ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року Справа № 916/1179/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддівМачульського Г.М. (доповідача), Кравчука Г.А., Рогач Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "АВТО-СІТІ-БАС"
на постановуОдеського апеляційного господарського суду
від21.11.2016
у справі№916/1179/16
Господарського судуОдеської області
за позовомТеатрально-видовищного закладу культури "Київський національний академічний театр оперети"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "АВТО-СІТІ-БАС"
простягнення суми
за участю

- позивача:Листопадська О.Є. (довіреність від 30.12.2016)
- відповідача:Прокопішина К.В. (довіреність від 01.12.2016),
В С Т А Н О В И В:

Звернувшись у суд з даним позовом, Театрально-видовищний заклад культури "Київський національний академічний театр оперети" (далі - позивач), з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО-СІТІ-БАС" (далі-відповідач) 85 300,00 грн. основного боргу, 82 973,48 грн. інфляційних втрат, 19005,61 грн. три відсотки річних, а також визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити цей строк.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повернув частину грошових коштів від тієї суми, яка була йому перерахована позивачем на виконання умов договору, у зв'язку з чим, у нього утворився борг на який були нараховані інфляційні втрати та три відсотки річних.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.09.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Шаратов Ю.А., судді Никифорчук М.І., Смелянець Г.Є.), позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 8 434,18 грн. три відсотки річних, в решті позову відмовлено.

Оскарженою постановою Одеського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Туренко В.Б., судді Поліщук Л.В., Пироговський В.Т.), вказане рішення суду змінено, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 85300,00 грн. основного боргу, 62360,85 грн. інфляційний втрат, 8434,18 грн. три відсотки річних, вирішено питання щодо розподілу судового збору. В решті позову відмовлено

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вищевказану постанову, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права.

Позивач у відзиві на касаційну скаргу, вказуючи на необґрунтованість доводів, викладених ній, просить постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Переглянувши у касаційному порядку оскаржені судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 06.12.2011 між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) було укладено договір про закупівлю легкового автомобіля № 10/КП/11, згідно з пунктами 1.1, 1.2, 3.1 якого продавець зобов'язався у 2011 році поставити та передати у власність покупця легковий автомобіль Hyundai Sonata New у кількості одна одиниця, а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити його в порядку та на умовах, визначених договором. Вимоги до товару, його кількість та комплектація визначені у специфікації (додаток № 1), яка є невід'ємною частиною договору, та відповідає технічним вимогам (додаток № 3 документації конкурсних торгів на закупівлю легкового автомобілю). Ціна договору становить 286 300,00 грн., у тому числі ПДВ - 47716,67 грн.

Відповідно до пункту п. 4.1 договору покупець здійснює оплату за товар в національній валюті України в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Згідно пунктів 5.1, 5.2, 5.3 договору відповідач зобов'язався передати товар позивачу на умовах DDP відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2000року) ІНКОТЕРМС-2000. Місце поставки товару: м. Київ, вул. Червоноармійська, 53/3. Обов'язок продавця передати товар покупцю вважається виконаним у момент вручення товару позивачу та підписання сторонами акту приймання-передачі товару.

Пунктами 1.4, 1.5 додаткової угоди від 27.01.2012 № 2 до договору визначено, що продавець зобов'язується сплатити покупцю у відповідності до статті 625 ЦК України три відсотки річних за кожен день невиконання зобов'язання за договором від суми товару, починаючи з дня отримання коштів від покупця на розрахунковий рахунок продавця до моменту виконання умов договору в повному обсязі. Оплата продавцем пені та трьох відсотків річних здійснюється щомісячно на підставі виставлених покупцем рахунків.

За приписами п. 10.1 договору у редакції додаткової угоди від 27.01.2012 № 2 договір набирає чинності з моменту підписання і діє до повного виконання умов договору сторонами.

На виконання умов договору, позивач здійснив платежі у розмірі 30%, що підтверджується платіжним дорученням від 06.12.2011 №2192 на суму 85 890,00 грн. та у розмірі 70%, про що свідчить платіжне доручення від 16.12.2011 №2255 на суму 200 410,00 грн.

Листом від 15.04.2013 №41 відповідач запропонував позивачу укласти додаткову угоду про розірвання договору із зобов'язанням повернути грошові кошти в повному обсязі та штрафні санкції в розмірі 13094,70 грн. протягом двадцяти банківських днів після підписання даної угоди.

15.04.2013 сторони зі справи уклали додаткову угоду № 7 до договору, згідно з якою договір є розірваним з 15.04.2013, продавець зобов'язується протягом 20-ти календарних днів з моменту підписання додаткової угоди повернути покупцеві сплачені ним за договором кошти в розмірі 286300,00 грн. та загальна сума пені по договору, яку відповідач повинен оплатити позивачу складає 13094,70 грн.

Судами також встановлено, що відповідач не здійснив поставку позивачу обумовленого договором автомобілю, у зв'язку з чим продавець згідно платіжного доручення від 12.04.2013 повернув покупцю авансовий платіж за автомобіль згідно договору у розмірі 201 000,00 грн., а також оплатив пеню у загальному розмірі 8 609,05 грн., у зв'язку з чим у відповідача утворився борг у розмірі 85 300,00 грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача із претензіями щодо повернення коштів за договором та сплати нарахованих інфляційних і 3% річних, але відповідач залишив їх без задоволення.

Суд першої інстанції, свій висновок мотивував тим, що вимога про стягнення заборгованості заявлена поза межами строку позовної давності, а причини його пропуску не є поважними, у зв'язку з чим відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості та інфляційних втрат. При цьому суд визнав правомірною вимогу про стягнення суми трьох відсотків річних, але здійснив її власний розрахунок та частково задовольнив позов.

Змінюючи вказане рішення суду, апеляційний суд виходив з того, що наявні підстави для визнання причин пропуску строку позовної давності поважними, оскільки арифметичні помилки щодо визначення розміру судового збору, які були допущені позивачем при поданні 29.04.2016 первісного позову, стали наслідком його повернення ухвалою суду від 10.05.2016, однак позивач отримавши ухвалу суду 17.05.2016, в цей же день повторно подав позовну заяву, що є незначним пропуском строку позовної давності, відтак заявлена до стягнення сума заборгованості є правомірною, а нараховані на неї інфляційні втрати та три відсотки річних є такими, що підлягають частковому стягненню, з урахуванням здійсненого судом власного їх перерахунку.

Підстави для скасування оскарженої постанови суду відсутні виходячи із наступного.

Судами встановлено, що оскільки зобов'язання позивача щодо оплати вартості поставки автомобіля на умовах, які передбачені договором від 06.12.2011, укладеного між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець), з урахуванням додаткової угоди від 27.01.2012, були повністю та належним чином ним виконані, про що свідчать відповідні платіжні доручення, відповідач зобов'язаний згідно умов договору поставити його в обумовлений строк, однак продавець своїх зобов'язань не виконав, у зв'язку з чим 15.04.2013 сторонами була укладена додаткова угода про розірвання договору та відповідно до умов якої у відповідача виник обов'язок у 20-ти денний термін повернути позивачу вартість оплаченого автомобіля.

Також встановлено, що позивач на виконання умов договору перерахував відповідачу грошові кошти на загальну суму 286 300,00 грн., втім відповідач, враховуючи угоду про розірвання договору, повернув позивачу авансовий платіж за автомобіль у розмірі 201 000,00 грн., у зв'язку з чим у відповідача уторився борг у розмірі 85 300,00 грн., який він позивачу не оплатив.

Разом з тим, судами обох інстанцій встановлено, що відповідач в ході розгляду справи у суді першої інстанції заявив клопотання про застосування строку позовної давності та просив визнати поважними причини його пропуску.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 257 цього кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 цього кодексу передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 вказаного кодексу ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Судами обох інстанцій встановлено, що оскільки згідно умов пункту 2 додаткової угоди від 15.04.2013 № 7 відповідач повинен був протягом 20-ти календарних днів з моменту підписання цієї угоди повернути позивачу сплачені ним кошти, то строк позовної давності має обраховуватись з наступного дня після спливу 20-ти денного терміну, а отже строк позовної давності щодо стягнення заборгованості минув 06.05.2016, а позов подано 17.05.2016.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено і відповідачем не заперечується, що вперше позов було подано 29.04.2016, однак недоліки при його подачі стали наслідком повернення такого позову ухвалою суду від 10.05.2016, однак позивач отримавши ухвалу суду 17.05.2016, в цей же день повторно подав позовну заяву, що, як зазначено судом апеляційної інстанції, є незначним пропуском строку позовної давності.

Таким чином волевиявлення позивача на захист своїх порушених прав було реалізовано до спливу строку позовної давності, і про ці обставини, як вбачається із наведених обставин справи, не міг не знати відповідач.

Відтак, застосовуючи позовну давність дії суду першої інстанції не були спрямовані на запобігання несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які, як зазначалося Європейським судом з прав людини у вказаних вище рішеннях, вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини не можуть бути підставою для застосування наслідків спливу строку позовної давності у справі, що переглядається у касаційному порядку.

Відтак висновки суду апеляційної інстанції про те, що причини пропущення позовної давності є поважними, а порушене право підлягає захисту, ґрунтуються на наведених нормах матеріального права, а доводи, викладені у касаційній скарзі, цих висновків суду не спростовують.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки не встановлено фундаментальних порушень судом апеляційної інстанції, підстав для скасування його постанови немає.

Відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, частини 2-ї статті 6 Закону України "Про судовий збір" із відповідача належить достягнути недоплачену суму судового збору із касаційної скарги у розмірі 102, 88 грн.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО-СІТІ-БАС" залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 у справі Господарського суду Одеської області № 916/1179/16, залишити без змін.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО-СІТІ-БАС" до спеціального фонду Державного бюджету України, одержувач УДКСУ у Печерському районі міста Києва, , банк одержувача ГУДКСУ у м. Києві, МФО 820019, рахунок 0007, код платежу за бюджетною класифікацією 22030104 "Судовий збір (Вищий господарський суд України, 070)", символ звітності 254, 102 (сто дві) грн. 88 коп. недоплаченого судового збору з касаційної скарги.

Видачу наказів доручити Господарському суду Одеської області.

Головуючий суддя Г.М. Мачульський

Судді Г.А. Кравчук

Л.І. Рогач