ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.03.2017 Справа № 904/637/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ - Дніпро" (м. Дніпро)

до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 61/115 від 06.08.2015 у загальному розмірі 755 801 грн. 95 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 5 від 12.12.2016)

ОСОБА_2 - представник (довіреність № 3 від 12.12.2016)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Італ - Дніпро" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 61/115 від 06.08.2015 у загальному розмірі 755 801 грн. 95 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 596 089 грн. 10 коп. - основний борг;

- 65 489 грн. 84 коп. - пеня;

- 87 403 грн. 22 коп. - інфляційні втрати;

- 6 819 грн. 79 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором поставки № 61/115 від 06.08.2015 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем в період з 01.10.2016 по 13.10.2016 товару та, відповідно, наявністю боргу у сумі 596 089 грн. 10 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 7.4. договору позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 01.08.2016 по 18.01.2016 в сумі 46 911 грн. 98 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з жовтня по грудень 2016 року у сумі 36 409 грн. 18 коп. та 3% річних за загальний період прострочення з 01.08.2016 по 18.01.2016 у сумі 4 961 грн. 61 коп. Крім того, звертаючись із позовом до суду, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню, інфляційні втрати та 3% річних за прострочення оплати товару за договором поставки № 61/115 від 06.08.2015, заборгованість за яким встановлена рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2016 у справі № 904/5552/16, а саме: пеню за загальний період з 21.09.2016 по 06.11.2016 у сумі 18 577 грн. 86 коп., інфляційні втрати за період з 09.06.2016 по 02.11.2016 в сумі 50 994 грн. 04 коп. та 3% річних за загальний період з 21.09.2016 по 06.11.2016 у сумі 1 858 грн. 18 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 08.02.2017.

Від позивача надійшов супровідний лист (вх.суду 7603/17 від 06.02.2016), до якого він, на виконання вимог ухвали суду, долучив витребувані судом документи.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 8104/17 від 08.02.2016), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи додаткові докази, зокрема, додаткову угоду від 07.12.2015, якою сторони припинили дію договору поставки № 61/115 від 06.08.2015, а також накладні, підписані та скріплені печатками обох сторін, з яких вбачається, що в період з 01.10.2016 по 13.10.2016 позивачем поставлявся товар відповідачу, але в іншому обсязі та за меншою ціною, ніж посилається позивач у позовній заяві.

У судове засідання 08.02.2017 з'явилися представник позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 08.02.2017 підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд їх задовольнити у повному обсязі з підстав, що наведені у позовній заяві.

У судовому засіданні 08.02.2017 представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ним долучені до матеріалів справи докази, які підтверджуються їх безпідставність.

Судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

У судовому засіданні 08.02.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 20.02.2017; ухвалою суду від 08.02.2016 в порядку статті 65 Господарського процесуального кодексу України витребувані додаткові докази.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 10491/17 від 17.02.2017), в якому він просив суд призначити по справі судову почеркознавчу експертизу стосовно справжності підписів директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ - Дніпро" та керівника Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на додаткові угоді від 07.12.2015 до договору поставки № 61/115 від 06.08.2015. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що про існування вказаної додаткової угоди позивачу нічого не було відомо, що ставить під сумнів дійсність її укладення та справжність підписів осіб, які її підписали.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 10638/17 від 20.02.2017), в яких він зазначав, що долучені відповідачем до матеріалів справи накладні не можуть бути визнані судом належними доказами по справі, оскільки дійсна ціна, за якою здійснювалася поставка в період з 01.10.2016 по 13.10.2016 вказана у непідписаних специфікаціях, а всі товаросупровідні документи були передані відповідачем разом із товаром, але не були повернуті позивачу. Крім того, в подальшому у листах відповідач посилався на те, що вказані поставки були позадоговірними, що, як вказує позивач, не відповідає дійсності.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 10635/17 від 20.02.2016), до якого він, на виконання вимог ухвали суду, долучив витребувані судом документи.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 10634/17 від 20.02.2017), в яких він зазначав, що долучена відповідачем до матеріалів справи додаткова угода від 07.12.2015, якою сторони припинили дію договору поставки № 61/115 від 06.08.2015, не може прийматися до уваги судом, оскільки підписана невстановленими особами. Крім того, наявні у справі докази підтверджують, що впродовж 2016 року обома сторонами виконувався договір поставки № 61/115 від 06.08.2015, отже, вказана додаткова угода за змістом не відповідає фактичній волі сторін. Вказане підтверджується специфікаціями до договору поставки № 61/115 від 06.08.2015 за 2016 рік, актами приймання металів, банківськими виписками щодо оплат відповідачем товару, а також судовими рішеннями по справі № 904/3782/16 та № 904/5552/16, якими вирішувався спір між сторонами за період 2016 року саме за договором поставки № 61/115 від 06.08.2015 та вказані рішення на даний момент є виконаними відповідачем у повному обсязі.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 10737/16 від 20.02.2017), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що всі поставки, здійснені позивачем до 07.10.2016, були оплачені відповідачем у повному обсязі. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що в період з 07.10.2016 по 13.10.2016 позивачем було поставлено відповідачу товар загальним обсягом 141,34 тон на суму 494 690 грн. 00 коп. Однак, у зв'язку з тим, що позивачем не було передано позивачу разом із товаром належні товаросупровідні документи, вказаний товар не був оплачений відповідачем. Крім того, надані разом із товаром накладні містили невірні дані щодо його ваги, а саме: у кожній накладній було вказано про 20 тон товару, але фактично було поставлено 38,44 тон, 36,18 тон, 33,80 тон та 33,10 тон, відповідно. Про вказані недоліки у документах відповідач повідомив позивача листом № 50/17 від 24.11.2016, в якому також просив позивача надати належні товаросупровідні документи на поставки за період з 01.10.2016 по 13.10.2016.

У судове засідання 20.02.2017 з'явилися представник позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 20.02.2017 виклав зміст письмових пояснень, з урахуванням яких просив суд задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі. Також, представник позивача просив суд задовольнити його клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

У судовому засіданні 20.02.2017 представник відповідача виклав зміст відзиву на позовну заяву, з урахуванням якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вирішення клопотання про призначення по справі експертизи залишив на розсуд суду.

Судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

У судовому засіданні 20.02.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 27.02.2017.

Від позивача надійшли додаткові письмові пояснення (вх.суду 11770/17 від 24.02.2017), в яких він зазначав, що долучена відповідачем до матеріалів справи додаткова угода від 07.12.2015, якою сторони припинили дію договору поставки № 61/115 від 06.08.2015, не може прийматися до уваги судом, оскільки підписана невстановленими особами. Крім того, наявні у справі докази підтверджують, що впродовж 2016 року обома сторонами виконувався договір поставки № 61/115 від 06.08.2015, отже, вказана додаткова угода за змістом не відповідає фактичній волі сторін. Вказане підтверджується специфікаціями до договору поставки № 61/115 від 06.08.2015 за 2016 рік, актами приймання металів, банківськими виписками щодо оплат відповідачем товару, а також судовими рішеннями по справі № 904/3782/16 та № 904/5552/16, якими вирішувався спір між сторонами за період 2016 року саме за договором поставки № 61/115 від 06.08.2015. У вказаних рішення суду встановлений факт, який має преюдиційне значення, що вказаний договір був продовжений сторонами на 2016 рік, крім того, вказані рішення на даний момент є виконаними відповідачем у повному обсязі.

Від позивача надійшли заперечення на відзив відповідача (вх.суду 11773/17 від 24.02.2017), в яких він навів спростування на доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву.

Від відповідача надійшли письмові пояснення (вх.суду 12182/17 від 27.02.2017), в яких він зазначив, що не заперечує проти задоволення клопотання позивача про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, але її проведення вважає недоцільним.

У судове засідання 27.02.2017 з'явилися представник позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 20.02.2017 виклав зміст додаткових письмових пояснень та заперечень на відзив відповідача, з урахуванням яких просив суд задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

У судовому засіданні 27.02.2017 представник відповідача виклав зміст письмових пояснень.

Судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

У судовому засіданні 27.02.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 15.03.2017.

Ухвалою суду від 01.03.2016 в порядку статті 65 Господарського процесуального кодексу України було зобов'язано Дніпропетровське управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби в строк до 13.03.2017 надати відомості щодо відображення у податковому обліку з податку на додану вартість Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" по податковим накладним, виписаним Товариством з обмеженою відповідальністю "Італ - Дніпро" за період з 01.10.2016 по 13.10.2016 включно, а саме: 01.10.2016 на суму 154 284,00 грн., 07.10.2016 на суму 176 824,00 грн., 10.10.2016 на суму 165 600,00 грн., 12.10.2016 на суму 155 480,00 грн., 13.10.2016 на суму 152 260,00 грн.; у випадку, якщо між вказаними контрагентами у вказані дати зафіксовані інші суми за господарськими операціями, надати інформацію щодо цих сум; надати інформацію щодо наявних відомостей стосовно договору, за яким зареєстровані господарські операції між вказаними контрагентами у вказані дати.

Від Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби електронною поштою надійшла відповідь (вх.суду 14974/17 від 13..03.2017), в якій вказано, що неможливо зазначити, чи включено або не включено Публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" до податкового кредиту по декларації з ПДВ за жовтень 2016 року по придбанню металобрухту у Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ - Дніпро".

Від позивача надійшли додаткові письмові пояснення (вх.суду 115436/17 від 15.03.2017), в яких він зазначав, що долучені відповідачем до матеріалів справи накладні не можуть бути належними доказами по справі, оскільки всі вони містять невірні дані щодо ваги поставленого товару, а саме: у кожній накладній вказано про 20 тон товару, але фактично було поставлено 38,44 тон, 36,18 тон, 33,80 тон та 33,10 тон, відповідно, що визнається як позивачем так і відповідачем. Крім того, позивач зауважує, що накладні в даному випадку взагалі не можуть підтверджувати факт передачі товару - металобрухту, оскільки відповідно до статей 4 та 6 Закону України "Про металобрухт" приймання промислового брухту від юридичних осіб оформлюється актом приймання із зазначенням найменування юридичної особи, кількості та джерел походження металобрухту. В акті робиться відмітка про вибухову безпеку, а в разі потреби - про дезактивацію і очищення металобрухту від шкідливих речовин та зазначається рівень дози випромінювання. Порядок приймання, зберігання і методи випробувань металобрухту чорних та кольорових металів встановлюються відповідно до стандартів. Оформлення документів, що засвідчують набуття права власності на металобрухт, та актів приймання металобрухту є обов'язковим. Ці документи повинні знаходитися у власника металобрухту та зберігатися протягом одного року. Також, у поясненнях позивач зауважує, що надані відповідачем накладні не містять відомостей щодо господарської операції, яка була за ними здійснена.

У судове засідання 15.03.2017 з'явилися представник позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 15.03.2017 виклав зміст додаткових письмових пояснень, з урахуванням яких просив суд задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

У судовому засіданні 15.03.2017 представник відповідача просив суд врахувати всі раніше ним подані пояснення та заперечення та прийняти рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні 15.03.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 16.03.2017.

Від відповідача надійшла заява (вх.суду 15865/17 від 16.03.2017), в якій він просив суд 16.03.2017 розглядати справу за відсутності його представника.

Від Дніпропетровського управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби надійшла відповідь (вх.суду 15920/17 від 13..03.2017), в якій вказано, що неможливо зазначити, чи включено або не включено Публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" до податкового кредиту по декларації з ПДВ за жовтень 2016 року по придбанню металобрухту у Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ - Дніпро".

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 16006/17 від 16.03.2016), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи додаткові докази.

У судове засідання 16.03.2017 з'явилися представники позивача.

Представник відповідача у судове засідання 16.03.2017 не з'явився, при цьому, судом було враховано наявність клопотання відповідача про розгляд справи без участі його представника, яке було задоволено судом.

Представник позивача у судовому засіданні 16.03.2017 просив суд задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та усіх додаткових поясненнях, долучених до матеріалів справи.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача у судовому засіданні 16.03.2017 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 16.03.2017 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 06.08.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" (далі постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" (далі покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 61/115 (далі - договір, а.с.24-27 том 1), за умовами пункту 1.1. якого постачальник зобов'язується в порядку і терміни, встановлені договором, передати у власність покупцеві продукцію, в певній кількості, відповідної якості і по цінах, що вказані в специфікаціях, а покупець зобов'язується прийняти продукцію і сплатити її на умовах, визначених у договорі.

У пунктах 11.1. та 11.2. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Якщо за 30 днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не заявила про своє бажання розірвати договір, даний договір вважається пролонгованим на 1 рік.

Відповідно до пунктів 1.2. та 1.3. договору кількість, асортимент та ціни продукції, що поставляється, вказуються у специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору. Загальна кількість продукції, що постачається за договором, визначається як наростаюча кількість по всіх поставках, проведених згідно оформлених специфікацій і накладних.

Згідно з пунктом 2.1. договору загальна сума договору визначається як наростаюча сума по всіх поставках, проведених протягом всього терміну дії договору.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з нормами статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У пункті 3.1. договору сторони визначили, що порядок розрахунків: за фактом постачання та підписання первинних документів, якщо інше не вказується в специфікації.

В той же час, в матеріалах справи наявна додаткова угода від 07.12.2015 до договору поставки № 61/115 від 06.08.2015, в якій позивач та відповідач дійшли згоди, зокрема, припинити дію договору поставки № 61/115 від 06.08.2015 з 07.12.2015 (а.с.145 том 1).

Проаналізувавши усі наявні у справі докази у їх системного зв'язку, суд приходить до висновку, що незважаючи на укладення вказаної додаткової угоди, сторони, зокрема, в період з 22.07.2016 по 14.09.2016 виконували умови договору поставки № 61/115 від 06.08.2015, а отже на цей період він був продовжений сторонами.

До вказаного висновку суд прийшов з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Стаття 181 Господарського кодексу України передбачає загальний порядок укладання господарських договорів. Частина 1 зазначеної статті визначає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Суд виходить із того, що для надання документам доказової сили при розгляді справ в суді необхідні повні дані про конкретні господарські відносини, що виникли за конкретним правочином, укладеним між сторонами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в період з 22.07.2016 по 14.09.2016 позивач та відповідач виконували умови договору поставки № 61/115 від 06.08.2015, а саме:

- в період з 22.07.2016 по 14.09.2016 між сторонами підписувалися специфікації до договору поставки № 61/115 від 06.08.2015, в яких сторони визначали найменування продукції, її кількість, ціну, загальну вартість, а також умови щодо поставки та оплати (а.с.5-17 том 1);

- на виконання умов договору поставки № 61/115 від 06.08.2015 та вказаних специфікацій в період з 22.07.2016 по 14.09.2016 позивач здійснював поставку відповідачу продукції, визначеної умовами договору та специфікацій, що підтверджується актами приймання металів чорних (вторинних) (а.с.51-104 том 1);

- наявними в матеріалах справи банківськими виписками та платіжними дорученнями підтверджується, що відповідач здійснював оплату поставленої продукції саме з посиланням на договір поставки № 61/115 від 06.08.2015 (а.с.148, 202-207, 225-249 том 1).

Отже, вказаними доказами підтверджується воля обох сторін на продовження дії договору поставки № 61/115 від 06.08.2015 в період з 22.07.2016 по 14.09.2016.

В той же час, звертаючись із позовом до суду, позивач посилався на те, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди щодо поставки продукції з 01.10.2016 по 13.10.2016, у зв'язку з чим ним були складені та надані відповідачу для підписання такі специфікації:

- специфікація № 23 від 01.10.2016 до договору на поставку продукції - брухту чавунного № 1, вид 26 ДСТУ 4121-2002 у кількості 300 тон, за ціною 4 600 грн., на загальну суму 1 380 000 грн. (а.с.41 том 1);

- специфікація № 24 від 12.10.2016 до договору на поставку продукції - брухту та відходів чавунних виробів (вид 506 ДСТУ 4121-2002) у кількості 300 тон, за ціною 4 600 грн., на загальну суму 1 380 000 грн. (а.с.42 том 1).

Вказані специфікації не були підписані відповідачем.

Як вказує позивач, на виконання вказаних специфікацій ним було здійснено поставку продукції відповідачу на загальну суму 804 448 грн. 00 коп. відповідно до таких актів приймання металів чорних (вторинних):

- акту приймання металів чорних (вторинних) № 011036/1 від 01.10.2016 на суму 154 284 грн. 00 коп. (а.с.108 том 1);

- акту приймання металів чорних (вторинних) № 071036/1 від 07.10.2016 на суму 176 824 грн. 00 коп. (а.с.109 том 1);

- акту приймання металів чорних (вторинних) № 101036/1 від 10.10.2016 на суму 165 600 грн. 00 коп. (а.с.110 том 1);

- акту приймання металів чорних (вторинних) № 121036/1 від 12.10.2016 на суму 155 480 грн. 00 коп. (а.с.111 том 1);

- акту приймання металів чорних (вторинних) № 131036/1 від 13.10.2016 на суму 152 260 грн. 00 коп. (а.с.112 том 1).

Вказані акти також не були підписані відповідачем.

Позивач вважає, що вказаними доказами підтверджується поставка продукції в період з 01.10.2016 по 13.10.2016 загальним обсягом 175,06 тон на суму 804 448 грн. 00 коп. (за ціною 4 600 грн. за тону), за якими у відповідача наявна заборгованість у сумі 596 089 грн. 10 коп.

Під час розгляду справи вказані доводи позивача не знайшли свого документального підтвердження, належних доказів щодо дійсності вказаних обставин позивач не надав.

Так, суд зазначає, що вказані вище специфікації та акти приймання металів чорних (вторинних) за період з 01.10.2016 по 13.10.2016 не підписані відповідачем, а отже, суд приходить до висновку, що сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору поставки в цій частині, а також матеріалами справи не підтверджується дія договору поставки № 61/115 від 06.08.2015 після 14.09.2016 та, зокрема, як вказує позивач, на поставки, здійснені ним в період з 07.10.2016 по 13.10.2016, за якими у відповідача наявна заборгованість.

Крім того, суд приходить до висновку, що вказані правовідносини не містять в собі і ознак укладення договору поставки у спрощений спосіб.

До вказаного висновку суд прийшов з огляду на таке.

Статтею 638 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Спірні правовідносини містять в собі певні ознаки господарського договору, оскільки між позивачем та відповідачем виникли відносини як між суб'єктами господарювання у процесі здійснення ними господарської діяльності.

Так, відповідно до частини 3 статті 180 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі статтею 628 Цивільного кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 8 статті 181 Господарського кодексу України встановлено у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Частинами 1 та 2 статті 669 Цивільного кодексу України, яка відноситься до загальних положень про купівлю-продаж, встановлено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

Положеннями статті 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі.

Таким чином, відповідно до наведених норм права договір купівлі-продажу обовязково має містити відомості про кількість товару у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні, та його ціну (істотні умови).

В частині поставки продукції в обсязі 175,06 тон, здійсненої позивачем в період з 01.10.2016 по 13.10.2016 сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, зокрема, щодо ціни на вказану продукцію.

Отже, позовні вимоги позивача в частині стягнення залишку заборгованості в сумі 596 089 грн. 10 коп. (основний борг), яку позивач визначив як вартість продукції, яка була поставлена позивачем в період з 07.10.2016 по 13.10.2016 відповідачу та не оплачена останнім у повному обсязі, є необґрунтованими, неправомірними та такими, що не підлягають задоволенню.

В той же час, суд критично розцінює доводи позивача, що між сторонами було досягнуто згоди щодо ціни на продукцію та спірні поставки відбувалися за ціною, яка була погоджена сторонами у специфікаціях № 21 від 12.09.2016 та № 22 від 14.09.2016, оскільки:

- у вказаних специфікаціях у пункті 6 визначено, що термін поставки товару з 14.09.2016 до зміни ціни. При цьому, сам позивач розраховує вартість поставленої у спірний період продукції, виходячи з 4 600 грн. за тону, а відповідно до специфікацій № 21 від 12.09.2016 та № 22 від 14.09.2016 сторонами була погоджена вартість продукції на два види продукції (які поставлялися в спірний період) - 4 650 грн. за тону. Вказана вартість вказана і самим позивачем у долучених до позовної заяви актах за період з 01.10.2016 по 13.10.2016, які не були підписані відповідачем (а.с.108-112 том 1). Отже, з вказаних доказів вбачається, що зміна ціни відбулася (з 4650 грн. на 4600 грн. за тону);

- з аналізу долучених до матеріалів справи специфікацій та актів приймання металів чорних (вторинних) за період з 22.07.2016 по 14.09.2016 вбачається, що підписання сторонами кожної специфікації та поставка товару за нею відбувалися в один день або на наступний день. З цих доказів також вбачається, що позивач протягом вказаного часу поставляв продукцію у меншій кількості, ніж сторонами було узгоджено у специфікації і з цього приводу між сторонами не виникало суперечок.

Крім того, відповідачем до матеріалів справи були долучені накладні та товарно-транспортні накладні, підписані та скріплені печатками обох сторін, з яких вбачається, що в період з 01.10.2016 по 13.10.2016 позивачем поставлявся товар відповідачу, але в іншому обсязі (20 тон за кожною зі спірних поставок) та за меншою ціною (3 500 грн. за тону), ніж посилається позивач у позовній заяві (а.с.154, 156158, 160, 162-163, 165-166 том 1).

Суд зазначає, що вказані докази не можуть бути визнані судом належними, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В той же час, як позивачем так і відповідачем підтверджується, що в період з 01.10.2016 по 13.10.2016 позивачем було поставлено продукцію в загальному обсязі 175,06 тон.

Так, позивач, вніс відповідну вагу в акти приймання металів чорних (вторинних), складених ним за період з 01.10.2016 по 13.10.2016, але не підписаних відповідачем; виходячи саме з цієї ваги він визначав вартість поставленої в спірний період продукції та суму заборгованості.

В свою чергу, відповідач визнає поставку продукції в цьому обсязі, оскільки, відповідно до долучених ним же доказів (прибуткових ордерів та актів зважування за період з 01.10.2016 по 13.10.2016) в дні поставок він оприбуткував на своєму підприємстві саме таку вагу продукції:

- відповідно до прибуткового ордеру № 100 від 01.10.2016 та акту зважування від 01.10.2016 оприбутковано було 33,54 тони продукції (а.с.155 том 1);

- відповідно до прибуткового ордеру № 105 від 07.10.2016 та акту зважування від 07.10.2016 оприбутковано було 38,44 тони продукції (а.с.157 том 1);

- відповідно до прибуткового ордеру № 107 від 10.10.2016 та акту зважування від 10.10.2016 оприбутковано було 36,18 тони продукції (а.с.159 том 1);

- відповідно до прибуткового ордеру № 108 від 12.10.2016 та акту зважування від 12.10.2016 оприбутковано було 33,80 тони продукції (а.с.161 том 1);

- відповідно до прибуткового ордеру № 109 від 13.10.2016 та акту зважування від 13.10.2016 оприбутковано було 33,10 тони продукції (а.с.155 том 1).

Судом також враховано, що в листі від 24.11.2016 № 50/17 відповідач, ймовірно, помилково вказав загальний обсяг 174,88 тон, оскільки це зумовлено опискою у визначеному за поставкою 10.10.2016 обсязі (36,00 тони замість 36,18 тони). При цьому, представниками як позивача так і відповідача протягом розгляду справи судом неодноразово у судових зачіданнях наголошувалося на тому, що між сторонами відсутній спір щодо поставленого в період з 01.20.2016 по 13.10.2016 обсягу продукції, а наявний спір щодо його ціни.

В той же час, в накладні та товарно-транспортні накладні від 01.10.2016, 07.10.2016, 10.10.2016, 12.10.2016 та від 13.10.2016 позивачем та відповідачем були внесені неправдиві відомості, зокрема, в частині обсягу продукції щодо якого між ними відбулася господарська операція в ці дні.

Крім того, суд зазначає, що статтею 4 Закону України "Про металобрухт" передбачено, що приймання промислового брухту від юридичних осіб оформлюється актом приймання із зазначенням найменування юридичної особи, кількості та джерел походження металобрухту. В акті робиться відмітка про вибухову безпеку, а в разі потреби - про дезактивацію і очищення металобрухту від шкідливих речовин та зазначається рівень дози випромінювання. Порядок приймання, зберігання методи випробувань металобрухту чорних та кольорових металів встановлюються відповідно до стандартів.

Оформлення документів, що засвідчують набуття права власності на металобрухт, та актів приймання металобрухту є обов'язковим. Ці документи повинні знаходитися у власника металобрухту та зберігатися протягом одного року.

Згідно з нормами статті 6 Закону України "Про металобрухт" суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють реалізацію металобрухту, повинні засвідчувати відповідним документом про відповідність металобрухту, який постачається, встановленим стандартам, нормам і правилам.

Отже, надані відповідачем накладні та товарно-транспортні накладні не є належним доказом по справі.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості в сумі 596 089 грн. 10 коп. (основний борг), яку позивач визначив як вартість продукції, яка була поставлена позивачем в період з 07.10.2016 по 13.10.2016 відповідачу та не оплачена останнім у повному обсязі, є необґрунтованими, неправомірними та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки, сума заборгованості у розмірі 596 089 грн. 10 коп. визнана судом необґрунтованою, відповідно, розраховані за її прострочення пеня в сумі 46 911 грн. 98 коп., інфляційні втрати в сумі 36 409 грн. 18 коп. та 3% річних в сумі 4 961 грн. 61 коп. є неправомірними, та у їх задоволенні суд відмовляє.

Крім того, звертаючись із даним позовом до суду, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню, інфляційні втрати та 3% річних за прострочення оплати товару за договором поставки № 61/115 від 06.08.2015, заборгованість за яким встановлена рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2016 у справі № 904/5552/16, а саме: пеню за загальний період з 21.09.2016 по 06.11.2016 у сумі 18 577 грн. 86 коп., інфляційні втрати за період з 09.06.2016 по 02.11.2016 в сумі 50 994 грн. 04 коп. та 3% річних за загальний період з 21.09.2016 по 06.11.2016 у сумі 1 858 грн. 18 коп.

З приводу вказаних вимог позивача суд зазначає таке.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2016 у справі № 904/5552/16 позовні вимоги позивача були задоволені у повному обсязі та стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" основний борг у сумі 956 643 грн. 50 коп., пеню у сумі 168 803 грн. 04 коп., 3% річних у сумі 14 991 грн. 40 коп., інфляційні нарахування у сумі 39 711 грн. 42 коп. та витрати по сплаті судового збору у сумі 27 348 грн. 59 коп.

Відповідно до листа господарського суду Дніпропетровської області від 21.02.2017 вказане рішення набрало законної сили 04.10.2016 (а.с.6 том 2).

Вказане рішення суду мотивоване порушенням відповідачем зобов'язань за договором поставки № 61/115 від 06.08.2015 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений в період з квітня по червень 2016 року товар, у зв'язку з чим судом була визнана правомірною та стягнута заборгованість у сумі 956 643 грн. 50 коп. Також, було стягнуто пеню та 3 % річних за період з 20.04.2016 по 20.09.2016, а також інфляційні втрати за період з травня по червень 2016 року.

З урахуванням того, що у справі № 904/5552/16 було встановлено факт наявності основного боргу, а також визначено періоди, за які були проведені нарахування (по 20.09.2016), судом під час розгляду даної справи вказані обставини не встановлюються та не доводяться з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад осіб як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

В силу частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі № 904/5552/16, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення не можуть йому суперечити.

Так, рішенням суду у справі № 904/5552/16 встановлено факт настання терміну оплати поставленого за спірним договором товару, факт прострочення відповідачем своїх грошових зобов'язань, а також наявність підстав для застосування штрафних санкцій.

На час розгляду справи № 904/637/17, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2016 по справі № 904/5552/16 набрало законної сили (04.10.2016), що відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України є підставою для звільнення позивача від доказування обставин, встановлених під час розгляду справи № 904/5552/16.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідачем зобовязання за договором поставки № 61/115 від 06.08.2015 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений в період з квітня по червень 2016 року товар, а також рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2016 у справі № 904/5552/16 виконано несвоєчасно, а саме наступним чином:

- 04.10.2016 сплачено 181 000 грн. 00 коп. (а.с. 148, 250 том 1);

- 17.10.2016 сплачено 768 500 грн. 00 коп. (а.с. 147, 250 том 1);

- 07.11.2016 сплачено 257 997 грн. 96 коп. (а.с. 146 том 1).

Під час визначення судом моменту виконання відповідачем свого грошового зобов'язання перед позивачем судом враховано таке.

Відповідно до пункту 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з урахуванням пункту 30.1. статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1. статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону

Отже, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вважає датами виконання грошового зобов'язання відповідачем дати фактичного зарахування на його рахунок вказаних сум.

Крім того, згідно з нормами статті 534 Цивільного кодексу України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено, що позивач у правильній черговості здійснив зарахування оплат та, відповідно, визначив вірно визначив періоди прострочення.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України). При цьому, чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 № 13/210/10 та від 12.09.2011 № 6/433-42/183.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до пункту 5.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини 5 статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною 2 статті 625 названого Кодексу.

Згідно з абзацами 3, 4 пункту 7.1. Постанови № 14, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. Однак, при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини 2 статті 550 Цивільного кодексу України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини 2 статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат можуть здійснюватись на суму основної заборгованості до повного виконанням рішення в цій частині.

Враховуючи вказане, дослідивши розрахунки пені та 3% річних за визначеними позивачем періодами прострочення, судом встановлено, що вказані розрахунки не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки арифметично розрахунки проведено невірно.

Отже, розрахунки пені та 3% річних, здійснені позивачем, визнаються судом необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно з пунктом 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

При цьому, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (пункт 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаними періодами, судом було встановлено, що пеня за загальний період прострочення з 21.09.2016 по 06.11.2016 складає 24 687 грн. 45 коп.

Судом було враховано також те, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Приймаючи до уваги те, що, фактично, позивачем заявлена до стягнення сума пені у розмірі меншому, ніж визначено судом - 18 577 грн. 86 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення пені.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 18 577 грн. 86 коп.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом було встановлено, що 3% річних за загальний період прострочення з 21.09.2016 по 06.11.2016 складають 2 482 грн. 85 коп.

Приймаючи до уваги те, що, фактично, позивачем заявлена до стягнення сума 3% річних у розмірі меншому, ніж визначено судом - 1 858 грн. 18 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення 3% річних.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в сумі 1 858 грн. 18 коп.

Крім того, судом перевірено розрахунки інфляційних втрат, проведені позивачем, та встановлено, що розрахунки здійснений за вірно визначеними періодами прострочення з урахуванням часткових оплат, арифметично розрахунки проведені вірно, а отже розрахунок інфляційних втрат визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 50 994 грн. 04 коп.

Пунктом 10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" визначено, що результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову (статті 67, 68 Господарського процесуального кодексу України), відстрочку або розстрочку виконання рішення (стаття 121 Господарського процесуального кодексу України).

Так, позивачем в процесі розгляду справи було заявлено клопотання, в якому він просив суд призначити по справі судову почеркознавчу експертизу стосовно справжності підписів директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ - Дніпро" та керівника Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" на додаткові угоді від 07.12.2015 до договору поставки № 61/115 від 06.08.2015. Вказане клопотання обґрунтоване тим, що про існування вказаної додаткової угоди позивачу нічого не було відомо, що ставить під сумнів дійсність її укладення та справжність підписів осіб, які її підписали.

Щодо заявленого позивачем клопотання, суд вважає за необхідне вказати таке.

Для вирішення питання про призначення судової експертизи та зупинення провадження у справі господарському суду слід з'ясувати: чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Відповідно до Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5) основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (пункт 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи").

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи наявність у матеріалах справи інших доказів на підтвердження та спростування позовних вимог, з яких можливо встановити фактичні обставини справі, приймаючи до уваги, що дійсність або недійсність вказаної додаткової угоди не змінює наслідків фактичного виконання договору поставки № 61/115 від 06.08.2015 в період до 14.09.2016, та відсутність належних доказів наявності між сторонами договірних відносин в період з 01.10.2016 по 13.10.2016, який є спірним у даній справі, дослідження вказаної додаткової угоди не входить до предмета доказування у даній справі.

Приймаючи до уваги вказані обставини, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи по справі.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, судові витрати у справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (49000, м. Дніпро, вулиця Сухий острів, будинок 3; ідентифікаційний код 00168076) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" (49083, м. Дніпро, проспект Слобожанський, будинок 35, офіс 403-А; ідентифікаційний код 38528922) 18 577 грн. 86 коп. - пені, 50 994 грн. 04 коп. - інфляційних втрат, 1 858 грн. 18 коп. - 3% річних, 1 071 грн. 45 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.03.2017.

Суддя ОСОБА_3