ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 рокуСправа № 912/4866/16
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Шевчук О.Б. розглянув у відкритому судовому засіданні справу №912/4866/16

за позовом Олександрійської міської ради Кіровоградської області,

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2,

про зобов'язання вчинити певні дії,

за участю представника позивача - Мардуса Б.С., довіреність № 20/12/06/1 від 06.01.2017.

Олександрійська міська рада Кіровоградської області (далі - Олександрійська міська рада, позивач) звернулася до господарського суду з позовною заявою, яка містить вимогу про зобов'язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 звернутись до Олександрійської міської ради з заявою про оформлення права користування земельною ділянкою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 2997,7 кв.м. з покладенням витрат по сплаті судового збору на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України користується спірною земельною ділянкою за відсутності документа, що засвідчує право користування земельною ділянкою та без державної реєстрації цього права. Оскільки відповідач не звертається до Олександрійської міської ради із заявою про оформлення права користування земельною ділянкою, остання не має можливості прийняти рішення про надання в оренду земельної ділянки. Таким чином відповідач фактично користується земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів (договору оренди), що унеможливлює нарахування орендної плати, тягне за собою безоплатне, в порушення вимог статті 206 Земельного кодексу України та статті 288 Податкового кодексу України, користування землею і призводить до порушення прав позивача на отримання орендної плати за землю.

Ухвалою від 29.12.2016 господарський суд прийняв позовну заяву до розгляду, порушив провадження у справі, справу призначив до розгляду у судовому засіданні на 09.02.2017 о 12:00, та витребував від сторін необхідні для вирішення спору докази.

Ухвалами від 09.02.2017 та від 23.02.2017 господарський суд відкладав розгляд справи відповідно до 23.02.2017 та до 07.03.2017 в порядку визначеному статтею 77 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, ухвалою від 23.02.2017 господарський суд продовжив строк вирішення спору на 15 днів.

07.03.2017 відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку з хворобою ОСОБА_2.

При розгляді клопотання про відкладення господарський суд враховує, що згідно статті 22 Господарського процесуального кодексу України явка в судове засідання представників сторін - це процесуальне право, яким сторони зобов'язанні користуватися добросовісно. Крім того, сторони зобов'язані виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Вирішуючи клопотання про відкладення розгляду справи, господарський суд враховує, що явка відповідача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, тоді як його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті з огляду на поданні сторонами докази, за наявності яких можливо розглянути справу в даному судовому засіданні.

З огляду на викладене, господарський суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Розглянувши наявні у справі матеріали, оцінивши подані докази, що наведені в обґрунтування підстав позову, заслухавши пояснення представника позивача присутнього у судових засіданнях 09.02.2017, 23.02.2017, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Право власності на майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно архівної довідки № 840 від 09.09.2013 належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування нотаріально посвідченого 20.11.2006 № 2661.

Листом № 270/10/06/2 від 18.09.2015 Олександрійська міська рада зверталась до відповідача з листом, що містить прохання в 30-денний термін вжити заходів щодо оформлення права користування вищезгаданою земельною ділянкою.

Олександрійська міська рада рішенням № 163 від 16.09.2016 (а.с. 8-10) зобов'язала землекористувачів (згідно додатку), які використовують земельні ділянки без правовстановлюючих документів протягом двох місяців звернутися до міської ради для оформлення оренди земельних ділянок під об'єктами нерухомості, які належать їм на праві власності. До таких землекористувачів, згідно наведеного в додатку до рішення переліку належить відповідач - ОСОБА_2 (надалі - ОСОБА_2.).

06.12.2016 Олександрійська міська рада звернулась до ОСОБА_2 з претензією за №441/10/06/2 в зв'язку з неподанням у встановлені строки заяви про оформлення права користування земельною ділянкою по Звенигородському шосе, 8/28, площею 2997,7 кв.м.

За твердженням позивача Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 безоплатно користується спірною земельною ділянкою для ведення господарської діяльності, що і стало підставою для звернення до господарського суду з даним позовом про зобов'язання звернутись до Олександрійської міської ради із заявою про оформлення правовстановлюючих документів щодо земельної ділянки, на якій розташований об'єкт нерухомості, що належить відповідачу на праві власності.

Розглядаючи заявлені позовні вимоги, господарський суд враховує такі положення чинного законодавства.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно норм статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтями 1, 2 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Частиною 2 статті 16 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

У відповідності до змісту пункту 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.11 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", після прийняття органом державної влади або місцевого самоврядування рішення про надання земельної ділянки у власність або в користування, затвердження результатів аукціону, укладення відповідної цивільно-правової угоди, набуття права власності на житловий будинок, будівлю, споруду особа має право на одержання земельної ділянки у власність або в користування і право вимагати оформлення документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України). За відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності.

Із зазначених вище норм чинного законодавства України та правової позиції Вищого господарського суду України вбачається, що укладенню договору оренди земельної ділянки передує прийняття органом місцевого самоврядування відповідного рішення.

У той же час, звернення відповідача до позивача з метою оформлення документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою є правом, а не обов'язком особи. На законодавчому рівні не визначено такого обов'язку власника нерухомості, яка знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, як звернення до органу місцевого самоврядування для надання земельної ділянки в користування.

Позивач у поданому позові не мотивує обставини неможливості прийняття рішення про надання земельної ділянки в оренду за відсутності звернення відповідача, виходячи з обов'язковості укладення договору, обумовленої нормами закону, та законодавчо визначеного порядку надання земельних ділянок в оренду.

Вирішуючи спір по суті господарський суд врахував також наступне.

Згідно частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частини 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Способи захисту прав та законних інтересів суб'єктів господарювання визначені також статтею 20 Господарського кодексу України.

Вирішуючи спори в галузі земельних правовідносин сторін, треба приймати до уваги, що чинним Земельним кодексом України передбачені додаткові, крім передбачених Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України, способи захисту прав суб'єктів господарювання. Так, спеціальною нормою, а саме частина 3 статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків.

Можливо застосування інших, передбачених законом, способів, якими зокрема може бути вилучення земельної ділянки (статті 149 Земельного кодексу України), повернення самовільно зайнятих земельних ділянок власнику (статті 212 Земельного кодексу України).

Однак, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме зобов'язання відповідача звернутись до позивача із заявою про оформлення права користування земельною ділянкою не передбачений ні загальними, ні спеціальними нормами матеріального права України.

Господарським судом враховано норму статті 14 Цивільного кодексу України, у відповідності до якої особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковими для неї. Виконання цивільного обов'язку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Також господарським судом взято до уваги, що в основу норм Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі" покладено принцип добровільності вчинення дій суб'єктами земельних правовідносин.

Варто зазначити також, що обрання способу захисту порушеного права здійснює позивач, але господарський суд, приймаючи рішення зі справи, має перевірити відповідність обраного способу закону та призначенню судового захисту. Перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов'язком суду, який має приймати рішення зі справи в межах позовних вимог та з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, беручи до уваги як можливість у той чи іншій спосіб захистити порушене право (за наявності підстав для цього), так і необхідність подальшого виконання прийнятого судом рішення.

Таким чином, за наявності порушеного права позивача, крім способу захисту, обраного позивачем, при прийнятті рішення суду слід враховувати також можливість реального виконання такого рішення суду, що у даному випадку фактично не є можливим.

Оскільки способом захисту прав є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави постраждалій особі відновити становище, яке існувало до порушення і отримати тим самих втрачені блага майнового або немайнового характеру, у разі, коли обраний спосіб не є таким, що спричинятиме поновлення порушених прав, а тим більш, якщо він не передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України або ж спеціальною правовою нормою, іншим правовим положеннями законодавчого акту чи договору, суд не має правових підстав для задоволення пред'явлених позивачем позовних вимог.

На підставі викладеного, у господарського суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а тому в задоволенні позову Олександрійської міської ради слід відмовити.

При цьому, господарський суд вважає за необхідне наголосити, що ефективний спосіб захисту порушеного права повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Установлені судом обставини свідчать про бездіяльність позивача щодо вчинення передбачених законодавством заходів зі своєчасного оформлення права користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно, що належать відповідачу на праві приватної власності.

Згідно з частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Таким чином, використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів може стати підставою для звернення зацікавленої особи до суду з позовом про стягнення збитків.

На підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82, 84, 85, 87 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Копії рішення направити позивачу (Кіровоградська область, м. Олександрія, пр. Соборний, 59) та відповідачу (28000, АДРЕСА_2).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 13.03.2017.

Суддя О.Б. Шевчук