ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.03.17р. Справа № 904/12316/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Київ) в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (м. Дніпро)

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

за участю у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3600-ОД від 11.09.2009 у загальному розмірі 6 765 грн. 64 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Богачова С.О.- інженер відділу (довіреність № НВО 163887 від 22.02.2017)

Луценко С.А. - юрисконсульт (довіреність № НВХ 702055 від 25.10.2016)

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: Савіна О.І. - головний спеціаліст (довіреність № 58 від 21.09.2016)

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) заборгованість за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3600-ОД від 11.09.2009 у загальному розмірі 6 765 грн. 64 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 6 201 грн. 28 коп. - основний борг;

- 328 грн. 27 коп. - пеня;

- 236 грн. 09 коп. - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3600-ОД від 11.09.2009 (з урахуванням змін, внесених до нього додатковим договором від 05.02.2016) в частині повного та своєчасного внесення орендної плати за період з грудня 2015 року по лютий 2016 року у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 6 201 грн. 28 коп. За прострочення виконання зобов'язання позивач на підставі пункту 3.8. договору нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 10.04.2016 по 31.08.2016 в сумі 328 грн. 27 коп. На підставі пункту 3.9. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% в сумі 236 грн. 09 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 18.01.2017.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 2981/17 від 18.01.2017), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи витребувані судом документи.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 3082/17 від 18.01.2017), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що станом на момент звернення із позовом до суду заборгованість за період з грудня 2015 року по лютий 2016 року була погашена відповідачем у повному обсязі; вказана сума була сплачена відповідачем до державного бюджету у відповідності до умов договору. Враховуючи, що відповідача не було належним чином повідомлено про заміну кредитора у зобов'язанні (зміну орендодавця за договором) вказане виконання є належним. Крім того, відповідач зауважує, що позивачем до теперішнього часу йому не надані документи, які підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу підприємства-позивача (об'єкт оренди), отже, відповідачу не відомі підстави виникнення (набуття) прав власності або прав розпорядження об'єктом оренди. Відповідач також зазначає, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області регулярно надсилаються претензії щодо необхідності сплати 70% орендної плати за період по 31.12.2016. Отже, відповідач вважає, що даний спір виник з вини позивача, який не надав підтверджуючих документів щодо дати та підстав набуття права власності на об'єкт оренди, а також не врегулював договірні відносини з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 3242/17 від 18.01.20-17), в якому він просив суд залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області.

У судове засідання 18.01.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 18.01.2017 представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, що наведені у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.01.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Також, представник відповідача просив суд задовольнити його клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області. Вказане клопотання було задоволено судом.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 18.01.2017 в порядку статей 27 та 77 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справи було відкладено на 06.02.2017, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі; а також залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області.

Від позивача надійшли письмові пояснення на відзив (вх.суду 4229/17 від 24.01.2017), в яких він зазначав, що відповідно до витягу з протоколу № 1 засідання ПАТ "Укрзалізниця" від 21.10.2015 датою початку фінансово-господарської діяльності ПАТ "Укрзалізниця" було визначено 01.12.2015. Так, 05.02.2016 між позивачем та відповідачем було укладено додатковий договір до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3600-ОД від 11.09.2009, яким орендодавцем визначено - ПАТ "Укрзалізниця" та встановлено обов'язок орендаря сплачувати 100% орендної плати ПАТ "Укрзалізниця". Крім того, у вказаному додатковому договорі сторони дійшли згоди, що її умови розповсюджуються на відносини, які виникли з 01.12.2015.

Від третьої особи надійшли письмові пояснення (вх.суду 7270/17 від 06.02.2017), в яких вона зазначає, що оскільки між сторонами не було підписано тристоронньої угоди, а також акт приймання-передачі орендованого майна, у відповідача існує обов'язок щодо сплати орендної плати у порядку, встановленому саме договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3600-ОД від 11.09.2009.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 7452/17 від 06.02.2017), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи витребувані судом документи.

У судове засідання 06.02.2017 з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи.

У судовому засіданні 06.02.2017 представник позивача виклав зміст додаткових пояснень, просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі з підстав, що наведені у позові та поясненнях.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.02.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, просив суд врахувати докази, надані ним 06.02.2017.

У судовому засіданні 06.02.2017 представник третьої особи виклав зміст письмових пояснень, просив суд врахувати їх під час прийняття рішення по справі.

При цьому, судом було зауважено, що з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин у справі, суд вважає за необхідне витребувати додаткові докази.

У зв'язку з вказаним, у судовому засіданні 06.02.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 20.02.2017. Ухвалою суду від 06.02.2017 в порядку статті 65 Господарського процесуального кодексу України було витребувано у сторін додаткові докази.

Від позивача надійшли письмові пояснення на відзив (вх.суду 10585/17 від 20.02.2017), в яких він навів додаткові доводи на підтвердження правомірності його позовних вимог.

Від третьої особи надійшли письмові пояснення (вх.суду 10601/17 від 20.02.2017), в яких вона зазначає, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області є належним орендодавцем за спірним договором, оскільки майно, передане в оренду, залишилося у державній власності, а порядок передачі вказаного майна на даний час Кабінетом Міністрів України не затверджено. Крім того, третя особа звертала увагу суду, що в інших випадках між сторонами укладалися тристоронні додаткові угоди до договорів оренди, а в даному випадку незрозуміла позиція позивача щодо відмови від її підписання до спірного договору оренди. Отже, третя особа просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

У судове засідання 20.02.2017 з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи.

У судовому засіданні 20.02.2017 представник позивача виклав зміст додаткових пояснень, просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі з підстав, що наведені у позові та поясненнях.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.02.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на раніше вказані ним обставини.

У судовому засіданні 20.02.2017 представник третьої особи виклав зміст письмових пояснень, враховуючі які просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

При цьому, судом було зауважено, що з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин у справі, суд вважає за необхідне витребувати додаткові докази.

У зв'язку з вказаним, у судовому засіданні 20.02.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 27.02.2017. Ухвалою суду від 20.02.2017 в порядку статті 65 Господарського процесуального кодексу України було витребувано у сторін додаткові докази.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 12168/17 від 27.02.2017), в якому він просив суд продовжити строк вирішення спору на 15 днів, посилаючись на необхідність долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

Ухвалою суду від 27.02.2017 клопотання відповідача задоволено та продовжено строк вирішення спору на 15 днів, терміном по 14.03.2017 включно.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 12169/17 від 27.02.2017), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи витребувані судом документи.

Від третьої особи надійшли письмові пояснення (вх.суду 12184/17 від 27.02.2017), в яких вона зазначає, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області є належним орендодавцем за спірним договором, а додатковий договір від 05.02.2016 є недійсним. Так, третя особа зазначала, що майно, передане в оренду, залишилося у державній власності, а порядок передачі вказаного майна на даний час Кабінетом Міністрів України не затверджено.

Від відповідача надійшли письмові пояснення (вх.суду 12185/17 від 27.02.2017), в яких він зазначає, що відповідно до частини 2 статті 517 Цивільного кодексу України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 12194/17 від 27.02.2017), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи витребувані судом документи.

У судове засідання 27.02.2017 з'явилися представники позивача, відповідача та третьої особи.

У судовому засіданні 27.02.2017 представник позивача просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі з підстав, що наведені у позові та поясненнях.

Представник відповідача у судовому засіданні 27.02.2017 виклав зміст письмових пояснень та проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на раніше вказані ним обставини.

У судовому засіданні 27.02.2017 представник третьої особи виклав зміст письмових пояснень, враховуючі які просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

При цьому, судом було зауважено, що з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин у справі, суд вважає за необхідне витребувати додаткові докази.

У зв'язку з вказаним, у судовому засіданні 27.02.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 14.03.2017. Ухвалою суду від 14.03.2017 в порядку статті 65 Господарського процесуального кодексу України було витребувано у сторін додаткові докази.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Від відповідача електронною поштою надійшла заява (вх.уду 15092/17 від 14.03.2017), в якій він просив суд розглянути справу без участі його представника, посилаючись на його зайнятість в іншому судовому засіданні.

У судове засідання 14.03.2017 з'явилися представники позивача та третьої особи.

Представник відповідача у судове засідання 14.03.2017 не з'явився, але судом було враховано наявність клопотання про розгляд справи без участі його представника, яке було задоволено судом.

У судовому засіданні 14.03.2017 представник позивача просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі з підстав, що наведені у позові та поясненнях.

Представник третьої особи у судовому засіданні 14.03.2017 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача та врахувати всі надані ним пояснення та докази.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та третьої особи у судовому засіданні 14.03.2017 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 14.03.2017 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та третьої особи, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 11.09.2009 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (далі - орендодавець, третя особа) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - орендар, відповідач) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3600-ОД (далі - договір, а.с.14-20), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно - нежитлове приміщення, площею 47,8 кв.м., що розміщене за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває на балансі ДП "Придніпровська залізниця", вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку/актом оцінки на 30.06.2009 і становить за незалежною оцінкою/залишковою вартістю 126 986 грн. Майно передається в оренду під кафе з правом торгівлі продтоварами підакцизної групи. (пункти 1.1. та 1.2. договору).

У пункті 10.1. договору сторони визначили, що договір укладено строком на 1 рік, що діє з 11.09.2009 до 10.09.2010 включно.

В подальшому, сторони неодноразово продовжували строк дії договору, шляхом укладення додаткових угод до договору, а саме:

- додатковою угодою від 18.08.2010 - по 10.09.2012 включно (а.с.23);

- додатковою угодою від 17.09.2012 - по 10.09.2013 (включно) (а.с.24-25);

- додатковою угодою від 10.01.2014 - по 31.12.2014 (включно) (а.с.27);

- додатковою угодою від 19.11.2014 - по 31.03.2015 (включно) (а.с.28);

- додатковою угодою від 13.02.2015 - з 01.04.2015 до моменту державної реєстрації Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", але не більш ніж по 28.02.2018 включно (а.с.29).

Судом встановлено, що між сторонами, внаслідок укладання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3600-ОД від 11.09.2009, виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, Глави 30 Господарського кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Вказаний договір оренди є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме: майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічні положення містяться в статті 759 Цивільного кодексу України та статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами даного договору та акта приймання - передавання майна.

Так, 11.09.2009 на виконання умов договору між орендодавцем та орендарем було підписано акт приймання-передачі в оренду майна (а.с.21).

Згідно зі статтею 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За змістом частини 3 статті 285 Господарського кодексу України орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі вплачувати орендну плату. Аналогічні положення містяться в пункті 3 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до частин 1 та 4 статті 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частинами 1 та 3 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" також передбачено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що орендна плата з урахуванням її індексації є істотною умовою договору оренди.

При укладенні договору у розділі 3 договору сторонами були визначені умови щодо розміру та порядку сплати орендної плати, а саме:

- орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.01.1995 № 786, або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) серпень 2009 року - 1 604 грн. 79 коп. Орендна плата за перший місяць оренди - вересень 2009 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за вересень (пункт 3.1. договору);

- нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (пункт 3.2. договору);

- орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (пункт 3.3. договору);

- орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні: 70% до державного бюджету по місцю реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки відкриті відділенням казначейства у розмірі 1 123 грн. 35 коп.; 30% балансоутримувачу у розмірі 481 грн. 44 коп. щомісяця не пізніше 15 числа місяця, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж (пункт 3.6. договору).

При цьому, розділ 3 договору кореспондується з положеннями частин 1 та 2 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", в яких встановлено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності.

Так, сторонами у справі підтверджується виконання умов договору третьою особою та відповідачем по листопад 2015 року включно належним чином. Вказане також вбачається з акту звірки, підписаного обома сторонами договору, в якому сторони підтвердили станом на 30.11.2015 відсутність заборгованості відповідача за спірним договором оренди (а.с.69).

В той же час, в подальшому, у зв'язку зі створенням Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" від 23.02.2014 № 4442-VI, постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" від 25.06.2014 № 200 та статті 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" усі права та обов'язки орендодавця за спірним договором перейшли до позивача. Вказане підтверджується Зведеним передавальним актом від 06.08.2015, затвердженим Міністром інфраструктури України 18.08.2015. При цьому, суд погоджується з доводами позивача, а саме, що з моменту державної реєстрації Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" 21.10.2015 до останнього перейшло право власності на спірне майно.

До вказаного висновку суд прийшов, з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця" утворено публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (далі - Укрзалізниця), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування (далі - підприємства), які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1.

Пунктом 2 вказаної Постанови встановлено, що статутний капітал товариства формується шляхом внесення до нього, зокрема майна Укрзалізниці, підприємств, зазначених у додатку 1, крім майна, яке закріплюється за товариством на праві господарського відання згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", та іншого майна, яке відповідно до законодавства не може бути включене до статутного капіталу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 затверджено Статут публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Статут).

Пунктом 2 Статуту встановлено, що товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до пункту 20 Статуту, товариство має у власності майно, що внесене до його статутного капіталу, та/або інше майно, набуте ним на підставах, що не заборонені законодавством. Товариство здійснює володіння, користування та розпорядження таким майном згідно з метою своєї діяльності з урахуванням вимог законодавства та цього Статуту.

Пунктом 33 Статуту передбачено, що товариство здійснюючи право власності, володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, Статуту та меті діяльності підприємства.

Так, 21.10.2015 відбулася державна реєстрація публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно витягу з протоколу № 1 засідання ПАТ "Укрзалізниця" від 21.10.2015, датою початку фінансово-господарської діяльності ПАТ "Укрзалізниця" було визначено 01.12.2015.

Відповідно до Положення про регіональну філію "Придніпровська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", затвердженого рішенням правління ПАТ "Укрзалізниця" від 16.11.2015 (протокол № 5), відокремленим підрозділом товариства є регіональна філія "Придніпровська залізниця", до якої в процесі реорганізації перейшли всі майнові права та обов'язки державного підприємства "Придніпровська залізниця".

Згідно з передавальним актом від 18.08.2015, затвердженого Міністром інфраструктури України, орендоване майно за договорами оренди передане Державним підприємством "Придніпровська залізниця" до статутного капіталу ПАТ "Укрзалізниця".

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" передбачено, що внесення нерухомого майна залізничного транспорту до статутного капіталу товариства може здійснюватися на підставі обліку майна на балансах Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств залізничного транспорту відповідно до законодавства без попередньої державної реєстрації права власності на таке майно.

Відповідно до частини 2 статті 5 вищезазначеного Закону України, переоформлення правовстановлюючих документів на об'єкти нерухомого майна, внесені до статутного капіталу товариства, здійснюється протягом двох років з дня державної реєстрації товариства.

Державна реєстрація прав на нерухоме майно, внесеного до статутного капіталу товариства, здійснюється на підставі передавального акту та акту оцінки майна залізничного транспорту, внесеного до статутного капіталу товариства. Передавальний акт та/або акт оцінки майна залізничного транспорту є документами, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на майно, внесене до статутного капіталу товариства.

На підставі Зведеного переліку майна державного підприємства "Придніпровська залізниця", що вноситься до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця", затвердженого Міністром інфраструктури України 18.08.2015, майно за адресою: АДРЕСА_1, було включено до статутного капіталу ПАТ "Українська залізниця".

Згідно зі статтею 329 Цивільного кодексу України, юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до статті 85 Господарського кодексу України, статті 115 Цивільного кодексу України, господарське товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Таким чином, в зв'язку з переходом права власності на майно, яке є об'єктом оренди, в силу вимог закону, відбулася заміна сторони у зобов'язанні, внаслідок чого до позивача перейшли права та обов'язки орендодавця по договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3600-ОД від 11.09.2009.

Отже, суд не погоджується з доводами третьої особи щодо того, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області є належним орендодавцем за спірним договором.

Необхідно також зазначити, що згідно зі статтею 15 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов'язки за договором оренди. Вказане законодавче положення знайшло своє відображення в пункті 10.7. договору, в якому сторони визначили, що реорганізація орендодавця або перехід права власності на орендоване майно третім особам не є підставою для зміни або припинення чинності договору, і він зберігає свою чинність для нового власника орендованого майна (його правонаступників).

В той же час, додатковою угодою від 10.01.2014 сторонами було внесено зміни до вказаного пункту договору, а саме: у пункті 10.7. слова "... або перехід права власності на орендоване майно третім особам" вилучено (а.с.27).

Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Статтею 627 ЦК України визначено, що у відповідності до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Матеріалами справи також підтверджується, що 05.02.2016 між позивачем - Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця", що є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту та підприємств залізничного транспорту, та відповідачем - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено додатковий договір до договору оренди нерухомого (або іншого) майна від 11.09.2009 №12/02-3600-ОД (далі - додатковий договір), в якому сторони дійшли згоди, зокрема:

- встановити, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 11.09.2009 №12/02-3600-ОД є публічне акціонерне товариство "Укрзалізниця" (пункт 1 додаткового договору);

- пункт 3.1 розділу 3 "Орендна плата" договору викласти в редакції: "Орендна плата, визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 становить 2 923 грн. 68 коп. без ПДВ." (пункт 3 додаткового договору);

- пункт 3.6 цього ж розділу договору викласти в редакції: "Орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця: Одержувач коштів - структурний підрозділ "Криворізька дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", код ЄДРПОУ одержувача - № 40081237/ч.н. 250, банк одержувача - ПАТ "Акціонерний банк "Експрес-Банк" Дніпровське регіональне відділення, МФО 322959 № рахунку 106 не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним" (пункт 4 додаткового договору);

- пункт 3.7. розділу 3. Орендна плата вважати таким, що втратив чинність (пункт 5 додаткового договору);

- викласти у договорі оренди другий абзац пункту 10.1. розділу 10. Строк чинності, умови зміни та припинення договору в редакції: "Термін дії договору оренди продовжено по 31.03.2016 включно" (пункт 8 додаткового договору);

- сторони домовились, що умови додаткового договору поширюються на взаємовідносини сторін, що виникли з 01.12.2015. Цей додатковий договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.03.2016 року (пункт 11 додаткового договору) (а.с.30-31).

На виконання вказаного додаткового договору, 05.02.2016 позивачем та відповідачем було підписано акт приймання-передачі в оренду нерухомого (або іншого) майна, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно - нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Кириленко, 10Б, площею 47,8 кв.м., вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 26.07.2012 і становить за незалежною оцінкою 131 360 грн. 00 коп. У відповідності до пункту 2 зазначеного акту об'єкт оренди обліковується на балансі СП "Криворізька дирекція залізничних перевезень" філії "Придніпровська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (а.с.32).

В подальшому, 18.03.2016 між позивачем та відповідачем укладено додатковий договір до договору, в якому сторонами узгоджено абзац 2 пункту 10.1. розділу 10. "Строк чинності, умови зімни та припинення договору" викласти в наступній редакції: "Цей договір діє до 30.06.2016 включно" (а.с.33).

Таким чином, при розгляді справи суд встановив, що з моменту створення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" спірне майно перейшло у власність останнього, після чого ним було укладено з відповідачем додатковий договір від 05.02.2016, і, як наслідок, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області з моменту укладення вказаного правочину не є учасником спірних правовідносин.

В той же час, оскільки орендаря (відповідача) не було повідомлено про те, що право власності на орендоване майно перейшло до Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця", відповідачем орендна плата за період з грудня 2015 року по лютий 2016 року була сплачена на користь первісного кредитора - орендодавця Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області. При цьому, відповідач зазначає, що оскільки його не було письмово повідомлений про зміну сторони у зобов'язанні, в силу приписів статті 516 Цивільного кодексу України, виконання обов'язку первісному кредитору є належним виконанням.

Отже, заборгованість з орендної плати за період з грудня 2015 року по лютий 2016 року і просить стягнути позивач, оскільки в цей період орендодавцем за договором було саме Публічне акціонерне товариство "Укрзалізниця", а виконання обов'язку зі сплати орендної плати в цей період (частки в 70%) перед Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області не є належним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Зобов'язання є правовідношенням, в якому беруть участь дві сторони: боржник та кредитор. Боржником у зобов'язанні є особа, яка має обов'язок виконати на користь кредитора певну дію або утриматися від виконання певної дії. Тобто боржник - це зобов'язана сторона. В свою чергу кредитором є сторона зобов'язання, яка має право вимагати вчинення на свою користь певної дії або утриматися від її вчинення. Тобто кредитор - це уповноважена сторона.

Відповідно до частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов'язання може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 513 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Крім того, суд відзначає, що відповідно до статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Вказане відповідає загальним принципам цивільного та господарського законодавства.

Так, в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача (орендаря) про зміну орендодавця за договором, а також докази надання відповідачу доказів переходу до нового кредитора - Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" прав у зобов'язанні (отримання орендної плати за договором).

Суд вважає, що важливим є те, що з системного аналізу наявних у матеріалах справи доказів вбачаєтьсяіснування спору між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та Публічним акціонерним товариством "Укрзалізниця" щодо належного орендодавця за спірним договором, заручником якого став відповідач (орендар), оскільки як Фондом так і залізницею на адресу відповідача надсилалися листи та претензії з вимогами сплатити орендну плату за спірний період на їх користь.

Існування вказаного спору також підтверджується правовими позиціями позивача та третьої особи у даній справі, обидва з яких вважаються себе належним орендодавцем за спірним договором оренди.

Крім того, невизначеність моменту, з якого права орендодавця, зокрема, і за спірним договором, перейшли до Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" підтверджується листуванням між позивачем та третьою особою.

Так, в листі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 18.01.2016 № ИГ09/80, направленому Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, залізниця просила з метою запобігання подвійного нарахування орендної плати, повідомити філію про дату припинення нарахування орендної плати в бюджет та надати копію відповідного документа (а.с.207).

Однак, як вбачається з матеріалів справи за договором оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3600-ОД від 11.09.2009 за період з грудня 2015 року по лютий 2016 року було здійснено подвійне нарахування орендної плати, як фондом держмайна так і залізницею.

В той же час, суд відзначає, що відповідачем були вчинені всі можливі дії щодо належного виконання його обов'язків орендаря за спірним договором. Так, на лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області № ИГ-9/156 від 02.02.2016 щодо погодження внесення змін до договору, шляхом підписання додаткового договору, відповідачем було підписано та скріплено печаткою додаткову угоду б/д до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3600-ОД від 11.09.2009 (а.с.158-159).

Крім того, відповідач звертався до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області із листом з проханням надати роз'яснення "кому він повинен сплачувати орендну плату", оскільки вважав неправомірним необхідність сплати орендної плати у розмірі 170% від визначеного в договорі (а.с.161).

При цьому, відповідачу так і не було надано спільної відповіді від первісного та нового орендодавця щодо порядку сплати орендної плати за період з грудня 2015 року по лютий 2016 року.

У зв'язку з вказаними обставинами, відповідачем орендна плата за період з грудня 2015 року по лютий 2016 року (70%) була сплачена за реквізитами Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області до державного бюджету. Вказане підтверджується платіжними квитанціями, наявними в матеріалах справи (а.с.74,77, 78, 230-232).

З системного аналізу наявних у справи доказів, вимог законодавства, беручи до уваги здійснені відповідачем дії щодо належного виконання обов'язків за договором, а також враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується належне виконання відповідачем обов'язків за спірним договором в частині своєчасного внесення орендної плати за період, який передував спірному, суд приходить до висновку щодо неможливості покладення на відповідача несприятливих наслідків неузгодження між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області та Публічним акціонерним товариством "Укрзалізниця" щодо належного орендодавця за спірним договором, заручником якого став відповідач (орендар), у вигляді подвійного стягнення з нього орендної плати за період з 01.12.2015 по 04.02.2016 (дата, що передує укладенню додаткового договору).

Суд вважає, що саме до 05.02.2016 відповідачу не було достеменно зрозуміло хто є належним орендодавцем за спірним договором. Факт укладення додаткового договору від 05.02.2016 свідчить про те, що саме з цієї дати відповідач був обізнаний та визнав, що належним орендодавцем за договором є позивач, а отже саме з цієї дати зобов'язаний був сплачувати орендну плату на користь позивача, у порядку, який було погоджено сторонами у додатковому договорі від 05.02.2016.

Приходячи до вказаного висновку, судом було враховано таке.

Відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Так, у непорозумінні, яке виникло між первісним та новим орендодавцем відсутня вина відповідача, крім того, відповідач здійснював дії щодо визначення належного орендодавця, з метою належного виконання своїх обов'язків, але отримував суперечливі відповіді та вимоги, від позивача та третьої особи одночасно.

Отже, за період, в який існувала невизначеність - з 01.12.2015 по 04.02.2016, суд вважає за необхідне визнати належним виконання відповідачем обов'язку зі сплати орендної плати на користь державного бюджету.

Крім того, оскільки у виникненні вказаного спору є вина як позивача так і третьої особи, які не змогли узгодити, чітко визначити та належним чином повідомити орендарів про зміну орендодавців за договорами, то спір щодо належного отримувача орендної плати за період з 01.12.2015 по 04.02.2016 у даному випадку повинен вирішуватися саме між ними, а не шляхом примусового подвійного стягнення орендної плати з відповідача - фактично у розмірі 170%.

Отже, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення орендної плати за період з 01.12.2015 по 04.02.2016 суд вважає за необхідне відмовити.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного.

В силу положень статей 525 та 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, позивачем та відповідачем у додатковому договорі від 05.02.2016 було погоджено, що орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця: Одержувач коштів - структурний підрозділ "Криворізька дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", код ЄДРПОУ одержувача - № 40081237/ч.н. 250, банк одержувача - ПАТ "Акціонерний банк "Експрес-Банк" Дніпровське регіональне відділення, МФО 322959 № рахунку 106 не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним" (пункт 4 додаткового договору).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з нормами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріалами справи підтверджується, що зобов'язання щодо сплати орендної плати у визначені додатковим договором терміни, відповідачем, за період з 05.02.2016 по 29.02.2016 не виконані, орендна плата у повному обсязі внесена не була.

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем за вказаний період орендна плата була сплачена лише частково - в сумі 1 440 грн. 28 коп. (а.с.57, 84).

В той же час, за розрахунком суду розмір орендної плати за період з 05.02.2016 по 29.02.2016 (25 днів) складав 3 018 грн. 27 коп.

Так, матеріалами справи підтверджується, що всупереч умовам договору оренди, а також порушуючи норми діючого законодавства, відповідач свої зобов'язання у повному обсязі не виконав, орендну плату за період з 05.02.2016 по 29.02.2016 у встановлений договором строк не оплатив, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 1 577 грн. 99 коп. (3 018,27 - 1 440,28).

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів сплати орендної плати в період з 05.02.2016 по 29.02.2016 відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період сумі 1 577 грн. 99 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги виконання позивачем своїх обов'язків щодо надання відповідачу в оренду спірного майна, а також відсутність з боку відповідача платежів по орендній платі за період з 05.02.2016 по 29.02.2016, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору оренди, положення статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 1 577 грн. 99 коп. визнаються судом обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 3.8. договору сторони домовились, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

За прострочення виконання зобов'язання позивач на підставі пункту 3.8. договору нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 10.04.2016 по 31.08.2016 в сумі 328 грн. 27 коп.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було невірно визначено суму заборгованості, отже, розрахунок пені, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставина справи.

Згідно з пунктом 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені, судом встановлено, що пеня за період з 10.04.2016 по 31.08.2016 за прострочення сплати орендної плати в сумі 1 577 грн. 99 коп. складає 275 грн. 72 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 275 грн. 72 коп.

Крім того, у пункті 3.9. договору оренди вказано, що у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості.

На підставі пункту 3.9. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 10% в сумі 236 грн. 09 коп.

Оскільки, в процесі розгляду даної справи судом було встановлено наявність заборгованості лише за період з 05.02.2016 по 29.02.2016 (менше одного місяця), застосування відповідальності, передбаченої пунктом 3.9. договору є неправомірним, а у задоволенні вимог щодо стягнення штрафу в сумі 236 грн. 09 коп. слід відмовити.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вулиця Тверська, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" (49600, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, будинок 108; ідентифікаційний код 40081237) 1 577 грн. 99 коп. - заборгованості з орендної плати, 275 грн. 72 коп. - пені, 377 грн. 56 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко