РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2017 р. Справа № 918/1189/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Коломис В.В. ,

суддя Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Перфект Пак" на рішення господарського суду Рівненської області від 26.12.2016 року у справі № 918/1189/16 (суддя Марач В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перфект Пак"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення боргу в сумі 7500 грн.

за участю представників сторін:

позивача - Телішевська О.Б., за довіреністю,

відповідача - ОСОБА_3, за довіреністю, ОСОБА_4, за довіреністю,

В судовому засіданні від 14.03.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Перфект Пак" (далі - ТзОВ "Перфект Пак", позивач, апелянт) звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1, відповідач) про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 7500,00 грн.

22.11.2016 року позивач подав до суду першої інстанції заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти в сумі 23003,29 грн., в т.ч.: 7500 грн. основного боргу, 8980,50 грн. інфляційного знецінення коштів, 1084,48 грн. - 3% річних, 5438,31 грн. - процентів за користування коштами.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 26.12.2016 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимогу в повному обсязі, посилаючись на неналежне дослідження всіх доказів в їх сукупності та встановлення всіх обставин, необхідних для правильного вирішення спору, що призвело, на думку скаржника, до невідповідності висновку місцевого господарського суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі з підстав, зазначених у скарзі. Оскаржуване рішення просив скасувати.

Представники відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечили та просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 101 та п. 7 ч. 2 ст. 105 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, заслухавши уповноважених представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, з огляду на нижченаведене.

Як свідчать наявні у справі документальні матеріали, а також обґрунтовано встановлено судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, 10.10.2012 року позивачем було здійснено сплату коштів відповідачу 10000 грн. та 07.03.2013 року 24000 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними банківськими виписками, з яких вбачається, що вказані кошти сплачені відповідачу як попередня оплата за піддони, згідно рахунку від 04.10.2012 року.

Відповідно до накладної № 3 від 08.03.2013 року відповідач продав позивачу 700 штук дерев'яних піддонів на суму 24500,00 грн.

Згідно акту звіряння взаємних розрахунків від 20.09.2016 року борг відповідача перед позивачем становив 7500,00 грн.

На підставі наведеного позивач звернувся із позовом до суду та просив стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти в сумі 23003,29 грн., в т.ч.: 7500 грн. основного боргу, 8980,50 грн. інфляційного знецінення коштів, 1084,48 грн. - 3% річних, 5438,31 грн. - процентів за користування коштами.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 26.12.2016 року в позові відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що цивільні права та обов'язки між сторонами не виникли, право та охоронюваний законом інтерес позивача порушено, однак позовна давність сплила.

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції визнає такий висновок місцевого господарського суду помилковими виходячи з наступного.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода (ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку (ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу дерев'яних піддонів у спрощений порядок, що підтверджується виставленням відповідачем рахунку від 04.10.2012 року, сплатою позивачем 10.10.2012 року в сумі 10000,00 грн. та 07.03.2013 року в сумі 24000 грн. із призначеннями платежу "попередня оплата за піддони згідно рахунку від 04.10.2012 року, без ПДВ", поставкою 700 штук дерев'яних піддонів на суму 24500,00 грн. згідно накладної № 3 від 08.03.2013 року.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Разом з тим, оскільки між сторонами було укладено договір у спрощений порядок, а грошові кошти у розмірі 7500,00 грн., які апелянт просить стягнути із відповідача, отримано останнім як попередню оплату за піддони, згідно вищевказаного договору, а не безпідставно, як зазначає позивач в позовній заяві, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувані відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 7500,00 грн.

Крім того, слід зауважити, що в даному судовому спорі підлягало доказуванню факт укладання договору, а не факт дослідження доказів своєчасного та належного повернення коштів.

Щодо позовних вимог про стягнення 8980,50 грн. інфляційних втрат та 1084,48 грн. 3% річних (згідно ст. 625 Цивільного кодексу України), колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, вищевказаною статтею встановлено відповідальність за порушення стороною саме грошового зобов'язання, а оскільки у відповідача перед позивачем відсутнє грошове зобов'язання, в розумінні зазначеної статті, оскільки відповідач не зобов'язувався сплатити позивачу кошти в сумі 7500,00 грн., тому підстави для застосування ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача 8980,50 грн. інфляційних втрат та 1084,48 грн. 3 % річних відсутні (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2014 року у справі № 921/266/13-г/7).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення 5438,31 грн. процентів за користування коштами згідно ст.ст. 1214, 1048 ЦК України, зважаючи на те, що не було доведено факту безпідставного збереження грошей.

Оскільки помилка місцевого господарського суду у застосуванні норм матеріального права не вплинула на загальну правову оцінку обставин справи та на правильність судового висновку щодо вирішення спору, то у суду апеляційної інстанції немає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Перфект Пак" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 26.12.2016 року у справі № 918/1189/16 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Тимошенко О.М.