ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2017 року Справа № 910/13201/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіШвеця В.О.,
суддівДанилової М.В., Сибіги О.М.
розглянувши касаційні скаргиДержавного підприємства "УКРМЕДПРОЕКТБУД" та Заступника прокурора міста Києва
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 18.01.2017
у справі№910/13201/16 Господарського суду міста Києва
за позовомДержавного підприємства "УКРМЕДПРОЕКТБУД"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОФМЕД"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійний вимог на предмет спору на стороні позивача:1. Міністерство охорони здоров'я України; 2. Міністерство фінансів України
за участюПрокуратури міста Києва
провизнання договору удаваним

за участю представників сторін від:

позивача: Залевська О.О. (дов. від 16.11.2016),

відповідача: Астрюхін К.А. (дов. від 15.03.2017),

третьої особи-1: Мовіле О.С. (дов. від 18.10.2016),

третьої особи-2: не з'явились, належно повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги,

прокуратури: Збарих С.М. (посв. № 028728)

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Укрмедпроектбуд" звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОФМЕД" про визнання договору поворотної безвідсоткової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015 удаваним правочином. В обґрунтування своїх вимог позивач вказував на те, що при перерахуванні коштів начебто фінансової допомоги за спірним договором насправді між сторонами вчинялась інша дія - часткове повернення бюджетних коштів, щодо яких наразі триває досудове розслідування за фактом нецільового використання бюджетних коштів. З огляду на що, на думку позивача, за спірним договором не виникало жодних зобов'язань позивача щодо повернення коштів спірної фінансової допомоги, а договір є удаваним правочином, у зв'язку з чим до спірних відносин сторін не можуть застосовуватись положення Цивільного кодексу України про позику. При цьому позивач посилався на приписи статті 235 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.09.2016, ухваленим суддею Трофименко Т.Ю., у позові відмовлено. Вмотивовуючи рішення суд виходив з недоведеності матеріалами справи ознак приховання під видом договору позики якогось іншого правочину. Водночас суд установив відсутність у матеріалах справи доказів, які свідчать про наявність одночасно умов, які дають підстави суду для визнання договору удаваним в розумінні приписів статті 235 Цивільного кодексу України. З огляду на що, встановивши відсутність розбіжностей між волею сторін та зовнішнім виявом договору поворотної фінансової допомоги, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання цього договору удаваним. При цьому суд керувався приписами статей 208, 215, 235, 626, 628, 638, 1046, 1048, 1049 Цивільного кодексу України, статей 1, 4, 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Київський апеляційний господарський суд, колегією суддів у складі: Іоннікової І.А. - головуючого, Тищенко О.В., Тарасенко К.В., постановою від 18.01.2017 перевірене рішення місцевого господарського суду залишив без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими актами, Державне підприємство "УКРМЕДПРОЕКТБУД" та заступник прокурора міста Києва звернулись з касаційними скаргами до Вищого господарського суду України, в яких просять рішення та постанову у справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Обґрунтовуючи доводи касаційних скарг скаржники вказують на неврахування судами того, що спірний договір є удаваним правочином, оскільки приховує під собою дію з повернення відповідачем незаконно отриманих бюджетних коштів, яка є одностороннім правочином у розумінні закону. Відтак, на думку скаржників, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що спірний договір безвідсоткової фінансової допомоги не має ознак удаваного правочину, зокрема, щодо розбіжностей між волею сторін та зовнішнім виявом вказаного договору. При цьому скаржники посилаються на порушення судами попередніх інстанцій приписів статей 202, 203, 235 Цивільного кодексу України, статей 42, 43, 22, 43, 77, 84, 11110 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою від 02.03.2017 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі головуючого судді - Швеця В.О., суддів - Данилової М.В., Сибіги О.М., касаційні скарги Державного підприємства "УКРМЕДПРОЕКТБУД" та заступника прокурора міста Києва прийнято до провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні на 16.03.2017.

На адресу Вищого господарського суду України від Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОФМЕД" надійшов відзив на касаційні скарги, в якому відповідач вказав про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових актів, у зв'язку з чим просить залишити їх без змін, а касаційні скарги - без задоволення.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Вищий господарський суд України, заслухавши суддю Швеця В.О., пояснення представників прокуратури, позивача, відповідача, третьої особи-1, переглянувши матеріали справи і доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами приписів чинного законодавства, відзначає наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 29.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрпрофмед" (надавач за договором) та Державним підприємством "Укрмедбудпроект" (отримувач за договором) було укладено договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15, згідно з пунктом 1.1. якого надавач в порядку та на умовах, визначених цим договором, надає отримувачу поворотну безвідсоткову фінансову допомогу, а останній зобов'язується прийняти поворотну безвідсоткову фінансову допомогу у встановлені договором строки. За змістом пунктів 2.1.- 2.2. договору поворотною фінансовою допомогою за цим договором є сума коштів у розмірі 62 000 000 грн.; сума коштів поворотної фінансової допомоги може бути збільшена сторонами шляхом укладання додаткової угоди до цього договору. Відповідно до пункту 3.1. договору поворотна фінансова допомога надається надавачем отримувачу в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок отримувача упродовж п'яти банківських днів з моменту підписання цього договору. Фінансова допомога надається на безоплатній основі (пункт 3.2. договору). Згідно з пунктом 4.1. договору термін, на який надавач надає поворотну фінансову допомогу отримувачу, встановлюється до 31.12.2017. Строк користування поворотною фінансовою допомогою може бути продовжений за згодою сторін, що оформлюється письмовими додатковими угодами до цього договору (пункт 4.2. договору). Згідно з пунктом 5.1. договору отримувач повертає надавачу поворотну фінансову допомогу у термін, передбачений пунктом 4.1. договору. Відповідно до пункту 5.2. договору поворотна фінансова допомога повертається у безготівковому порядку на підставі платіжного доручення шляхом перерахування отримувачем грошових коштів на банківський рахунок надавача. Отримувач має право у будь-який час повністю або частково достроково повернути поворотну фінансову допомогу надавачу (пункт 5.3. договору). Поворотна фінансова допомога вважається повернутою отримувачем надавачу в день зарахування грошових коштів на банківський рахунок надавача (пункт 5.4. договору). Термін дії цього договору починається з дня його підписання сторонами і закінчується після повного виконання отримувачем зобов'язань перед надавачем щодо повернення фінансової допомоги (пункт 12.4. договору). В подальшому, 14.01.2016 сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору, якою внесено зміни до пунктів 4.1., 4.2., 5.5. договору та викладено їх в наступній редакції: "Пункт 4.1. Термін, на який надавач надає поворотну фінансову допомогу отримувачу, встановлюється до 31.12.2017. Надавач має право в односторонньому порядку вимагати від отримувача дострокового повернення поворотної фінансової допомоги, за умови надання надавачу відповідної письмової вимоги не менше як за 5 календарних днів до дати такого дострокового повернення поворотної фінансової допомоги. В разі отримання вимоги про дострокове повернення поворотної фінансової допомоги, отримувач зобов'язаний повернути надавачу вказаний в вимозі обсяг поворотної фінансової допомоги упродовж 5 календарних днів з дати отримання відповідної вимоги. Пункт 4.2. Строк користування поворотною фінансовою допомогою може бути продовжений або зменшений за згодою сторін, що оформлюється письмовими додатковими угодами до цього договору. Строк користування поворотною фінансовою допомогою може бути достроково зменшений, в разі отримання від надавача письмової вимоги про дострокове повернення поворотної фінансової допомоги, в порядку, визначеному пунктом 4.1. договору. Пункт 5.5. На першу вимогу надавача отримувач зобов'язаний упродовж 5 календарних днів повернути всю суму коштів, визначену пунктом 2.1. договору.". Судами також установлено, що на виконання умов вказаного договору відповідачем перераховано позивачу грошові кошти в сумі 62 000 000 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №29 від 30.12.2015, №30 від 30.12.2015 та не заперечувалось сторонами. Як убачається з матеріалів справи, предметом даного судового розгляду є вимога Державного підприємства "Укрмедпроектбуд" до Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРПРОФМЕД" про визнання договору поворотної безвідсоткової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015 удаваним правочином. Підставою позову визначено те, що спірний договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015 є удаваним правочином, яким сторони приховали інший правочин - дію з часткового повернення бюджетних коштів, перерахованих відповідачу позивачем в розмірі 78 786 008 грн. щодо яких триває досудове розслідування за фактом нецільового використання бюджетних коштів службовими особами позивача. Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частиною 1 статті 628 та частиною 1 статті 638 названого Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин 2-4 статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Згідно із роз'ясненнями, викладеними в пункті 25 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Аналогічна правова позиція викладена в пункті 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів недійсними" від 29.05.2013 №11. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частиною 3 статті 215 вказаного Кодексу якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Договір про надання поворотної безвідсоткової допомоги є договором позики. Поняття договору позики та його особливостей визначено у параграфі 1 глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 1046 цього Кодексу за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Наведена норма не обмежує можливості будь-яких осіб щодо участі в позикових відносинах у статусі позикодавця чи позичальника. Так, позичальником може бути будь-яка фізична чи юридична особа, яка має цивільну дієздатність. Щодо позикодавця, то чинне законодавство України визначає певні особливості. Відповідно до статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надання грошових коштів в позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою. Згідно зі статтею 1 названого Закону під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із частинами 1, 4 статті 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Так, розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №5555 від 31.03.2006, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.04.2006 за №477/12351, "Про можливість надання юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств" встановлено, що юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом. Отже, позикодавцем в договорі про надання в позику грошових коштів з нарахування відсотків може бути тільки особа, яка має спеціальний статус. Що ж стосується договорів, за якими у позику надаються речі, що визначені родовими ознаками або грошові кошти без отримання відсотків, то позикодавцями у таких договорах можуть бути дієздатні фізичні особи та юридичні особи. Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Дослідивши обставини і зібрані у справі докази, надавши оцінку умовам спірного договору, суди попередніх інстанцій установили, що суб'єктний склад договору поворотної безвідсоткової фінансової допомоги відповідає вимогам статті 1046 Цивільного кодексу України, оскільки умовами договору (пункт 3.2.) передбачено, що поворотна фінансова допомога надається позикодавцем позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування коштами не нараховується та не сплачується. Зі змісту статті 1046 вказаного Кодексу вбачається, що предметом договору позики можуть бути: а) грошові кошти або б) інші речі, визначені родовими ознаками. З огляду на викладене, предмет договору поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015 відповідає вимогам чинного законодавства, адже ним передбачено надання поворотної фінансової допомоги у вигляді грошових коштів у розмірі 62 000 000 грн., які надаються на безоплатній основі та підлягають поверненню у порядку, передбаченому договором. Відповідно до приписів статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як установлено судами та вбачається зі змісту спірного договору, сторони, скориставшись наданим їм правом, погодили умови щодо терміну надання поворотної фінансової допомоги та порядку її повернення (розділи 4, 5 договору). Спірний договір укладений в письмовій формі, що відповідає статті 208 Цивільного кодексу України. Таким чином, істотні умови договору поворотної фінансової допомоги відповідають вимогам, встановленим законом для даного виду договорів, що підтверджує факт встановлення між сторонами саме правовідносин позики. Правова конструкція статті 235 Цивільного кодексу України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має зазначити, для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просив суд визнати удаваним договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги як такий, що насправді є іншим правочином - дією з повернення бюджетних коштів, раніше отриманих відповідачем не за цільовим використанням (під виглядом фінансової допомоги). Проте, позивач не зазначає, яким саме правочином згідно з цивільним законодавством є "дія з повернення бюджетних коштів", що вказує на те, що позовні вимоги сформовані всупереч викладеним положенням цивільного законодавства щодо наслідків недійсного правочину. Водночас судами попередніх інстанцій установлено, що між сторонами було укладено саме договір позики, ознак приховання під видом договору позики якогось іншого правочину судами не виявлено, доказів, які свідчать про наявність одночасно умов, які дають підстави для визнання договору удаваним в розумінні приписів статті 235 Цивільного кодексу України, матеріали справи не містять. З огляду на що, встановивши відсутність розбіжностей між волею сторін та зовнішнім виявом договору поворотної фінансової допомоги, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання цього договору удаваним. Посилання скаржників як на доказ удаваності правочину на досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом нецільового використання бюджетних коштів службовими особами позивача, обґрунтовано відхилені судами, позаяк не є належними та допустимими доказами в господарській справі, оскільки відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обов'язковим для господарського суду при вирішення спору має лише вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили. Окрім того, обставини щодо нецільового використання бюджетних коштів не є підставою для визнання правочину удаваним. Решта доводів касаційних скарг також визнаються необґрунтованими, оскільки вони не спростовують встановленого судами попередніх інстанцій та стосуються оцінки доказів, яка за приписами статті 1117 Господарського процесуального кодексу України знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції. Таким чином, підстав для скасування переглянутої постанови апеляційної інстанції та задоволення касаційних скарг не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства "УКРМЕДПРОЕКТБУД" і касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2017 у справі №910/13201/16 Господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий суддя: В. Швець

Судді: М. Данилова

О. Сибіга