РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2017Справа №910/19652/16

За позовом Coveris Rigid Polska Sp. z.o.o.

до товариства з обмеженою відповідальністю «Коверіс Рігід Україна» про повернення обладнання та стягнення 38000,00 Євро, що еквівалентно 1080710,69 грн.

Суддя Ковтун С.А.

Представники сторін:

від позивача Герасименко Є.С. (за дов.)

від відповідача Яковенко В.В. (за дов.)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернувся з позовом Coveris Rigid Polska Sp. z.o.o. до товариства з обмеженою відповідальністю «Коверіс Рігід Україна» про повернення обладнання, переданого у лізинг за лізинговим контрактом № 1/02/2014 від 27.02.2014 - термоформовочної машини Illig RDM 70, 1989 року випуску, серійний номер 159, балансовою вартістю на день підписання контракту 140000 Євро, та про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати лізингових платежів у розмірі 38000,00 Євро, що еквівалентно 1080710,69 грн..

Позовні вимоги мотивовані тим що відповідач, як лізиногодержувач, не сплачував позивачеві, як лізиногдавцеві, лізингові платежі, передбачені укладеним сторонами лізинговим контрактом № 1/02/2014 від 27.02.2014. 16.12.2015 сторони підписали акт припинення лізингового контракту № 1/02/2014 та повернення обладнання. Відповідно до даного акту лізинговий контракт є розірваним з 16.02.2016. Проте, відповідач досі не повернув обладнання та не сплатив лізингові платежі, що є порушенням прав позивача. Період, за який позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості з лізингових платежів, становить з липня 2014 року по січень 2016 року. Нормативно обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на приписи Цивільного кодексу Республіки Польща, оскільки згідно з умовами лізингового контракту, сторони погодились, що правовідносини за ним регулюються Законом Польщі. Вибір підсудності позову Господарському суду міста Києва здійснено позивачем за правилом місцезнаходження відповідача, що, на його думку, також врегульовано лізинговим контрактом.

Суд (суддя Андреїшина І.О.) своєю ухвалою від 31.10.2016 порушив провадження у справі № 910/19652/16.

У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Андреїшиної І.О. проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Автоматизована система документообігу суду визначила головуючого суддю (суддю-доповідача) Ковтуна С.А..

Суд своєю ухвалою від 12.01.2017 призначив справу до розгляду.

До подачі відзиву по суті спору відповідач заявив клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України. На його думку, даний спір віднесено до юрисдикційної компетентності Республіки Польща.

Суд клопотання відхилив в огляду на таке.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлені Законом України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 № 2709-IV.

Підстави визначення підсудності справ судам України наведені у ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», однією з яких є право сторін передбачити своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України (п. 1 ч. 1 ст. 76).

Також право сторін самостійно визначати компетенцію суду передбачено Договором між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24.05.1993, який ратифікований Постановою Верховної Ради України № 3941-XII від 04.02.1994. Зокрема, відповідно до пункту 2 статті 33 цього Договору, у справах, що виникають з договірних відносин, компетентним є суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або адресу відповідач. Компетентним є також суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання або юридичну адресу позивач, якщо на цій території знаходиться предмет спору або майно відповідача. Компетенція, про яку йде мова в пункті 2, може бути змінена за згодою учасників договірних відносин.

Пунктом 2 параграфу 9 лізингового контракту сторони передбачили, що будь-які спори, що можуть виникнути за даним контрактом, будуть вирішуватися судом, що знаходиться за місцезнаходження лізингодавця. Проте, у разі подання позову про відшкодування лізингодавцем, лізингодавець має право вибору між судами юрисдикції за місцезнаходженням лізингодавця або місцезнаходженням лізингоодержувача.

Крім того, відповідно до п. 6 акту про припинення лізингового контракту та повернення обладнання від 16.12.2015 будь-які спори, які можуть виникнути по даному акту у зв'язку з поверненням обладнання та/або стягнення грошових коштів з лізингоодержувача, будуть вирішуватись загальним судом, розташованим за місцезнаходження лізингодавця у Республіці Польща - Катовіце, в цивільній справі з використанням процесуального закону розгляду справ Республіки Польща. Однак, у випадку подання позову лізингодавцем, лізингодавець має право вибору між вказаним вище судом юрисдикції Республіки Польща за місцезнаходженням лізингодавця або судом в Україні по місцезнаходженню лізингоодержувача у м. Києві з використанням процесуального закону України для розгляду господарських справ.

Згідно зі ст. 124 ГПК України підсудність справ за участю іноземних суб'єктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Оскільки сторони передбачили своєю угодою підсудність справи судам України, на яку поширюється відомча підсудність господарських судів, спір підлягає вирішенню в господарських судах України з урахуванням вимог розділу III ГПК.

Таким чином, враховуючи місцезнаходження сторін, предмет спору, наведені норми законодавства, умови лізингового контракту № 1/02/2014 від 27.02.2014, встановлені ст.ст.12, 15, 16, 124 ГПК України правила підвідомчості та територіальної підсудності справ господарським судам України, суд вважає, що даний спір підлягає розгляду Господарським судом міста Києва.

Відповідач у відзиві відхилив позовні вимоги повністю. На думку відповідача, лізинговий контракт є продовжений на 36 місяців, тобто до 27.02.2017, а посилання позивача на акт від 16.12.2015 про припинення лізингового контракту № 1/02/2014 та повернення обладнання є безпідставними, оскільки цей акт від імені відповідача підписала неуповноважена особа (ОСОБА_5). Зокрема, 03.02.2016 Київський апеляційний господарський суд ухвалив постанову у справі № 910/22847/15 про визнання недійсними рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Паккор Україна» (попереднє найменування товариства з обмеженою відповідальністю «Коверіс Рігід Україна»), які оформлені протоколом № 30-0514-1 від 30.05.2013, рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Коверіс Рігід Україна», оформлених протоколом № 1 засідання комісії про призначення генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю «Коверіс Рігід Україна» ОСОБА_5. Крім того, 24.03.2016 Окружний адміністративний суд міста Києва виніс постанову у справі № 826/24560/15 про визнання протиправними дій державного реєстратора Голосіївського району Реєстраційної служби головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо вчинення 19.03.2014 реєстраційної дії щодо внесення інформації про ОСОБА_5, як керівника товариства з обмеженою відповідальністю «Паккор Україна» з 30.05.2013 на підставі протоколу загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Паккор Україна» від 30.05.2013 № 30-0514-1, та скасовано відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач, заперечуючи проти доводів відповідача щодо підписання акту від 16.12.2015 про припинення лізингового контракту № 1/02/2014 та повернення обладнання неуповноваженою особою (ОСОБА_5), посилається на наявність станом на дату підписання акту у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про керівника та підписанта відповідача ОСОБА_5 та відсутність інформації у даному реєстрі про його обмеження як керівника. А тому, як вважає позивач, дефекти волі відповідача, навіть, якщо такі і були, перебували поза межами розумного контролю з боку позивача, і станом на час укладення і підписання акту 16.12.2015 позивач проявив розумну обачність, тобто вжив всіх необхідних заходів добросовісності та розумності, які міг вчинити зі свого боку. Нормативно позивач посилається на приписи ст. 92 ЦК України, яка врегульовує порядок здійснення юридичною особою своїх прав та обов'язків, та приписи Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», що визначають правовий статус відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Також, на думку позивача, про непослідовність відповідача свідчить відсутність заперечень з його боку щодо права ОСОБА_5 на укладення самого лізингового контракту № 1/02/2014 від 27.02.2014, оскільки останній при підписанні контракту, як і при підписанні акту про припинення контракту, діяв на підставі рішення зборів від 30.05.2013.

Відповідач не навів суду пояснень щодо вибіркового визнання повноважень ОСОБА_5 як керівника товариства з обмеженою відповідальністю «Коверіс Рігід Україна» при підписанні лізингового контракту № 1/02/2014 від 27.02.2014 та акту про припинення даного контракту.

Під час розгляду справи позивач подав клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке є предметом спору, заборону відповідачу вчиняти будь-які дії щодо відчуження, розпорядження обладнанням, та заборону товариству з обмеженою відповідальністю «Інтерагропак» вчиняти будь-які дії щодо відчуження, розпорядження та користування обладнанням. Обґрунтовуючи клопотання позивач послався на наявність підозр вважати, що відповідач протиправно, без його згоди, передав спірне обладнання у володіння та користування товариству з обмеженою відповідальністю «Інтерагропак». Дані підозри позивач обґрунтовує тим, що товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерагропак» зареєстровано за тією ж адресою, що і відповідач, та, відповідно до інформації, розміщеною на сайті товариства, використовує у своїй діяльності термоформовочне обладнання марки Illig.

Вирішуючи дане клопотання суд виходив з непереконливості доводів позивача, оскільки вони ґрунтуються виключно на власних загальних припущеннях, а тому в задоволенні клопотання відмовив.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

27.02.2014 Paccor Polska Sp. z.o.o. (лізингодавець) та товариство з обмеженою відповідальністю «Паккор Україна» (лізингоодержувач) уклали лізинговий контракт (далі - лізинговий контракт), який вчинений у письмові формі та його зміст зафіксований у одному документі російською та англійською мовами. Російський текст даного контракту має номер № 1/01/2014, а англійський - № 1/02/2014.

Додатковою угодою до лізингового контракту від 31.03.2014 у зв'язку з перейменуванням сторін контракту внесено зміни до цього контракту, а саме: в частині назви продавця замість «Рассог Polska Sp. z.о.о.» читати «Coveris Rigid Polska Sp. z.o.o.», в частині назви покупця замість «TOB «Паккор Україна» читати «ТОВ «Коверіс Рігід Україна».

Додатковою угодою до лізингового контракту від 10.04.2014 у зв'язку з допущенням технічної помилки у текстах контракту російською мовою внесено зміни до цього контракту та в додаткову угоду від 31.03.2014 в частині номеру контракту у тексті російською мовою - замість номеру лізингового контракту № 1/01/2014 вважати вірним номер лізингового контракту № 1/02/2014.

Відповідно до умов вказаного лізингового контракту лізингодавець Coveris Rigid Polska Sp.z.o.o. зобов'язався передати, а лізингоодержувач ТОВ «Коверіс Рігід Україна» - прийняти у лізинг термоформовочну машину Illig RDM 70, 1989 року випуску, серійний номер 159 (далі - обладнання), балансова вартість якої на день підписання контракту становила 140000 Євро.

За умовами §2 лізингового контракту обладнання повинно бути отримано в порядку та строк, визначені сторонами окремо, на підставі акту приймання-передачі. Лізингоодержувач зобов'язаний нести усі витрати та збори, пов'язані з передачею обладнання, яке передається у лізинг на митну територію України. Транспортування обладнання на територію вантажоодержувача проводиться за рахунок вантажоодержувача на умовах FCA Семіновичи Сласкі, Польща, відповідно до INCOTERMS 2010.

03.03.2014 позивач передав обладнання перевізнику, про що свідчить відповідна міжнародна товарно-транспортна накладна СМR № 000588 від 03.03.2014, а 24.06.2014 між позивачем та відповідачем складено акт приймання-передачі до лізингового контракту, який засвідчує факт приймання відповідачем обладнання у всій комплектації та відсутність претензій до стану обладнання.

Лізинговий контракт, додаткові угоди до нього від 31.03.2014 та від 10.04.2014, а також акт приймання-передачі обладнання зі сторони відповідача підписав генеральний директор ОСОБА_5.

Розмір та порядок внесення лізингових платежів врегульовані параграфом 5 лізингового контракту, відповідно до якого щомісячний лізинговий платіж становить 2000 Євро (п. 1), який відповідач зобов'язався сплачувати не пізніше 15-го числа кожного місяця на рахунок лізингодавця за визначеними реквізитами (п. 2).

Лізинговий контракт було укладено строком на 36 місяців (п. 1 параграфу 6).

16.12.2015 між позивачем та відповідачем було підписано акт про припинення лізингового контракту № 1/02/2014 (далі - Акт). У Акті зазначено, що, оскільки відповідач протягом 17 місяців не здійснює оплати лізингових платежів, заборгувавши 34000 Євро, сторони вирішили розірвати з 16.02.2016 лізинговий контракт, і дана дата є датою розірвання контракту. Відповідно до Акту, лізинговий контракт діє до 16.02.2016 і в цю дату відповідач зобов'язався повернути обладнання позивачу. Також сторони у Акті встановили відповідальність лізингоодержувача за порушення обов'язку щодо повернення обладнання.

Отже, за своєю правовою природою Акт є договором, який змінює умови лізингового контракту щодо строку лізингу, встановивши його до 16.02.2016, а також встановлює відповідальність відповідача за порушення прийнятого ним на себе обов'язку своєчасного повернення обладнання. Таким чином, умови Акту є складовою частиною зобов'язання з лізингу, що виникло за лізинговим контрактом, з огляду на що вони на рівні з умовами лізингового контракту мають одне і теж правове регулювання.

Акт, як і лізинговий контракт, додаткові угоди до нього від 31.03.2014 та від 10.04.2014, а також акт приймання-передачі обладнання зі сторони відповідача підписав генеральний директор ОСОБА_5.

Вирішуючи питання здатності набуття відповідачем цивільних прав та обов'язків за Актом суд виходить з такого.

За приписами ст. 4 Закону України від 23.06.2005 № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Розділ ІІ Закону України «Про міжнародне приватне право» містить колізійні норми щодо правового статусу фізичних та юридичних осіб, статтею 26 якого передбачено, що цивільна правоздатність та дієздатність юридичної особи визначається особистим законом юридичної особи.

З огляду на викладене, при визначені дієздатності відповідача підлягають застосуванню норми законодавства України, оскільки останній є юридичною особою, створеною та зареєстрованою за законами України.

За загальним правилом цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення (ч. 4 ст. 91 ЦК України), що співпадає з її державною реєстрацією (ч. 4 ст. 87 ЦК України).

Юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (абз. 1 ч. 1 ст. 92 ЦК України). Відомості про органи управління вносяться до єдиного державного реєстру (ч. 4 ст. 89 ЦК України).

Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - це єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи (ст. 1 Закону України від 15.05.2003, № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

В Єдиному державному реєстрі, згідно зі ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», містяться у тому числі такі відомості про юридичну особу: назва органів управління юридичної особи; відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому державної реєстрації тощо: прізвище, ім'я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру, визначено ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», в силу якої якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою (ч. 1 ст. 10). Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості (ч. 3 ст. 10).

Станом на 16.12.2015 у Єдиному державному реєстрі містилися відомості про те, що керівником та підписантом ТОВ «Коверіс Рігід Україна» є ОСОБА_5 - з 30.05.2013. Відомостей про обмеження повноважень керівника Єдиний державний реєстр не містив.

За приписами абз. 2 ч. 3 ст. 92 ЦК України у відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Отже, в даному випадку закон встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

З урахуванням статті 98 ЦК України та з огляду на приписи статей 92, 203, 215, 241 ЦК України рішення загальних зборів учасників товариства є актами, що зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Таким чином, у разі визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, воно є недійсним з моменту його прийняття.

Проте для визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства (директором) з третьою особою, з підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення сам по собі той факт, що згодом визнано недійсним у судовому порядку рішення загальних зборів учасників товариства про обрання (призначення) виконавчого органу, згідно з яким виконавчий орган діяв на момент укладення договору.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства.

Закон не установлює виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах із юридичною особою. Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (стаття 12 ЦК України) висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема чи виконала третя особа свої обов'язки за договором, у який спосіб, як у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно.

Застосовуючи дані критерії для оцінки дій і поведінки позивача суд не знаходить обставин, які би свідчили про його недобросовісність чи необачливість при визначенні повноважень ОСОБА_5 як керівника та підписанта зі сторони ТОВ «Коверіс Рігід Україна». Останнім підписані лізинговий контракт та додатки до нього, які визнаються відповідачем як юридично значимі факти, і при підписанні яких він (ОСОБА_5.) також діяв на підставі рішення зборів від 30.05.2013. Натомість, позиція ТОВ «Коверіс Рігід Україна» щодо вибіркового визнання повноважень ОСОБА_5 при підписанні Акту та лізингового контракту жодним чином не є мотивованою, а тому такі доводи оцінюються судом як неправомірний намір уникнути виконання своїх обов'язків.

Підсумовуючи викладене, суд виходить з того, що Акт є тим юридичним фактом, який є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків для ТОВ «Коверіс Рігід Україна», а тому вирішення даного спору повинно здійснюватись у урахуванням тих зобов'язань, що виникли з його укладенням і які є складовою правовідношення лізингу.

При визначенні права, яке підлягає застосуванню, слід виходити з вимог Закону України «Про міжнародне приватне право» та умов лізингового контракту.

Зокрема, відповідно до ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право», зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом.

Сторонами визначено право Республіки Польщі для регулювання правовідносин за лізингом (п. 1 § 9 основного тексту лізингового контракту, п. 5 Акту).

Статтею 1 Цивільного кодексу Республіки Польща (далі - ЦК Республіки Польща) встановлено, що цим Кодексом регулюються цивільно-правові відносини між фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 353 ЦК Республіки Польща зобов'язання полягає у тому, що кредитор може вимагати від боржника виконання певного обов'язку, а боржник повинен такий обов'язок виконати. Виконання обов'язку може полягати у виконанні або утриманні від виконання певних дій.

Сторони, які укладають договір, можуть започаткувати правові відносини на власний розсуд, тільки щоб його зміст не суперечив змісту (природі) таких відносин, закону і принципам суспільного життя (ст. 353-1 ЦК Республіки Польща).

Статтею 354 ЦК Республіки Польща визначено, що боржник повинен виконати свої зобов'язання, відповідно до їхнього змісту та у спосіб, який відповідає суспільно-господарській меті та принципам суспільного життя, а якщо у цій області діють також певні звичаї, тоді також у спосіб, який би відповідав цим звичаям.

Відповідно до ст. 358-35 ЦК Республіки Польща якщо предметом зобов'язання, який підлягає виконанню на території Республіки Польща, є грошова сума, виражена у іноземній валюті, боржник може виконати оплату у польській валюті, якщо закон, судове рішення, з якого слідує зобов'язання, або юридичні дії не вимагають виконання оплати виключно в іноземній валюті. Вартість іноземної валюти визначається на підставі середнього курсу, оголошеного Національним банком Польщі станом на дату погашення вимоги, якщо закон, судове рішення, з якого слідує зобов'язання, або правові дії не передбачають інше.

Положеннями ст.ст. 471, 474, 476 ЦК Республіки Польща регулюються наслідки невиконання зобов'язань, відповідно до яких боржник зобов'язаний компенсувати збитки, понесені внаслідок невиконання або неналежного виконання ним своїх зобов'язань, якщо тільки це невиконання або неналежне виконання не були наслідком обставин, за які боржник не несе відповідальності. Боржник є відповідальним як за власні дії чи бездіяльність, так і за бездіяльність осіб, за допомогою яких він виконує зобов'язання, а також осіб, яким він доручає виконання зобов'язань. Вище приведене положення також застосовується у випадку, коли зобов'язання виконує законний представник боржника. Боржник є таким, що затримує виконання зобов'язання, коли не виконує його вчасно, а якщо термін не було визначено, то коли не виконує зобов'язання негайно, після отримання вимоги кредитора.

Згідно зі ст. 693 ЦК Республіки Польща за договором оренди наймодавець зобов'язується передати наймачеві майно у користування і отримання прибутку на певний строк або безстроково, а наймач зобов'язується сплачувати наймодавцеві встановлену оплату. Плата за користування майном може вноситися у грошовій формі або полягати у виконанні іншого роду зобов'язань.

За статтею 696 ЦК Республіки Польща наймач повинен реалізовувати свої права згідно з вимогами належного господарювання і не може змінювати призначення предмету оренди без згоди наймодавця.

Відповідно до ст. 703 ЦК Республіки Польща якщо наймач затримує внесення орендної плати, щонайменше на два періоди оплати, а у випадку коли плата вноситься один раз на рік, якщо затримує оплату більше ніж три місяці, наймодавець може розірвати договір оренди, не дотримуючись терміну попередження про розірвання.

Згідно зі ст. 705 ЦК Республіки Польща після закінчення дії договору оренди, наймач повинен, якщо не було підписано договору про інше, повернути предмет оренди в такому стані, в якому він повинен знаходитися, згідно з положеннями про виконання оренди.

Згідно з умовами §7 пункту 1 лізингового контракту, якщо з вини лізингоодержувача лізинговий контракт розірвано, лізингоодержувач зобов'язаний повернути обладнання у строк, що не перевищує двох місяців, починаючи з моменту огляду спеціалістами лізингодавця обладнання на місці його монтажу у приміщенні лізингоодержувача в стані, не гіршому, ніж це випливає з нормального зносу, якщо сторони не уклали договір купівлі-продажу для цього обладнання. Стан обладнання повинен бути зазначений у письмовому протоколі.

Відповідно до умов п. 3 Акту лізингодавець провів огляд обладнання і сторони підписали акт про те, що обладнання знаходиться в належному технічносправному стані, повністю придатному для використання відповідно до технічних вимог і параметрів, вказаних у керівництві (посібнику). Стан обладнання відображено у протоколі.

Лізингоодержувач був зобов'язаний повернути лізингодавцю обладнання, одержане за лізинговим контрактом, в належному стані з дотриманням умов повернення, ідентичних умовам лізингового контакту з урахуванням умов Акту - 16.02.2016. (п. 4.2 Акту).

Пунктом 4.5 Акту передбачено, що у випадку неповернення обладнання в належному стані лізингоодержувачем у добровільному порядку до 16.04.2016, лізингодавець має право на захист своїх прав, зокрема шляхом звернення до суду з вимогами про повернення обладнання лізингоодержувачем або будь-якою іншою особою, у фактичному володінні якої перебуває обладнання.

20.04.2016 позивач надіслав відповідачу остаточне до судового розгляду повідомлення TND 3/19/04 про повернення обладнання у зв'язку з розірванням лізингового контракту.

За період з липня 2014 року по січень 2016 року заборгованість відповідача з лізингових платежів складає 38000 Євро. Факт існування даної заборгованості відповідачем визнається.

Станом на день розгляду справи відповідач 38000 Євро не сплатив, обладнання не повернув.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги чи заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи рішення, суд зобов'язаний керуватись наданими сторонами доказами.

Позивачем належним чином доведене порушення його прав зі сторони відповідача.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги позивача до останнього підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Коверіс Рігід Україна» (вул. Саксаганського, 41, м. Київ, 01033, ) повернути Coveris Rigid Polska Sp. z.o.o. (юридична особа за законодавством Республіки Польща, зареєстроване за адресою: Республіка Польща (Poland), Siemianowice Slaskie41-100, ul. Budowlana 6, ідентифікаційний код юридичної особи KRS number NIP: ) обладнання, передане у лізинг за лізинговим контрактом №1/02/2014 від 27.02.2014 - термоформовочну машину Illig RDM 70, 1989 року випуску, серійний номер 159, балансовою вартістю на день підписання контракту 140000 Євро.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Коверіс Рігід Україна» (вул. Саксаганського, 41, м. Київ, 01033, ), у першу чергу з рахунку № 9202, відкритого в ПАТ «Укрсоцбанк», МФО 300023, вул. Ковпака, 29, м. Київ, або із інших банківських рахунків, виявлених під час виконавчого провадження) на користь Coveris Rigid Polska Sp. z.o.o. (юридична особа за законодавством Республіки Польща, зареєстроване за адресою: Республіка Польща (Poland), Siemianowice Slaskie41-100, ul. Budowlana 6, ідентифікаційний код юридичної особи KRS number NIP: ) суму заборгованості зі сплати лізингових платежів за лізинговим контрактом №1/02/2014 від 27.02.2014 у розмірі 38000,00 Євро.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Коверіс Рігід Україна» (вул. Саксаганського, 41, м. Київ, 01033, ) у першу чергу з рахунку №9202, відкритого в ПАТ «Укрсоцбанк», МФО 300023, вул. Ковпака, 29, м. Київ,або із інших банківських рахунків, виявлених під час виконавчого провадження) на користь Coveris Rigid Polska Sp. z.o.o. (юридична особа за законодавством Республіки Польща, зареєстроване за адресою: Республіка Польща (Poland), Siemianowice Slaskie41-100, ul. Budowlana 6, ідентифікаційний код юридичної особи KRS number NIP: ) 2670,00 Євро судового збору.

Рішення підписано 14.03.2017.

Суддя С. А. Ковтун