпня 2008 року між позивачем та ОСОБА_12 укладено Кредитний Договір № 07Ф-158, згідно з яким останній отримав від банку кредитні кошти в сумі 16800000 грн. на строк з 22.08.2008 до 22.08.2018 зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 5% річних для споживчих цілей.

Крім того, 22 грудня 2008 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 укладено Договір про переведення боргу № 07Ф-149-8, відповідно до умов якого, ОСОБА_11 переводить свій борг за Кредитним договором № 07Ф-149 від 22.08.08. на ОСОБА_7

22 грудня 2008 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 укладено Договір про переведення боргу № 07Ф-143-8, відповідно до умов якого, ОСОБА_10 переводить свій борг за Кредитним договором № 07Ф-143 від 22.08.08. на ОСОБА_7

22 грудня 2008 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 укладено Договір про переведення боргу № 07Ф-158-8, відповідно до умов якого, ОСОБА_12 переводить свій борг за Кредитним договором № 07Ф-158 від 22.08.08. на ОСОБА_7

24 жовтня 2013 року між позивачем (Цедент) та відповідачем (Цесіонарій) укладено Договір про відступлення права вимоги № 3-2013 (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору у випадку настання відкладальної обставини (несплата Позичальником заборгованості за Кредитом та або нарахованими процентами за Кредитним договором до 16.01.2014р.) в день, наступним за днем настання відкладальної обставини, Цедент передає, а Цесіонарій приймає всі права за наступними кредитними договорами:

- № 07Ф-143 від 22.08.2008 (Кредитний договір 1), який укладено між Цедентом та ОСОБА_7 (Позичальник), згідно з яким Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 17000000 грн. (Кредит 1) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 22.08.2018.;

- № 07Ф-149 від 22.08.2008 (Кредитний договір 2), який укладено між Цедентом та Позичальником, згідно з яким Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 18000000 грн. (Кредит 2) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 22.08.2018.;

- № 07Ф-158 від 22.08.2008 (Кредитний договір 3), який укладено між Цедентом та Позичальником, згідно з яким Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 6800000 грн. (Кредит 3) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 22.08.2018.;

- № 08Ф-188 від 06.10.2008 (Кредитний договір 4), який укладено між Цедентом та Позичальником, згідно з яким Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 85557064,68 грн. (Кредит 4) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 07.10.2019.;

- № 08Ф-216 від 30.12.2008 (Кредитний договір 5), який укладено між Цедентом та Позичальником, згідно з яким Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 125000000 грн. (Кредит 5) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 28.12.18. (Кредитні договори 1, 2, 3, 4, 5 разом іменуються Кредитний договір; Кредити 1, 2, 3, 4, 5 разом іменуються Кредит). Відступлення права вимоги за Кредитним договором розповсюджується в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. Загальна вартість права вимоги за Кредитним договором, на момент відступлення кредитної заборгованості, буде дорівнювати сумі заборгованості за Кредитним договором, а саме заборгованості Позичальника по поверненню основного боргу (кредиту) та нарахованих і не сплачених процентів за Кредитом станом на 17.01.14. У випадку якщо Позичальником з моменту укладення цього Договору не буде проведено часткове погашення Кредиту у будь-якій сумі або не будуть сплачені проценти у будь-якій сумі, загальна вартість права вимоги за Кредитним договором, станом на 17.01.14, становитиме 403836486,63 грн., з них: загальна заборгованість за Кредитним договором 1 становить 25394121,15 грн.; загальна заборгованість за Кредитним договором 2 становить 26887893,06 грн.; загальна заборгованість за Кредитним договором 3 становить 25095366,99 грн.; загальна заборгованість за Кредитним договором 4 становить 134421715,01 грн.; загальна заборгованість за Кредитним договором 5 становить 192037390,42 грн.

Судами попередніх інстанцій також досліджено, що на виконання умов Договору позивач передав (відступив), а відповідач в свою чергу прийняв права вимоги за Договором.

Як встановлено судами та вбачається зі змісту наявної у матеріалах справи позовної заяви, підставою для виникнення спору у даній справі за переконанням позивача стало те, що умови спірного договору суперечать діючому законодавству, зокрема, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому цей правочин є нікчемним. А саме, що укладання Договору відступлення права вимоги спричинило погіршення фінансового стану позивача та що зазначений договір передбачає надання клієнту пільг. Інших підстав, які б свідчили про недійсність спірного договору позивачем не зазначалось.

Так, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28.02.2014р. № 107 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.02.14. № 9 "Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ "Брокбізнесбанк", згідно з яким з 03.03.2014р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Брокбізнесбанк".

Тимчасову адміністрацію в ПАТ "Брокбізнесбанк" запроваджено строком на 3 місяці з 03.03.2014р. по 02.06.2014р. включно. Рішенням від 03.06.2014р. № 42 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію з 03.06.2014р. до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк". Рішенням від 11.06.2014р. № 45 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" з 11.06.2014р., яку відповідним рішенням продовжено до 10.06.2018р. включно.

Листом від 29.12.2014р. №12066 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" повідомлено ПП "Раритет" про нікчемність Договору відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.2013р., укладеного між ПАТ "Брокбізнесбанк" та ПП "Раритет". При цьому, судами зазначено, що із зазначеного повідомлення вбачається, що під час перевірки договорів станом на 01.12.2014р. за згаданим договором, на думку фонду, банк здійснив відступлення права вимоги за нижчою процентною ставкою (5%) від встановленої законодавством на момент укладення кожного кредитного договору, тобто на умовах, гірших за звичайні, оскільки майнові права відчужені за ціною, що відрізняється більше ніж на 20% від звичайної ціни на такі майнові права.

Також, як встановлено судами, листом № 202 від 06.01.2016р. уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" повідомлено ПП "Раритет" про нікчемність договору про відступлення права вимоги № 3-2013 без посилань на конкретні ознаки нікчемності.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9 та пункті 2.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року № 11 роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

З аналізу норм чинного в Україні законодавства вбачається, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Зазначеної позиції дотримується Верховний суд України у постанові Пленуму "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. №9.

Згідно статті 6 та ч.1 статті 43 Господарського кодексу України одним з принципів господарювання в Україні є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом.

Стаття 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність"однією з гарантій банківської діяльності визначає право банку самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у його власності.

Відповідно до ч.1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій за результатами оцінки поданих сторонами доказів у відповідності до вимог ст.43 Господарського процесуального кодексу України дійшли висновку, що в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про відчуження права вимоги до боржника за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне майно, а також, що останнім не доведено надання переваг відповідачу внаслідок укладення спірного договору, які прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, оскільки це суперечить меті касаційного перегляду справи, що полягає у перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Відтак, враховуючи, що доводи заявника касаційної скарги стосовно помилковості зазначених вище висновків судів попередніх інстанцій фактично зводяться до переоцінки наявних у матеріалах справи документів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції в силу вимог ст.1117 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів касаційної інстанції не може прийняти до уваги зазначені твердження заявника касаційної скарги в якості підстави для зміни та/або скасування оскаржуваних судових актів.

Необґрунтованими є і доводи позивача, викладені у додаткових поясненнях до касаційної скарги, стосовно порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм Господарського процесуального кодексу України в частині оцінки правової природи спірного договору та визначення наявності у відповідача спеціальної правосуб'єктності на укладення такого договору. При цьому заявник посилається на наявне у матеріалах справи своє клопотання про вихід за межі позовних вимог.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України "Про захист прав споживачів", Законом України "Про оренду землі" та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Як роз'яснено в абзацах 1, 4 та 5 п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, позов про визнання недійсним спірного договору з підстав порушення ст.227 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України ПАТ "Брокбізнесбанк" не заявлявся. У матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про зміну підстави позову в порядку визначеному ч.4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України. Водночас, зазначене вище клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог без зазначення конкретного обґрунтування відносно того, які саме порушені права та/або інтереси позивача підлягають судовому захисту за ініціативи суду та в якій частині позовних вимог відповідне право підлягало захисту судом не свідчить про зміну предмета та підстав заявленого в межах даної справи позову та не звільняло позивача від визначеного у ст.33 Господарського процесуального кодексу України обов'язку довести ті обставини, на які він посилається як на предмет своїх вимог і заперечень.

Таким чином, доводи заявника касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм ст.4 Господарського процесуального кодексу України є необґрунтованими та такими, що здійснені внаслідок власного помилкового тлумачення норм чинного в Україні законодавства.

Непереконливими є і посилання заявника касаційної скарги на постанову Вищого господарського суду України у справі №4/185, оскільки обставини, встановлені судами у даній справі на підставі аналізу наявних в ній доказів, є відмінними від тих, які встановлені в межах зазначеної справи.

Відтак, враховуючи вищезазначене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Натомість доводи, наведені у касаційній скарзі та письмових поясненнях до неї, ґрунтуються на неправильному розумінні та тлумаченні заявником касаційної скарги положень матеріального права, що унеможливлює прийняття таких доводів судом касаційної інстанції в якості підстави для зміни або скасування оскаржуваних судових актів.

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що постанова та рішення судів попередніх інстанцій в даній справі відповідають нормам матеріального та процесуального права, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують правильних висновків судів, у зв'язку з чим підстави для скасування оскаржуваних судових актів відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" Куреного Олександра Вікторовича залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016р. у справі №910/11136/16 залишити без змін.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді О.О.Євсіков

О.А. Кролевець