КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р. Справа№ 910/21875/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Герасименко Б.П., представник за довіреністю №09/05-34 від 17.02.2017р.;

від відповідача - Легка О.Ю., представник за довіреністю №64 від 30.02.2017р.;

від Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" на ухвалу господарського суду міста Києва від 23.11.2016 про відмову у задоволенні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві у справі №910/21875/15 (суддя Сташків Р.Б.) за позовом публічного акціонерного товариства "Енергобанк" до товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" про стягнення 1856345,17 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.10.2015 у справі №910/21875/15, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016, позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Енергобанк" задоволено повністю.

Господарським судом міста Києва 21.07.2016 було видано наказ на виконання вказаного рішення від 07.10.2015 у справі № 910/21875/15.

Від товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" до господарського суду міста Києва надійшла скарга на дії Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про:

- визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Ясінської К.М. Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 15.09.2016 про відкриття виконавчого провадження;

- визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Ясінської К.М. Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.09.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.11.2016 у справі №910/21875/15 у задоволенні скарги відмовлено повністю, з огляду на відсутність підстав для визнання незаконними та скасування оскаржуваних постанов ВДВС.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду міста Києва від 23.11.2016 у справі №910/21875/15 скасувати та скаргу задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що всупереч ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" постанова ВДВС про відкриття виконавчого провадження не була скріплена печаткою.

Скаржник також посилається на те, що всупереч п. 1.5.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження не затверджена начальником ВДВС або його заступником.

Крім цього, апелянт зазначає про не направлення йому органом виконавчої служби постанови про арешт майна боржника.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 13.03.2017 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача заперечив проти задоволення скарги.

Подільський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві правом на участь свого представника не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми в даному судовому засіданні від ВДВС до суду не надійшло.

Також, слід зазначити, що у будь-якому разі відкладення розгляду справи не можливе через сплив строку розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду.

Враховуючи наведене вище, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Частиною 5 статті 106 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Постановою державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 15.09.2016 було відкрито виконавче провадження з виконання наказу господарського суду міста Києва від 21.07.2016.

Того ж дня, а саме 15.09.2016 державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві прийнято постанову, якою накладено арешт на майно, що належить товариству з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" у межах суми звернення стягнення 1856345, 17 грн.

Відповідач зазначає, що всупереч ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" постанова ВДВС про відкриття виконавчого провадження не була скріплена печаткою.

Вказані доводи колегією суддів відхиляються, оскільки стаття 18 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) ставить вимоги саме до "виконавчих документів", до яких, відповідно до ст. 17 цього Закону, оскаржувана постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження не належить, а отже засвідчення підпису державного виконавця печаткою ВДВС Законом не вимагається.

Стосовно доводів апелянта про те, що всупереч п. 1.5.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження не затверджена начальником ВДВС або його заступником, слід зазначити наступне.

Так, за приписами п. 1.5.1 Інструкції, постанова, як окремий документ, повинна містити певні обов'язкові реквізити, які, як перевірено та встановлено судом, оскаржувана постанова містить, та при цьому за приписами підпункту (г') постанова складається і підписується державним виконавцем у необхідній кількості примірників (копій), один з яких (оригінал) залишається у виконавчому провадженні, а інші (копії) направляються за належністю і у випадках, встановлених Законом або цією Інструкцією, затверджуються начальником відділу або його заступником та скріплюються печаткою.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ані положеннями Закону, ані Інструкції не передбачено затвердження начальником відділу або його заступником та скріплення печаткою постанови ВДВС про відкриття виконавчого провадження.

При цьому, слід зазначити, що до таких постанов, зокрема, відносяться постанова про зміну назви сторони виконавчого провадження (п. 2.15 Інструкції), про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій (п. 3.13.1 Інструкції), а також акт про вилучення готівки (п. 4.1.4, 4.1.5 Інструкції), проте не постанова про відкриття виконавчого провадження.

З огляду на все вищенаведене, підстави для визнання незаконною та скасування оскаржуваної постанови ВДВС про відкриття виконавчого провадження з наведених скаржником підстав відсутні, а тому у цій частині скарги місцевим господарським судом було обґрунтовано відмовлено.

Підставою для визнання незаконною та скасування постанови ВДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.09.2015 скаржник наводить те, що приймаючи оскаржувану постанову державний виконавець не мав на меті цю постанову реалізовувати, та що постанова не була направлена боржнику (скаржнику) у встановлений Законом строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону, у заяві про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 у справі № 910/21875/15 стягувач також просив державного виконавця накласти арешт на все майно боржника.

З огляду на наведене, користуючись наданим йому ст. 25 Закону правом, державний виконавець за заявою стягувача одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження постановою від 15.09.2016 в порядку ст. 57 Закону наклав арешт на все майно боржника.

Мотивами винесення постанови держаний виконавець у постанові зазначив "для забезпечення повного та реального виконання рішення суду", що повністю кореспондується з ч. 1 ст. 57 Закону, яка регулює питання арешту і вилучення майна боржника.

При цьому, доказів на підтвердження доводів про те, що приймаючи оскаржувану постанову державний виконавець не мав на меті цю постанову реалізовувати, скаржник суду не надав.

Щодо посилань апелянта на не направлення йому постанови ВДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 57 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Наведені вимоги закону враховано місцевим господарським судом і правильно зазначено, що доказів, які б свідчили про направлення боржнику постанови від 15.09.2016 про арешт майна боржника в матеріалах справи немає. Водночас, вказані порушення не можна вважати підставою для визнання незаконними саме тих дій, які оскаржує боржник, а також підставою для скасування вказаної постанови.

З огляду на викладене, доводи апелянта в наведеній частині підлягають відхиленню.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги відповідача, у зв'язку з чим підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду прийнята з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду міста Києва від 23.11.2016 у справі №910/21875/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи №910/21875/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко