ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року Справа № 914/2405/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Данилової М.В.,
суддівКорсака В.А., Сибіги О.М.
за участю представників:
позивачаКоржевич І.Ф. (дов. від 19.01.2017 №2901/вих-124)
відповідачів, третьої особине з'явились (про час та місце судового засідання повідомлено належним чином)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Фірма "Львів - Петроль"
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 21.12.2016
у справі№ 914/2405/16 Господарського суду Львівської області
за позовомЛьвівської міської ради
до 1)Публічного акціонерного товариства "Фірма "Львів - Петроль"; 2)Львівського комунального підприємства "Ратуша - Сервіс"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:Товариства з обмеженою відповідальністю "Резерв Плюс"
провизнання недійсним договору про спільну діяльність від 19.12.2000, застосування наслідків недійсності договору і зобов'язання привести земельну ділянку у попередній стан шляхом знесення незаконно збудованої автозаправної станції, усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою
ВСТАНОВИВ:

Львівська міська рада звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Фірма "Львів - Петроль", Львівського комунального підприємства "Ратуша - Сервіс"; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Резерв Плюс" про:

- визнання недійсним договору про спільну діяльність від 19.12.2000, укладений між Львівським комунальним підприємством "Ратуша - Сервіс" та Акціонерним товариством закритого типу "Фірма "Львів - Петроль", з моменту його укладення;

- застосування наслідків недійсності договору і зобов'язання привести земельну ділянку у попередній стан шляхом знесення незаконно збудованої автозаправної станції;

- усунення перешкод в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції Львівським комунальним підприємством "Ратуша - Сервіс" заявлено клопотання, в якому останній просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27.10.2016 (суддя Крупник Р.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.12.2016 (головуючий суддя Кравчук Н.М., судді Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.) позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір про спільну діяльність від 19.12.2000, укладений між Львівським комунальним підприємством "Ратуша-Сервіс" та Акціонерним товариством закритого типу "Фірма "Львів-Петроль". Зобов'язано Публічне акціонерне товариство "Фірма "Львів - Петроль" усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою Львівської міської ради, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 9, площею 1,4804 га, кадастровий номер :03:001:0036, шляхом знесення (демонтажу) збудованої на цій земельній ділянці автозаправної станції. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Львівського комунального підприємства "Ратуша-Сервіс" на користь Львівської міської ради 1378,00 грн. судового збору. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Фірма "Львів - Петроль" на користь Львівської міської ради 1378,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вищевказаними судовими рішеннями Публічне акціонерне товариство "Фірма "Львів - Петроль" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору про спільну діяльність від 19.12.2000, укладеного між Львівським комунальним підприємством "Ратуша-Сервіс" та Акціонерним товариством закритого типу "Фірма "Львів-Петроль" та усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою Львівською міською радою, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 9, площею 1,4804 га, кадастровий номер :03:001:0036, шляхом знесення (демонтажу) збудованої на цій земельній ділянці автозаправної станції.

В своїй касаційній скарзі скаржник посилається на приписи статей 36, 81, 22, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, статей 257, 261, 267 Цивільного кодексу України, а також на неналежне дослідження судами всіх доказів в їх сукупності та встановлення всіх обставин, необхідних для правильного вирішення спору, що призвело, на думку скаржника, до порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 15.02.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Корсак В.А., Сибіга О.М.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 20.02.2017 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі.

Публічне акціонерне товариство "Фірма "Львів - Петроль", Львівське комунальне підприємство "Ратуша - Сервіс" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Резерв Плюс" про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, проте, не скористалось правом присутності своїх представників в судовому засіданні касаційної інстанції 15.03.2017.

Заслухавши доповідь судді - доповідача та присутнього у судовому засіданні 15.03.2017 представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.1999 Львівською міською радою прийнято Ухвалу №300 "Про вилучення з користування Львівського комбінату хлібопродуктів Млинзаводу №2 земельної ділянки на вул. Лемківській, 9 в м. Львові".

Відповідно до вищевказаної Ухвали вилучено з користування ДП ДАК "Хліб України" "Львівський комбінат хлібопродуктів" земельну ділянку площею 4804 м.кв. по вул. Лемківській, 9 в м. Львові та зараховано її до земель запасу м. Львова (а.с.243 том І).

20.07.2000 Львівською міською радою прийнято Ухвалу № 719 "Про погодження Львівському комунальному підприємству "Ратуша-Сервіс" місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на збір матеріалів попереднього погодження для складання проекту відведення земельної ділянки в постійне користування на вул. Лемківській в м. Львові", якою було внесено зміни до Ухвали №300 від 01.07.1999 щодо площі земельної ділянки - з 4804 м.кв. на 14804 м.кв. (1,4804 га), а також погоджено Львівському комунальному підприємству "Ратуша-Сервіс" місце розташування земельної ділянки та дозволено збір матеріалів попереднього погодження для складання проекту відведення земельної ділянки площею 14804 кв.м. в постійне користування на вул. Лемківській, 9 у м. Львові (п.2.1); погоджено бізнес-проект розвитку Львівського комунального підприємства "Ратуша-Сервіс" щодо освоєння земельної ділянки на вул. Лемківській, 9 у м. Львові згідно з додатком (п.2.2) (а.с.52 том І).

19.12.2000 Акціонерне товариство закритого типу "Фірма "Львів - Петроль" (сторона-2) та Львівське комунальне підприємство "Ратуша-Сервіс" (сторона-1), керуючись Ухвалою Львівської міської ради №719 від 20.07.2000, Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 15.12.2000 "Про затвердження матеріалів попереднього погодження та надання дозволу Львівському комунальному підприємству "Ратуша-Сервіс" на виготовлення проекту відведення земельної ділянки на вул. Лемківській, 9 у м. Львові", Рішенням конкурсної комісії (протокол №1 від 07.12.2000), Бізнес-проектом розвитку ЛКП "Ратуша-Сервіс" щодо освоєння земельної ділянки на вул. Лемківській, 9 у м. Львові", погодженим Ухвалою Львівської міської ради №719 від 20.07.2000, уклали Договір про спільну діяльність (а.с.33-47 том І).

У п.1.1 договору (в редакції передбаченій угодою від 25.02.2002 про доповнення до договору) зазначено, що сторони за договором зобов'язуються шляхом об'єднання майна, коштів, прав та інших засобів здійснювати спільну діяльність щодо проектування, будівництва, введення в експлуатацію та організації діяльності комплексу в складі: гаражів для транспорту міської ради, станції техобслуговування (в т.ч. мийки автомобілів), адмінприміщення, ділового центру з адмінприміщеннями, комерційного центру із закладами громадського харчування, платної автостоянки, автозаправної станції на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні сторони-1 за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 9 згідно з ухвалою Львівської міської ради №719 від 20.07.2000 "Про погодження Львівському міському комунальному підприємству "Ратуша-Сервіс" місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на збір матеріалів попереднього погодження для складання проекту відведення земельної ділянки в постійне користування на вул. Лемківській, 9 у м. Львові, рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 15.12.2000 "Про затвердження матеріалів попереднього погодження та надання дозволу Львівському комунальному підприємству "Ратуша-Сервіс" на виготовлення проекту відведення земельної ділянки на вул. Лемківській, 9 у м. Львові", Державного акту на постійне користування земельною ділянкою, які є невід'ємними додатками до договору. Проектування і будівництво комплексу повинне здійснюватися згідно з Генеральним планом освоєння земельної ділянки на вул. Лемківській, 9, який затверджується виконавчим комітетом Львівської міської ради і є невід'ємним додатком до договору.

06.04.2001 виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято Рішення №151 "Про затвердження Львівському комунальному підприємству "Ратуша-Сервіс" проекту відведення та надання в постійне користування земельної ділянки на вул. Лемківській, 9" (доповнене згідно Рішення №287 від 15.06.2001), яким затверджено Львівському комунальному підприємству "Ратуша-Сервіс" проект відведення земельної ділянки та надано в постійне користування земельну ділянку площею 14804 кв.м. на вул. Лемківській, 9 для будівництва та обслуговування комплексу ділового та комерційного центрів із станцією технічного обслуговування, автозаправною станцією, автостоянками (а.с.54-55 том І).

31.10.2001 Львівському комунальному підприємству "Ратуша-Сервіс" видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 1,4804 га., який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №131 (а.с.56-57 том І).

З матеріалів справи вбачається, що після отримання Львівським комунальним підприємством "Ратуша-Сервіс" державного акту на право постійного користування землею, на підставі дозволу на виконання будівельних робіт №377/01 від 25.12.2001 (а.с. 124 том І), у відповідності до умов договору про спільну діяльність від 19.12.2000 Фірма "Львів-Петроль" здійснила будівництво автозаправної станції.

24.01.2002 технічною комісією складено акт про готовність автозаправної станції у м. Львів по вул. Лемківській, 9 до експлуатації, який затверджено Наказом департаменту землеустрою та планування забудови міста № 1610/103-0-7 від 19.02.2002 (а.с.86-87 том І).

01.07.2004 на підставі листа Львівського комунального підприємства "Ратуша-сервіс" №1111/01 від 05.01.2004 Львівська міська рада прийняла Ухвалу №1635 "Про вилучення з користування Львівського комунального підприємства "Ратуша-сервіс" земельної ділянки на просп. В. Чорновола - вул. Лемківській у м. Львові", якою вилучила із постійного користування земельну ділянку площею 1,4804 га на вул. Лемківській, 9 у м. Львові та зарахувала до земель запасу міста (а.с.53 том І).

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 29.10.2013 у справі №32/558-57/241-2012 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Геосистеми" до Державної акціонерної компанії "Хліб України", Дочірнього підприємства державної акціонерної компанії "Хліб України" "Львівський комбінат хлібопродуктів", Львівської міської ради, за участю третіх осіб: Публічного акціонерного товариства "Фірма "Львів-Петроль", Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіма Трейд", Товариства з обмеженою відповідальністю "Земельно-кадастровий центр", Головного управління Держземагенства у Львівській області частково задоволено позовні вимоги, а саме:

- визнано протиправною та скасовано Ухвалу сесії Львівської міської ради "Про вилучення з користування Львівського комбінату хлібопродуктів Млинзаводу №2 земельної ділянки на вул. Лемківській, 9 в м. Львові" №300 від 01.07.1999;

- визнано протиправною та скасовано Ухвалу сесії Львівської міської ради "Про погодження Львівському комунальному підприємству "Ратуша-сервіс" місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на збір матеріалів попереднього погодження для складання проекту відведення земельної ділянки в постійне користування на вул. Лемківській, 9 в м. Львові" №719 від 20.07.2000;

- визнано протиправною та скасовано Ухвалу сесії Львівської міської ради "Про погодження ЗАТ "Фірма "Львів-Петроль" місця розташування земельних ділянок та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на вул. Лемківській, 9 у м. Львові" №1860 від 29.05.2008;

- визнано протиправною та скасовано Ухвалу сесії Львівської міської ради "Про затвердження ЗАТ "Фірма "Львів-Петроль" проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надання земельних ділянок на вул. Лемківській, 9" №2815 від 09.07.2009;

- визнано право користування (оренди) ТОВ "Торговий дім "Геосистеми" земельною ділянкою загальною площею 1,4804 га, що розташовано в м. Львові по вул. Лемківській, 9 (а.с. 58-71 том І).

Вказане рішення набрало законної сили (а.с. 72-82 том І).

Обставини встановлені у вищевказаному рішенні і стали підставою звернення Львівської міської ради з позовом про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 19.12.2000; застосування наслідків недійсності правочину та зобов'язання Публічне акціонерне товариство "Фірма "Львів-Петроль" і Львівське комунальне підприємство "Ратуша-Сервіс" привести спірну земельну ділянку у попередній стан шляхом знесення незаконно збудованої автозаправної станції; зобов'язання Публічне акціонерне товариство "Фірма "Львів-Петроль" усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою Львівської міської ради шляхом знесення (демонтажу) збудованої на земельній ділянці автозаправної станції (з урахуванням уточнень викладених у додаткових поясненнях до позовної зави а.с. 33-41 том ІІ).

Досліджуючи обставини справи та надані сторонами пояснення суди попередніх інстанцій правомірно виходили з наступного.

У відповідності до п.п. 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно до п. 4 та п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України від 16.01.2003 застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Враховуючи зазначене, при вирішенні позовних вимог про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 19.12.2000 та вжиття наслідків недійсності цього договору до застосування підлягають положення Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 та чинного на той час земельного законодавства (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Натомість при вирішенні позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні майном до застосування підлягають положення Цивільного кодексу України від 16.01.2003.

Так, за змістом ст. 4 Цивільного кодексу Української РСР цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, із угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків (ч. 1 ст. 41 Цивільний кодекс Української РСР).

Згідно ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ст. 430 Цивільного кодексу Української РСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін.

Для досягнення мети, зазначеної у ст. 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору (ст.432 Цивільного кодексу Української РСР).

Відповідно до ст. 7 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку.

За змістом ст. 19 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) Міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки у користування (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється (ст. 22 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст. 23 Земельного кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Враховуючи вищезазначене, оскільки Львівське комунальне підприємство "Ратуша-сервіс" отримало Державний акт на право постійного користування спірною земельною ділянкою лише 31.10.2001, то відповідно станом на момент укладення оскаржуваного договору останній не являвся землекористувачем земельної ділянки по вул. Лемківській, 9 у м. Львові і не вправі був вносити право користування цією ділянкою у спільну діяльність.

Посилання скаржника на те, що сторонами не було порушено чинного законодавства України на момент укладення договору, ажде в пункті 6.1 договору сторони передбачили, що всі дії, документи та інше, що згідно з п.6.1 договору є внеском сторони-1 (Львівського комунального підприємства "Ратуша-Сервіс") повинні бути виконані нею протягом 3-х місяців з дня підписання договору, суди правомірно визнали необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно ст. 61 Цивільного кодексу Української РСР угода визнається укладеною під відкладальною умовою, якщо сторони поставили виникнення прав і обов'язків у залежність від обставини, щодо якої невідомо, станеться вона чи не станеться.

Зі змісту п.10.1 договору вбачається, що він набирає чинності з моменту його підписання. При цьому, в договорі не міститься жодних застережень з приводу набрання чинності ним в цілому, або окремих його положень з моменту набуття Львівським комунальним підприємством "Ратуша-Сервіс" права землекористування спірною земельною ділянкою та отримання ним Державного акту на право постійного користування землею.

Відповідно, передбачене в п.6.1 договору застереження не є таким, що надає статусу договору як угоди, укладеної під умовою. Більше того, передбачений вказаним пунктом трьохмісячний строк стосується обов'язку Львівського комунального підприємства "Ратуша-Сервіс" здійснити внесок в спільну діяльність, а не умови набути у користування земельну ділянку.

До того ж, як вбачається із умов договору, при його укладенні сторони виходили з того, що Львівське комунальне підприємство "Ратуша-Сервіс" вже являлося землекористувачем земельної ділянки на підставі Ухвали Львівської міської ради №719 від 20.07.2000, що не відповідало дійсності.

Крім того, факт отримання Львівським комунальним підприємством "Ратуша-Сервіс" державного акту на право постійного користування земельною ділянкою жодним чином не впливає на недійсність оскаржуваної угоди, оскільки інститут постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Земельні ділянки у постійне користування передаються у порядку безоплатного відведення з наступним посвідченням цього права шляхом видачі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. Суб'єктивне право постійного користування земельною ділянкою суттєво відрізняється від права власності на землю та права оренди. Власники землі та орендарі, поряд із повноваженнями щодо володіння та користування, наділяються і повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками (орендарі - в частині передачі земель у суборенду за згодою власника), а постійні користувачі такої можливості позбавлені (вказана позиція викладена Вищим господарським судом України в пп.2.2.1 п.2.2 Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами від 01.01.2010).

Доводи скаржника про те, що при укладенні спірного договору Львівське комунальне підприємство "Ратуша-Сервіс" не розпоряджалося земельною ділянкою, оскільки внеском в спільну діяльність являлося право користування земельною ділянкою, а не сама земельна ділянка, також не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, враховуючи, що станом на момент укладення спірного договору, він суперечив вимогам чинного на той час цивільного та земельного законодавства України в частині неможливості його укладення зі сторони Львівського комунального підприємства "Ратуша-Сервіс", а також враховуючи, що даний договір порушує права та інтереси позивача, як органу, до повноваження якого належить розпорядження землями територіальних громад, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку, що вказаний договір про спільну діяльність від 19.12.2000 підлягає визнанню недійсним.

Щодо твердження скаржника про те, що до вказаної вимоги слід застосувати строк позовної давності, оскільки про існування спірного договору позивачу було відомо з 2001 року, суди попередніх інстанцій вірно зазначили про наступне.

Так, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права (Цивільного кодексу Української РСР чи Цивільного кодексу України), і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Відповідно до п.6 та п.7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил ст. 76 Цивільного кодексу Української РСР або статті 261 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.ст.256, 257, 261 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.4, 5 ст.267 Цивільного кодексу України).

Аналогічні за змістом положення (за винятком застосування спливу строку позовної давності) містяться в ст.ст. 71, 76 та 80 Цивільного кодексу Української РСР.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову особою, право якої порушене.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З огляду на те, що оскільки Львівська міська рада не являлася стороною договору про спільну діяльність від 19.12.2000, відлік позовної давності повинен обраховуватися не з моменту коли вона дізналась про існування цього договору, а з моменту коли вона довідалася про порушення своїх прав укладенням цього договору.

В даному випадку суди попередніх інстанцій вірно зауважили про те, що такий строк настав лише в січні 2014 року, коли Київським апеляційним господарським судом було залишене без змін рішення господарського суду м. Києва від 29.10.2013 по справі №32/558-57/241-2012 (а.с. 72-82 том І).

Зокрема, з рішення господарського суду м. Києва стало відомо, що на момент винесення Львівською міською радою Ухвали №300 від 01.07.1999 та Ухвали №719 від 20.07.2000, якими було вилучено з користування ДП ДАК "Хліб України" "Львівський комбінат хлібопродуктів" земельну ділянку площею 14804 м.кв. (1,4804 га) по вул. Лемківській, 9 у м. Львові, була відсутня, надана у встановленому законом порядку, згода (відмова) землекористувача на вилучення земельної ділянки. Відсутність добровільної відмови від земельної ділянки ДП "Львівський комбінат хлібопродуктів" ДАК "Хліб України" свідчить про те, що на момент укладення з ТзОВ "Торговий дім "Геосистеми" договору купівлі-продажу будівель, що розташовані на земельній ділянці по вул. Лемківській, 9 в м. Львові, право користування земельною ділянкою у її законного землекористувача ДП ДАК "Хліб України" "Львівського комбінату хлібопродуктів" припинено не було. В подальшому це право перейшло до ТзОВ "Торговий дім "Геосистеми" як нового власника об'єктів нерухомості, які знаходяться на вказаній земельній ділянці. Відтак господарський суд м. Києва визнав протиправними та скасував ухвали Львівської міської ради №300 від 01.07.1999 та №719 від 20.07.2000, а також визнав право користування (оренди) ТзОВ "Торговий дім "Геосистеми" земельною ділянкою загальною площею 1,4804 га, що розташовано в м. Львові по вул. Лемківській, 9.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України (ст. 187 Земельного кодексу України).

Враховуючи все вищевикладене, суди попередніх інстанцій правомірно зауважили про те, що лише з моменту визнання протиправною та скасування Ухвали Львівської міської ради №719 від 20.07.2000 (яка була підставою для укладення спірного договору), а також встановлення факту того, що право користування спірною земельною ділянкою незаконно було припинене і повинне належати третій особі, Львівська міська рада, як орган, який здійснює контроль за використанням та охороною земель та орган, який повинен забезпечити додержання земельного законодавства довідалася про порушення своїх прав укладенням спірного договору.

Таким чином, беручи до уваги, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо лише 09.01.2014, позовну заяву подано 19.09.2016, то позивачем не пропущено трьохрічний строк позовної давності.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів про те, що позовна вимога про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 19.12.2000 є обґрунтованою та правомірною.

Щодо позовної вимоги про застосування наслідків недійсності договору та приведення земельної ділянки у попередній стан, то така вимога задоволенню не підлягає, оскільки за змістом ст.48 Цивільного кодексу Української РСР правом заявляти відповідні вимоги наділені лише сторони договору. Оскільки позивач не являється стороною спірного договору і не наділений повноваженнями діяти від імені сторони цього договору, то і позовні вимоги в цій частині є безпідставними.

Щодо вимоги про зобов'язання Публічне акціонерне товариство "Фірма "Львів-Петроль" усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою Львівською міською радою, яка знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Лемківська, 9, площею 1,4804 га. шляхом знесення (демонтажу) збудованої на земельній ділянці автозаправної станції, суди попередніх інстанцій правомірно вказали про наступне.

Як встановлено судами та не заперечується сторонами, на вказаній земельній ділянці знаходиться автозаправна станція, побудована Публічним акціонерним товариством "Фірма "Львів-Петроль" згідно умов договору про спільну діяльність від 19.12.2000 та введена в експлуатацію згідно Акту про готовність автозаправної станції у м. Львів по вул. Лемківській, 9 до експлуатації, який затверджено Наказом департаменту землеустрою та планування забудови міста № 1610/103-0-7 від 19.02.2002 (а.с.86-87 том І).

Разом з тим, право власності Публічного акціонерного товариства "Фірма "Львів-Петроль" на автозаправну станцію не оформлено, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.10.2013 (а.с.128 том І).

В матеріалах справи відсутні докази знаходження цієї земельної ділянки в користуванні відповідачів чи третіх осіб на правових підставах, передбачених положеннями чинного Земельним кодексом України.

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-014 від 11.02.2014, земельна ділянка площею 1,4804 га. у м. Львові, по вул. Лемківській, 9 (кадастровий №:03:001:0036) перебуває в комунальній власності (а.с.89 том І).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як зазначив Верховний Суд України у справі №6-92цс15 від 27.05.2015 положення ст. 391 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Враховуючи викладене вище та беручи до уваги те, що між позивачем та Публічним акціонерним товариством "Фірма "Львів-Петроль" не існує та не існувало договірних відносин і останній користується спірною земельною ділянкою за відсутності правових підстав, то позивач вправі заявляти до нього вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

З приводу знесення (демонтажу) автозаправної станції, суди попередніх інстанцій вказали про таке.

Так, оскільки автозаправна станція була побудована Публічним акціонерним товариством "Фірма "Львів-Петроль" в 2002 році, а право власності не набуте ним до теперішнього часу, до відносин, щодо набуття її у власність застосовуються положення Цивільного кодексу України.

За змістом ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Водночас, положеннями ст.376 Цивільного кодексу України передбачено випадки коли особа не набуває права власності на нерухоме майно. Зокрема, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. При цьому, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Як вже зазначалось, Публічне акціонерне товариство "Фірма "Львів-Петроль" здійснило будівництво автозаправної станції на земельній ділянці, яка не була відведена йому для цієї мети.

Положеннями статей 7, 8, 18, 19 чинного, на той час, Земельного кодексу України чітко було передбачено, що земельні ділянки комунальної власності можуть передаватися в постійне користування та тимчасове користування на правах оренди.

Відтак, право особи на користування земельною ділянкою посвідчувалося Державним актом на право постійного користування та договором оренди (ст.ст. 23, 24 Земельного кодексу України).

Положеннями земельного законодавства не було передбачено, що право користування земельною ділянкою може виникати на підставі договору про спільну діяльність, а тому договір про спільну діяльність від 19.12.2000 не міг вважатися належним та допустимим доказом, який підтверджував право Публічного акціонерного товариства "Фірма "Львів-Петроль" на користування спірною земельною ділянкою.

Крім того, спірна земельна ділянка була надана в постійне користування Львівського комунального підприємства "Ратуша-Сервіс", відтак лише вказане підприємство могло виступати забудовником цієї земельної ділянки і лише воно могло набувати права власності на побудовані об'єкти нерухомості.

Відповідно до роз'яснення Пленуму Вищого господарського суду України в п.5.1 Постанови "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 у ст. 268 Цивільного кодексу України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. У частині другій цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі. Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов'язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред'явлення такого позову.

З огляду на викладене, та враховуючи те, що Публічне акціонерне товариство "Фірма "Львів-Петроль" користується спорудженою автозаправною станцією, а відтак і земельною ділянкою без правовстановлюючих на неї документів, чим чинить перешкоди позивачу в користуванні цією ділянкою, суди попередніх інстанцій правомірно вказали про те, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні майном шляхом демонтажу цієї станції є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи встановлені обставини справи та досліджені судами попередніх інстанцій докази, колегія суддів касаційної інстанції вважає рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Натомість, доводи, викладені у касаційній скарзі колегія суддів касаційної інстанції вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Фірма "Львів - Петроль" залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.12.2016 у справі №914/2405/16 Господарського суду Львівської області залишити без змін.

Головуючий суддя М.Данилова

Судді В.Корсак

О.Сибіга