ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2017 р. Справа № 920/1163/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №499 С/1-7) на рішення господарського суду Сумської області від 25.01.17 у справі

за позовом ТОВ "Агрохім-Партнер", м. Київ,

до ТОВ "Угроїдський цукровий завод", м. Суми,

про стягнення 291621 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Сумської області з позовною заявою про стягнення з відповідача 291 621 грн. 40 коп. інфляційних нарахувань за неналежне виконання грошового зобовязання відповідно до умов укладеного між сторонами договору поставки товару № 30 від 31.03.2014 року.

Рішенням господарського суду Сумської області від 25.01.2017 року (суддя Заєць С.В.) у позові відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, у відзиві та апеляційну скаргу проти її доводів заперечував.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обовязків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

31 березня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Агрохім-Партнер (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Угроїдський цукровий завод (відповідач) був укладений договір поставки товару № 30.

Зазначений договір визначає умови поставки товару (засобів захисту рослин, та/або мікродобрив, та/або міндобрив, та/або насіння) на умовах відстрочення платежу. Предметом даного договору є товар, який належить постачальнику (позивачу) на момент укладання договору або буде набутий постачальником у майбутньому (розділ 1 договору № 30).

Загальна сума договору відповідно до пункту 2.3 договору встановлена як сукупність додатків та/або накладних документів на відпуск товару (видаткових накладних), які підписані у період дії даного договору. Ціна товару, що є предметом даного договору, вказується у додатках до нього, у національній валюті (п. 2.4 договору).

Порядок розрахунків за поставлену продукцію, що є предметом договору № 30 сторони узгодили у розділі 5 цього договору. Так, покупець (відповідач) відповідно до п. 5.1 договору здійснює оплату партії товару за ціною, вказаною у додатках та/або накладних на відпуск товару (видаткових накладних), що є невідємною частиною цього договору із врахуванням положень п. 2.4 та розділу 5 даного договору.

Разом з тим, сторони у п. 5.4 визначили та погодили, що оплата товару згідно договору проводиться наступним чином: 20% від вартості товару попередньо оплачується покупцем у строк до 07.04.2014; 40% вартості товару оплачується покупцем у строк до 10.10.2014; 40% від вартості товару оплачується покупцем у строк до 01.11.2014.

Рішенням господарського суду Сумської області від 02.11.2015 року у справі № 920/1444/15 за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Агрохім-Партнер, м. Київ до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми Угроїдський цукровий завод, м. Суми про стягнення 1 342 890 грн. 02 коп., позов задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми Угроїдський цукровий завод (40021, АДРЕСА_1; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Агрохім-Партнер (03038, м. Київ, вул. Ямська, 8; ) 542778 грн. 90 коп. основного боргу за договором поставки № 30 від 31.03.2014, 10000 грн. 00 коп. пені за несвоєчасні розрахунки, 472217 грн. 64 коп. курсової різниці, 127552 грн. 78 коп. суму 30 % річних, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 26860 грн. 00 коп.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20 січня 2016 року по справі 920/1444/15, апеляційну скаргу відповідача було залишено без задоволення, а рішення господарського суду Сумської області від 02.11.2015 по справі № 920/1444/15 без змін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання та всупереч умовам укладеного між сторонами договору поставки товару № 30 від 31.03.2014 року, несвоєчасно оплатив вартість товару, у звязку з чим останньому нараховано інфляційні збитки в сумі 291 621 грн. 40 коп.

За розрахунком позивача інфляційні збитки в загальній сумі становлять 291 621 грн. 40 коп., в тому числі: в сумі 720 грн. 89 коп. за період з 08.04.2014 по 16.04.2014, виходячи з суми боргу 21 845 грн. 09 коп., в сумі 11 165 грн. 96 коп. за період з 11.10.2014 по 27.11.2014, виходячи з суми боргу 256 948 грн. 59 коп., в сумі 108 102 грн. 40 коп. за період з 29.11.2014 по 13.04.2016, виходячи з суми боргу 216 948 грн. 59 коп., в сумі 171 632 грн. 15 коп. за період з 02.11.2014 по 13.04.2016, виходячи з суми боргу 325 830 грн. 30 коп.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимоги кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Постановою Пленуму ВГСУ від 17.12.2015р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», зазначено у п. 3.1. інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

У пункті 5.2 договору № 30 відповідно до ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України сторони дійшли згоди, що ціна на товар та загальна сума договору зазначені у додатках та визначені у національній валюті України, еквівалентній курсу продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України на день підписання даного договору. Сума авансової оплати у гривні, що підлягає до сплати покупцем, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару в іноземній валюті, вказаній у додатках до договору, на курс продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України на дату оплати (пункт 5.2.1 договору).

У відповідності із пунктом 5.3 договору поставки № 30 вартість товару оплачується на поточний рахунок постачальника у національній валюті, скоригованій пропорційно зміні курсу продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України до гривні на дату оплати товару.

Крім того, умовами додатків № 1 та № 2 до договору поставки № 30 передбачено, що у випадку, якщо курс долара США до гривні на день оплати вище, ніж курс долара США до гривні на день підписання договору, сторони для визначення суми, яка підлягає оплаті, використовують відповідну формулу: S=(A1/A2)*B, де S ціна товару на момент проплати, А1 курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківському валютному ринку України до гривні на день перерахування грошей, А2 - курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківському валютному ринку України до гривні на день підписання договору, В ціна товару на момент підписання договору.

З матеріалів справи вбачається, що майнові інтереси позивача від знецінення коштів захищені валютним застереженням викладеними у п. 5.2. договору та додаткових угодах № 1 та № 2 до договору поставки № 30 і судом в рішенні від 02.11.2015 року у справі № 920/1444/15 стягнуто 472 217 грн. 64 коп. курсової різниці.

Колегія суддів погоджується із твердженням місцевого господарського суду про неправомірність нарахування інфляційних втрат, оскільки сторони в договорі визначили інший спосіб компенсації знецінення грошових коштів, а саме перерахунок ціни товару відносно курсу національної валюти гривні до долара США. В такому випадку нарахування інфляційних втрат є неможливим, оскільки індекс інфляції розраховується лише відносно національної валюти (п 8.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року), а здійснений позивачем перерахунок вартості товару за курсом долара США повністю врахував таке знецінення.

Аналогічна правова думка міститься також в постанові ВГСУ від 16.09.2014 у справі № 904/3739/14 та постанові від 15.11.2016 № 922/1787/16.

Відповідно до підпункту 3 пункту 1 статті 3 Цивільного кодексу України, однією з загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору. Суть цієї норми розкрита в статті 627 Цивільного кодексу України, згідно з якою сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Реалізуючи вказаний принцип цивільного законодавства, сторони в укладеному договорі поставки товару № 30 від 31.03.2014 та додатках до нього узгодили, що ціна на товар та загальна сума договору зазначені у додатках та визначені у національній валюті України, еквівалентній курсу продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України на день підписання даного договору. Сума у гривні, що підлягає до сплати покупцем, визначається шляхом множення грошового еквівалента ціни товару в іноземній валюті, вказаній у додатках до договору, на курс продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України на дату оплати.

В додатках до договору сторони передбачили формулу, за якою відбувається перерахунок ціни товару:

S=(A1/A2)*B, де

S ціна товару на момент проплати,

В ціна товару на момент підписання договору.

А1 курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківському валютному ринку України до гривні на день перерахування грошей,

А2 - курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківському валютному ринку України до гривні на день підписання договору.

Як свідчать матеріали справи майнові інтереси позивача від знецінення коштів захищені валютним застереженням викладеним у розділі 5 договору та додаткових угодах № 1 та № 2 до договору поставки № 30, до того ж судовим рішенням № 920/1444/15 від 02.11.2015 стягнуто з відповідача на користь позивача 472 217 грн. 64 коп. курсової різниці.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги позивача щодо стягнення індексу інфляції в сумі 291 621 грн. 40 коп. задоволенню не підлягають оскільки сторони у договорі визначили інший спосіб компенсації знецінення грошових коштів, а саме перерахунок ціни товару відносно курсу національної валюти - гривні до долара США. Індекс інфляції розраховується лише відносно національної валюти, а здійснений позивачем перерахунок вартості товару за курсом долара США повністю врахував таке знецінення.

Наведеним спростовуються і доводи апеляційної скарги щодо можливості у даному випадку за укладеним між сторонами договором одночасного нарахування курсової різниці та індексу інфляції.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 25.01.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 09.03.2017 року

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.