РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017Справа № 914/3090/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський будівельний холдинг"

до Публічного акціонерного товариства "Артем-Банк"

про стягнення 37 000,00 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Майстренко В.І. (представник за довіреністю № 8 від 20.02.2017р.);

від відповідача: Семенюта О.В. (представник за довіреністю № 3815 від 19.12.2016р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівський будівельний холдинг" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Артем-Банк" суми заборгованості за Договором про надання гарантії № 5545/26Г від 15.08.2016р. в розмірі 37 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору в частині повернення суми грошових коштів в розмірі 37 000,00 грн., які були оплачені в рахунок забезпечення пропозиції конкурсних торгів.

Відповідачем письмового відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надав, в судовому засіданні 14.03.2017р. його представник проти задоволення позову заперечувала та просила суд відмовити в його задоволенні.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.01.2017р. справу №914/3090/16 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

07.02.2017р. матеріали справи №914/3090/16 надійшли до Господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 07.02.2017р. справу №914/3090/16 передано на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2017р. справу №914/3090/16 прийнято до свого провадження суддею Морозовим С.М. та призначено її до розгляду на 14.03.2017р.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 14 березня 2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.08.2016р. з метою участі у конкурсних торгах на закупівлю: 1274.1 - Казарми Збройних Сил (за ДК) 45210000-2 Будівництво будівель за CPV будівництво одноповерхової казарми № 1 у в/м № 25 (184 НЦ НАСВ), с. Старичі між позивачем (принципал) та відповідачем (банк) було укладено Договір про надання гарантії № 5545/26Г (надалі - Договір), бенефіциаром за яким є Західне територіальне квартирно-експлуатаційне управління МО України, вул. Ветеранів, 2, м. Львів, 79007.

За умовами п. 1.1. Договору за заявою принципала банк надає на користь бенефіциара гарантію на суму 37 000,00 грн. Гарантія набирає чинності з моменту її повного грошового покриття принципалом на рахунок гаранта № та видається терміном дії по 17.11.2016р. Кошти повертаються у разі закінчення строку дії гарантії та/або дострокового її повернення в банк протягом наступного робочого дня, що йде за днем закінчення строку гарантії та/або дострокового повернення її в банк.

Як видно з матеріалів справи, позивачем на виконання умов вказаного договору на підставі платіжного доручення №2706 від 15.08.2016р. було перераховано на рахунок відповідача суму гарантії в розмірі 37 000,00 грн.

03.10.2016р. між позивачем та Західним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням було укладено Договір № 113 підряду з будівництва предметом якого є роботи на об'єкті будівництво одноповерхової казарми № 1 у в/м № 25 (184 НЦ НАСВ), с. Старичі.

У зв'язку з укладенням вказаного договору з Західним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням та на підставі п. 1.1. договору, укладеного з відповідачем, позивач звернувся (докази направлення у справі) до відповідача з претензіями вих. №11/11/16-2 від 11.11.2016р. та вих. №24/11/16-2 від 24.11.2016р. про повернення суми гарантії в розмірі 37 000,00 грн., які були залишені без відповіді та виконання зі сторони відповідача.

У зв'язку з тим, що відповідач не повернув суму грошових коштів в розмірі 37 000,00 грн., що були оплачені в рахунок забезпечення пропозиції конкурсних торгів, позивач за захистом свого порушеного права звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку.

Відповідно до ст. 561 Цивільного кодексу України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше.

За змістом наведених норм законодавства та умов Договору (п. 1.1.), зобов'язання банку повернути суму гарантії в розмірі 37 000,00 грн. мало бути виконано в строк до 17.11.2016р. включно.

Докази повернення позивачу суми гарантії в розмірі 37 000,00 грн. матеріали справи не містять.

Разом з тим судом встановлено, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 15.11.2016 № 416-рш/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "АРТЕМ-БАНК" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 16.11.2016 прийнято рішення № 2447 про запровадження з 16 листопада 2016 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "АРТЕМ-БАНК".

Також відповідно до рішення Правління Національного банку України від 15.12.2016 № 492-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "АРТЕМ-БАНК" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16.12.2016 №2857 "Про початок процедури ліквідації АТ "АРТЕМ-БАНК" та делегування повноважень ліквідатора банку".

На момент розгляду даної справи, Фонд гарантування продовжив повноваження своєї Уповноваженої особи на здійснення тимчасової адміністрації.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду гарантування (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою і не потребує доказування.

Таким чином, на час розгляду в суді даного спору відбувається ліквідація банку.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним щодо інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 1 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що його метою є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Пунктом 16 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Згідно з п. 5 4 ст. 2 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" кредитор - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Відтак, виходячи з аналізу вищенаведених положень та положень статті 509 ЦК України, позивач є кредитором банку.

Статтею 17 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачена заборона на здійснення банківської діяльності без банківської ліцензії.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Частинами 1, 2, 4 та 5 ст. 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет.

Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур'єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку.

Фонд у семиденний строк з дня початку процедури ліквідації банку розміщує оголошення, що містить відомості про ліквідацію банку відповідно до частини третьої цієї статті, в усіх приміщеннях банку, в яких здійснюється обслуговування клієнтів.

Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Відповідно до частини 1 статті 49 Закону Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 Закону та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Отже, вимога щодо стягнення заборгованості з банку в період його ліквідації не може бути задоволена судом, оскільки це фактично порушить порядок здійснення ліквідаційної процедури, встановлений Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та таке рішення суду буде знаходитись поза межами закону.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що для захисту своїх прав він може звернутися з відповідними вимогами до відповідача в процесі ліквідації банку в порядку Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Щодо посилань позивача у своїх додаткових поясненнях вих. № 12/01/17-1 від 12.01.2017р. та озвучених в судовому засіданні 14.03.2017р. на судову практику, зокрема, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 6-34921ск15 від 23.03.2016р., відповідно до якої відмова в задоволенні позову до банку в якому запроваджена тимчасова адміністрація або здійснюється ліквідація є порушенням права особи на судовий захист, господарський суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого права.

Особа може звернутися до суду за захистом свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, що встановлений договором або законом.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення.

Згідно ст. 4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Як передбачено в ст. ст. 82, 111-28 ГПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу.

При розгляді даної справи, суд виходить з того, що при вирішенні спорів, де відповідачем є банк, в якому запроваджена тимчасова адміністрація або введена процедура ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" аналогічної позиції дотримується й Верховний Суд України в постановах від 1 квітня 2015 року у справах №№ 3-25гс15, 3-34гс15, від 22 квітня 2015 року у справі № 3-63гс15, від 29 квітня 2015 року у справі № 3-61гс15, від 13 травня 2015 року у справі № 3-153гс від 27 травня 2015 року у справі № 3-217гс15, від 10 червня 2015 р. у справі № 3-223гс15.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відмовою в позові, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.03.2017р.

Суддя С.М. Морозов