ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року Справа № 922/2111/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоМачульського Г.М. (доповідач),
суддівКравчука Г.А.,
Данилової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуГромадської організації "Харківський антикорупційний центр"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду
від18.11.2016
у справі№922/2111/16
Господарського судуХарківської області
за позовомГромадської організації "Харківський антикорупційний центр"
до1.Харківської міської ради 2.Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Житлобуд-1"
проскасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії

за участю

- позивача: - відповідача-2:Черняк І.Ю. (договір про надання правової допомоги від 13.03.2017) Шостак О.В. (договір про надання правової допомоги від 23.02.2017),

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись у суд з даним позовом, Громадська організація "Харківський антикорупційний центр" (далі-позивач) просила визнати незаконним та скасувати пункт 5.2 додатку 1 до рішення 2-ої сесії 7-го скликання Харківської міської ради (далі-відповідач-1) від 23.12.2015 № 35/15 "Про надання земельних ділянок для будівництва об'єктів" щодо надання Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Житлобуд-1" (далі-відповідач-2) у власність земельної ділянки із земель територіальної громади м.Харкова, за рахунок земель житлової та громадської забудови, площею 5,6988 га (кадастровий номер :03:040:0048) для будівництва та обслуговування житлового комплексу по просп. Московському (між вул. Дванадцятого Квітня та вул.Біблика (колишня вул. Другої П'ятирічки)); зобов'язати відповідача-2 повернути територіальній громаді міста Харкова в особі відповідача-1 земельну ділянку площею 5,6988 га (кадастровий номер :03:040:0048) на підставі відповідного акта приймання-передачі земельної ділянки, а відповідача-1 прийняти цю ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення відповідача-1 суперечить вимогам статті 19 Конституції України, статті 41 Земельного кодексу України, статтям 133, 134, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985, а також правовій позиції Верховного Суду України та практиці Вищого господарського суду України, у зв'язку з чим земельна ділянка, яка перебуває у власності відповідача-2 підлягає поверненню відповідачу-1.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 09.08.2016 (суддя Суслова В.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 18.11.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Шепітько І.І., судді Ільїн О.В., Россолов В.В.), у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати вищевказані судові рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права.

У відзиві відповідач-2 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на відповідність їх вимогам чинного законодавства.

Учасники судового процесу відповідно до приписів статті 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлялися про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак відповідач-1 не використав наданого законом процесуального права на участь свого представника у судовому засіданні, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, колегія суддів Вищого господарського суду України, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, виходить з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 23.12.2015 на 2-й сесії 7-го скликання відповідач-1 прийняв рішення №35/15 "Про надання земельних ділянок для будівництва об'єктів" згідно пункту 5.2 якого відповідачу-2 у власність надано земельну ділянку, за рахунок земель житлової та громадської забудови, площею 5,6988 га (кадастровий номер :03:040:0048) для будівництва та обслуговування житлового комплексу по просп. Московському (між вул. Дванадцятого Квітня та вул.Біблика (колишня вул. Другої П'ятирічки)). Будівництво виконати до 31.12.2017.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що під час прийняття спірного рішення відповідач-1 при вирішенні питання про надання відповідачу-2 спірної земельної ділянки зобов'язаний був з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення цього кооперативу відповідно до Житлового кодексу України та Примірного статуту. При цьому відповідач-2 був створений юридичними особами, у зв'язку з чим він не відповідав вимогам до житлово-будівельних кооперативів, які встановлені законодавством.

Залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції погодився із його висновками про те, що позивач не наділений правом на звернення у господарський суд з даним позовом. При цьому суди виходили із того, що позивач не є суб'єктом спірних правовідносин, а тому у нього відсутнє право вимоги у розумінні статті 1 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відсутні обставини, які б підтверджували наявність порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся.

Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні виходячи із наступного.

Згідно з частинами першою та третьою статті 1 Закону України "Про громадські об'єднання" громадське об'єднання - це добровільне об'єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема, економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів. Громадська організація - це громадське об'єднання, засновниками та членами учасниками) якого є фізичні особи.

Відомості про мету (цілі) та напрями діяльності громадського об'єднання має містити його статут (стаття 11 Закону України "Про громадські об'єднання", а статтями 21, 22 цього Закону визначені права громадських об'єднань, які утворюються в Україні, та їх взаємодія з органами державної влади та місцевого самоврядування.

Статтями 1 та 21 вказаного Закону громадським організаціям надано право звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами. При цьому, право громадських організацій на звернення до суду із відповідними позовами у розумінні пункту другого частини першої статті 21 наведеного Закону є загальною прерогативою та обмежено певними категоріями правовідносин, з якими безпосередньо пов'язана статутна діяльність громадських організацій, та законодавством, яке безпосередньо регулює відповідні правовідносини.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України "Про громадські об'єднання" громадським об'єднанням не можуть надаватися владні повноваження, крім випадків, передбачених законом.

Як роз'яснив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 28.11.2013 № 12-рп/2013 у справі за конституційним зверненням асоціації "Дім авторів музики в Україні" здійснюючи тлумачення положень статті 1 Закону України "Про громадські об'єднання", громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб (п.2.6).

Разом з тим, згідно статті 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до положень статті 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Аналогічні за змістом положення містяться і у статті 324 Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статті 1 частини 1-ї Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 2-ю цієї статті передбачено, що у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до приписів статті 2 частини 1-ї та 2-ї вказаного кодексу господарський суд порушує справи за позовними заявами: підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів; державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України; прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави; Рахункової палати, яка звертається до господарського суду в інтересах держави в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 4-ї та 5-ї цієї статті господарський суд порушує справи про банкрутство за письмовою заявою будь-кого з кредиторів, боржника. Господарський суд розглядає справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу виконавчих документів на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди".

Положеннями статті 16 частини 1-ї Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже правом на звернення до господарського суду наділені лише особи, які звертаються за захистом саме своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як убачається з матеріалів справи, позивач оспорює правомірність набуття права власності на земельну ділянку, яку на підставі оспореного рішення відповідача-1 було передано відповідачу-2.

Таким чином із наведених положень Господарського процесуального кодексу України, Цивільного кодексу України та роз'яснень Конституційного Суду України вбачається, що позивачами у спорах, які розглядаються господарськими судами, є особи, права, або охоронювані законом інтереси яких порушені, чи оспорені, тобто такі відносини мають приватноправовий характер, а оскільки, як правильно встановлено судами, заявлені у справі позовні вимоги не відносяться до приватноправових, та виходячи із того, що таке звернення у даній справі мало місце поза відносинами представництва, передбаченими Главою 17 Цивільного кодексу України, та враховуючи що відсутній відповідний закон, який би визначав право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб у спірних правовідносинах, а також не визначення таких осіб у позові у якості позивачів особою, яка його подала, суди дійшли до правомірного висновку про те, що позивач не наділений правом на звернення у господарський суд з даним позовом.

Подібну правову позицію викладено в постановах Вищого господарського суду України від 13.12.2016 зі справи Господарського суду Харківської області №922/2113/16, від 13.12.2016 зі справи Господарського суду Харківської області №922/2114/16, від 20.12.2016 зі справи Господарського суду Харківської області №922/2112/16.

Як вбачається із рішення Європейського Суду з прав людини від 05.05.2011 у справі "Редакція газети "Правоє дєло" та Штекель проти України" загальний підхід національних судів у відповідних справах може бути застосований судами при вирішенні конкретної справи.

Крім того, не можуть бути підставою для скасування судових рішень посилання позивача у касаційній скарзі на рішення Європейського Суду з прав людини у конкретних справах виходячи із наступного.

Так, згідно рішення Європейського Суду з прав людини у справі "ЛЕраблієр А.С.Б.Л. проти Бельгії" (L'Erabliиre A.S.B.L. v. Belgium) від 24.02.2009 заявник виступав як неприбуткова організація з метою захисту довкілля у відповідному регіоні.

Відповідно рішення Європейського Суду з прав людини у справі Національна група інформації та протидії заводу "Мелокс" - Група "Ні заводу "Мелокс" та змішаному оксидному паливу" проти Франції (Collectif national d'information et d'opposition а l'usine Melox - Collectif Stop Melox et Mox v. France №75218/01, 28.03.2006) асоціація - заявник здійснював захист права у сфері охорони навколишнього середовища.

У справі Горраіз Лізаррага та інші проти Іспанії (остаточне Рішення Суду від 10.11.2004) предметом захисту було навколишнє середовище, будинок та інше нерухоме майно.

На відміну від наведених справ Європейського Суду з прав людини у справі що переглядається у касаційному порядку, позивачем оспорюється правомірність набуття відповідачем-2 права власності на земельну ділянку, при цьому між об'єктом спору - земельною ділянкою та позивачем не вбачається правового зв'язку оскільки відсутні правові підстави вважати, що позивач був серед претендентів на її отримання, чи мав інші правомочності щодо неї.

Із приписів статті 9 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" вбачається, що у судах України також можуть розглядатися спори стосовно негативного впливу на навколишнє природне середовище, а оскільки на відміну від наведених справ Європейського Суду з прав людини у справі що переглядається у касаційному порядку не вирішувався спір стосовно негативного впливу на навколишнє природне середовище, то предмети судових спорів та обставини наведених справ є відмінними, у зв'язку із чим відсутні правові підстави для застосування при розгляді даної справи вказаної практики Європейського суду з прав людини як джерела права згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Крім того, на відміну від даної справи, що переглядається у касаційному порядку, у справі "Трегубенко проти України" (Рішення Суду від 02.11.2004) предметом захисту було право на мирне володіння майном заявником, а у наведеній вище справі Горраіз Лізаррага та інші проти Іспанії крім захисту навколишнього середовища предметом розгляду були будинок та інше нерухоме майно заявників, що також виключає застосування при розгляді даної справи вказаної практики Європейського суду з прав людини як джерела права, оскільки у справі що переглядається у касаційному порядку не вирішувався спір стосовно майнових прав позивача.

Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційній скарзі, щодо незаконності оскарженої постанови суду апеляційної інстанції.

За вказаних обставин оскільки за наведеними вище положеннями статей 1, 2 Господарського процесуального кодексу України, статті 16 Цивільного кодексу України право звертатися до господарського суду мають особи для захисту своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а як вбачається із викладеного порушень таких прав чи інтересів позивача судами не встановлено, безпідставним є дослідження обставин щодо дійсних прав чи обов'язків відповідачів у даній справі щодо предмету спору, оскільки таке дослідження не спрямоване на захист таких прав чи інтересів позивача, а господарський суд не наділений компетенцією встановлювати факти, що мають юридичне значення

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни судових рішень мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.

За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскаржених рішень немає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, 11111 Господарського процесуального кодексу України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Громадської організації "Харківський антикорупційний центр" залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 18.11.2016 у справі Господарського суду Харківської області №922/2111/16, залишити без змін.

Головуючий суддя Г.М. Мачульський

Судді Г.А. Кравчук

М.В. Данилова