РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2017Справа №910/1378/17

За позовомДержавного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл"
простягнення 12 285, 45 грн. збитків.
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Гарнага П.А. - представник за довіреністю;
від відповідача:Дрищ С.С. - представник за довіреністю; Бочарова К.І. - представник за довіреністю,

СУТЬ СПОРУ:

Державне спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" (далі - відповідач) про стягнення 12 285, 45 грн. збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами проведеної ревізії позивача, що була здійснена Державною фінансовою інспекцією у Київській області, останньою був складений Акт від 27.06.2014 № 07-21/67, в якому відображено висновок щодо виявлених порушень, серед яких, ревізією встановлено недоотримання доходів позивачем від оренди державного майна, зокрема - за договором № 207 тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 09.06.2009 року, який був укладений між позивачем та відповідачем та в ході ревізії було здійснено донарахування орендної плати за період з 20.09.2011 року по серпень 2012 року в розмірі 12 285,45 грн., які позивач просить стягнути з відповідача у вигляді збитків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 р. порушено провадження у справі № 910/1796/17 та призначено її до розгляду на 17.03.2017 р.

16.03.2017 року відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

17.03.2017 року позивачем через канцелярію суду надано письмові пояснення.

У судовому засіданні представник позивача наполягав на позові та надав усні пояснення по справі.

Відповідно до ст. 82 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 17.03.2017 року відповідно до ст. 85 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та представників відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

09 червня 2009 між Державним спеціалізованим підприємством "Чорнобильська АЕС" (далі - орендодавець, ДСП ЧАЕС) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" (далі - орендар) було укладено договір № 207 тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності (далі - договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину металевої площадки площею 3,0 кв. м на відмітці 55,0 м., несучої башти димової труби промислово-опалювальної котельні, що перебуває на балансі державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС", вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна станом на 31.10.2008 року і становить 73 692, 00 грн. (сімдесят три тисячі шістсот дев'яносто дві грн. 00 коп.) (п.1.1. договору).

Пунктом 3.5 Договору сторони погодили, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни Методики по розрахунку, істотної зміни стану об'єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

20.09.2011 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України № 961 від 14.09.2011 року "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 №629 "Про затвердження Методики оцінки вартості об'єктів оренди, Порядку викупу орендарем оборотних матеріальних засобів та Порядку надання в кредит орендареві коштів та цінних паперів та від 04.10.1995 № 786 "Про Методику розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна.

Додатковою угодою №4 від 21.01.2013 року до договору оренди № 207 тіт від 09.06.2009 року сторони дійшли згоди щодо врахування вимог постанови КМУ від № 961 щодо розміру орендної плати визначеної на підставі Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду державного майна.

Водночас, відповідно до п. п. 1.1.5.1 Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Київській області (далі - ДФІ в Київській області) на І квартал 2014 року та на підставі направлень на проведення ревізії ревізійною групою ДФІ в Київській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2010 року по 01.04.2014 року.

За результатами проведеної ревізії ДФІ у Київській області був складений Акт від 27.06.2014 року № 07-21/67, в якому відображено висновок щодо виявлених порушень серед яких, зокрема ревізією встановлено недоотримання доходів ДСП ЧАЕС від оренди державного майна, зокрема - по договору №207 тіт від 09.06.2009 року донарахування орендної плати за період з 20.09.2011 року по серпень 2012 року становить 12 285, 45 грн.

Таким чином позивач просить стягнути з відповідача вищезазначені кошти в розмірі 12 285, 45 грн. у вигляді збитків.

Дослідивши наявні в матеріалах справи та надані в судовому засіданні докази, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Статті 224, 225 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначають порядок відшкодування збитків за порушення господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 224 ГК України. учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправної поведінки,

- факт понесення збитків,

- причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками,

- вину.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Перш за все, пред'явлення вимоги про стягнення з відповідачів збитків на підставі ст.ст. 224-225 ГК України покладає на позивача обов'язок довести, що у позивача з відповідачем наявні господарські зобов'язання і відповідач несе відповідальність за їх порушення у тому числі у вигляді відшкодування збитків.

Крім того, позивач мав довести суду порушення відповідачами його прав, чи неналежного виконання відповідачами своїх договірних зобов'язань, наявності та розміру збитків, наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою відповідачів та понесеними збитками.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Таким чином, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема, невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб'єктів тощо.

Водночас відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що збитки виникли саме в результаті протиправної поведінки відповідача, а також вини відповідача.

Посилання позивача на те, що донарахування орендної плати в результаті проведення ревізії фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2010 року по 01.04.2014 року, яка була проведена ДФІ у Київській області слід вважати належним обґрунтуванням для стягнення з відповідача 12 285,45 грн. у вигляді збитків є безпідставними, оскільки факт виявлення внутрішньою ревізією суб'єкта господарювання порушень, допущених під час виконання робіт (надання послуг) за договором не впливає на умови спірних договорів і не може змінювати їх.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного суду України від 22.01.2013 року № 3-69гс 12.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, 30.07.2014 року на адресу позивача надійшла вимога ДФІ в Київській області від 24.07.2014 № 10-07-14-14/7208 "Про усунення виявлених порушень", у відповідності до пункту 8 якої: "8. Вжити заходи та забезпечити стягнення з орендарів суми недоотриманих доходів від оренди індивідуального визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності на загальну суму 156 716, 09 грн., з яких перерахувати до Державного бюджету 52 238, 71 гривень. У разі необхідності пред'явити відповідні позови".

З приводу вищенаведеного, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 632 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частинами 2-5 статті 188 ГК України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне, зокрема, змінити договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні, яка у двадцятиденний строк після одержання такої пропозиції повідомляє іншу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Доказів того, що позивач звертався з позовом про спонукання відповідача про внесення змін до договору в частині нового розміру орендної плати суду не надано.

Окрім того позивач у своєму позові заяві вказує на те, що, позовної заяви про спонукання відповідача укласти додаткову угоду до договору оренди № 207 тіт від 09.06.2009 року на предмет збільшення орендної плати з моменту набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України № 961 від 14.09.2011 року на розгляд суду не направлялась.

Також, позивач у своїй позовній заяві просить суд поновити строк позовної давності, мотивуючи це тривалим розглядом своїх позовних вимог про визнання протиправними окремих пунктів вимоги ДФІ в Київській області від 24.07.2014 № 10-07-14-14/7208 "Про усунення виявлених порушень".

Положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" вказано, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Як вже зазначалось, суд встановив наявність порушеного права у позивача, а також заподіяння йому збитків відповідачем.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України встановлений загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), у три роки.

За приписами ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, оскільки 20.09.2011 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України № 961, положеннями якої передбачено зміну затвердженої методики розрахунку орендної плати для позивача, зазначену дату слід вважати датою, коли позивач мав дізнатися про порушення власного права, з захистом якого він звернувся при поданні даного позову, а отже позовна давність сплила 20.09.2014 року.

Відповідно до матеріалів справи № 910/1378/17, Державне спеціалізоване підприємство "Чорнобильська АЕС" звернулося із позовом до Господарського суду міста Києва 27.01.2017 року.

З огляду на вищезазначене, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаною вимогою, а поважність причин пропуску не доведено належними доказами.

Подання позову до адміністративного суду з вимогою про визнання протиправними окремих пунктів вимоги ДФІ в Київській області від 24.07.2014 № 10-07-14-14/7208 "Про усунення виявлених порушень", на яке посилається позивач, не позбавляло його можливості для звернення також з даним позовом та, у разі необхідності, не позбавляло позивача можливості заявити вимогу про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лайфселл" про стягнення 12 285, 45 грн. збитків відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 22.03.2017 р.

Суддя Ю.О. Підченко