ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Справа № 902/613/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О. ? головуючого (доповідач),
Могил С.К.,
Грека Б. М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016
У справі№ 902/613/16 Господарського суду Вінницької області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
ДоМогилів-Подільського міського комунального підприємства "Теплоенергетик"
Про за участю від позивача: від відповідача:стягнення 438051,94 грн. заборгованості, не з'явились, не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду з вимогою стягнути з відповідача за договором № 415/14-ТЕ-1 від 20.11.2013 за природний газ, спожитий в січні 2014 року - березні 2014 року та жовтні 2014 - грудні 2014, пеню у розмірі 152543,27 грн.; суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 263001,81 грн., 3 % річних у розмірі 22506,87 грн.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 10.10.2016 у справі № 902/613/16 (суддя Тварковський А.А.) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто із відповідача на користь позивача 75217,52 грн. пені, 21464,11 грн. 3% річних, 251153,03 грн. інфляційних втрат та 6345,78 грн. витрат з оплати судового збору. В задоволенні позову в частині стягнення 77325,75 грн. пені, 1042,76 грн. 3% річних та 11848,78 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем помилково у кожний період прострочення заборгованості включався останній день, у який відбулася проплата, тому відповідно до розрахунку суду, заборгованість з пені та 3% річних, відповідно становить 150435,05 грн. та 21464,11 грн., а інфляційні витрати - 251153,03 грн. Зменшуючи розмір штрафних санкцій на 50%, місцевий господарський суд виходив з приписів пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України та стягнув пеню в розмірі 75217,52 грн.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 у справі № 902/613/16 (у складі колегії суддів: Бучинської Г.Б. - головуючого, Василишин А.Р., Грязнова В.В.) рішення Господарського суду Вінницької області від 10.10.2016 у справі № 902/613/16 Господарського суду Вінницької області залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 у справі № 902/613/16, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 10.10.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 у справі № 902/613/16 в частині зменшення розміру пені на 75217,52 грн., і прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Могилів-Подільського міського комунального підприємства "Теплоенергетик" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 75217,52 грн. пені, в іншій частині рішення Господарського суду Вінницької області від 10.10.2016 залишити без змін.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права та вважає, що приймаючи рішення про зменшення неустойки суди порушили вимоги ст. 83 ГПУ України та ст. 233 ГК України і ст. 551 ЦК України, оскільки суди не урахували, що неустойка в розмірі 150435,05 грн., яка підлягає стягненню, значно менша заподіяних позивачу неналежним виконанням умов договору збитків, що складають 251193,03 грн. Крім цього, судами досліджено лише ступінь виконання зобов'язання боржником, не виконано вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов'язанні та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, і матеріалами справи підтверджується, що між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець, позивач) та Могилів-Подільським міським комунальним підприємством "Теплоенергетик" (покупець, відповідач) 20.11.2013 укладено договір № 415/14-ТЕ-1 купівлі-продажу природного газу, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД , а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Пунктом 2.1 договору сторонами передбачено, що продавець передає покупцеві з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ в обсязі до 2995,517 куб.м.

Відповідно до п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Пунктом 3.4 договору сторонами передбачено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству один примірнику оригінал акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно із п. 5.2 договору ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1118,974 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподілу і постачання природного газу за регульованим тарифом та без врахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 1118,974 грн., крім цього ПДВ 17%- 190,226 грн., всього 1309,20 грн. з ПДВ .

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. договору).

Додатковими угодами до договору внесено зміни до п. 5.2 договору "Ціна газу", визначивши ціну за 1000 куб. м. газу в розмірі 1091,00 грн. з урахуванням збору до цільової надбавки, п. 12 договору "Адреси та реквізити сторін", п. 1.2 "Предмет договору", п. 6.3 Договору "Щодо зарахування коштів".

На виконання взятих на себе договірних зобов'язань продавцем (позивачем) передано покупцю (відповідачу) протягом січня-березня 2014 року та жовтня-грудня 2014р року природний газ на загальну суму 3286809, 44 грн., що підтверджується скріпленими підписами та печатками сторін актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014, 28.02.2014, 31.03.2014, 31.10.2014, 30.11.2014 та від 31.12.2014.

Відповідач зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу не виконав належним чином, за поставлений газ розрахувався з порушенням строків, встановлених договором, що підтверджується довідкою про операції за період з 01.01.2014 по 30.11.2015, довідкою про сальдо за період з 01.01.2014 по 30.11.2015 та банківськими виписками по рахунку позивача.

Як стверджується вказаними довідкою про операції, довідкою про сальдо та банківськими виписками з рахунку позивача основний борг відповідачем сплачено 30.03.2015.

Зважаючи на те, що відповідач договірні зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу не виконав належним чином (за поставлений природний газ здійснено розрахунок несвоєчасно), позивачем заявлено до стягнення з нього 152543 грн. 27 коп. пені, 22506 грн. 87 коп. 3% річних та 263001 грн. 81 коп. інфляційних втрат.

Щодо стягнення з відповідача пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат судом апеляційної інстанції зазначено наступне.

Згідно із ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В силу ч.ч.1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно із п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору покупець зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу.

Поряд з цим, у п. 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора у зв'язку з чим сталось прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2статті 32 названого Закону (частина третя статті 343 ГК України).

Крім цього, у абз. 2 п. 1.9 даної постанови Пленуму вказано, що якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 01.08.2014 (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31.07.2014).

Надаючи оцінку правильності визначеним позивачем періодам нарахування пені та 3% річних (за зобов'язаннями січня-березня 2014 року та жовтня-грудня 2014 року), з урахуванням вищевказаних положень законодавства та змісту п. 6.1 договору, судом апеляційної інстанції встановлено, що вказані періоди нарахування 3% річних та пені позивачем визначено неправильно, оскільки пеня та 3% річних мають нараховуватися з дня, що передують дню виконання такого зобов'язання, тобто з 14-го числа місяця до дня зарахування коштів на рахунок кредитора.

Зокрема, детально досліджуючи наданий позивачем розрахунок, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем помилково у кожний період прострочення заборгованості включався останній день, у який відбувалася проплата. Враховуючи положення пункту 1.4 викладеної вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, день у який відбувається оплата заборгованості не вважається днем прострочення заборгованості. Тому судом апеляційної інстанції правомірно здійснено перерахунок пені та 3% річних виходячи із вказаних позивачем періодів за виключенням дня проплати.

Здійснивши перерахунок пені та 3% річних у правильних періодах за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", судом апеляційної інстанції визначено їх розмір: 150435, 05 грн. пені та 21464, 11 грн. 3% річних. Таким чином суди дійшли до правильного висновку щодо розміру заявлених позивачем до стягнення 50435,05 грн. пені та 21464 грн. 11 коп. 3% річних. Тому решта заявлених до стягнення пеня в розмірі 2108, 22 грн. та 3% річних в розмірі 1042, 76 грн. не підлягають задоволенню.

За допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН" судом апеляційної інстанції здійснено перерахунок розміру інфляційних втрат та визначено їх розмір - 251153, 03 грн. Враховуючи те, що вказана сума є дещо меншою за заявлену позивачем, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у стягненні решти заявлених інфляційних втрат в сумі 11848, 78 грн.

Розглядаючи клопотання відповідача, викладене у відзиві на позовну заяву вих. №324 від 15.08.2016, доповненнях до відзиву № 440 від 06.10.2016, в усних пояснення його представника щодо зменшення розміру заявленого позивачем до стягнення пені, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про зменшення розміру заявленої до стягнення пені, з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значних збитків для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Застосовуючи припис, який міститься в п. 3 ст. 83 ГПК України, суд апеляційної інстанції правомірно врахував вказівку, що міститься в п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України", в якому зазначається, що вирішуючи, в тому числі з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може бути непомірним тягарем для споживача і джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Тому судом апеляційної інстанції правомірно взято до уваги наступні обставини:

- відповідач є теплогенеруючим підприємством, основним видом діяльності якого є виробництво, транспортування, розприділення та постачання теплової енергії; дане підприємство забезпечує споживачів (населення) послугами з газопостачання, і покладення на нього додаткових витрат призведе до повної зупинки його діяльності та негативно вплине на розвиток системи теплопостачання міста та технічний стан мереж;

- газ, який постачався за договором, використовувався відповідачем для виробництва теплової енергії, що споживалась бюджетними установами та організаціями, населенням та іншими установами, заборгованість яких за спожиту теплову енергію та надані послуги становила станом на 01.01.2014 - 4029,2 тис. грн.., на 01.01.2015 - 3674,9 тис. грн.., на 01.01.2016 - 2718,5 тис. грн.., на 01.08.2016 - 1432,4 тис. грн.., що також є підтвердженням того факту, що в діях відповідача відсутній будь-який умисел щодо несплати заборгованості; - єдиним джерелом розрахунків за спожитий природний газ є отримання коштів від споживачів, а основною причиною несвоєчасних розрахунків за спожитий природний газ є наявність різниці у тарифах на теплову енергію, та її несвоєчасне відшкодування державою, про що свідчить наявний в матеріалах справи розрахунок обсягу заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, на послуги опалення та гарячого водопостачання наданих населенню Могилів-Подільським міським комунальним підприємством "Теплоенергетик", яким підтверджується заборгованість держави перед Могилів-Подільським міським комунальним підприємством "Теплоенергетик" з різниці в тарифах за 2014 рік та за 9 місяців 2015 року у розмірі 3607673, 29 грн.;

- державою взято на себе обов'язок щодо відшкодування заборгованості за використаний природний газ підприємствами паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості, зокрема ПАТ НАК "Нафтогаз України";

- прострочка з оплати газу за договором №415/14-ТЕ-1 від 20.11.2013 виникла саме через несвоєчасність відшкодування державою різниці у тарифах на теплову енергію.

Тому судом апеляційної інстанції зазначено, що перелічені обставини є винятковими та такими, з якими законодавство пов'язує можливість зменшення розміру штрафних санкцій, тому суди на підставі повного та об'єктивного розгляду усіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів дійшли до правильного висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені, що стягується із відповідача, на 50%.

Поряд з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що визначаючись щодо зменшення пені, суди врахували обов'язковість виконання зобов'язань, баланс інтересів сторін та значний розмір основного боргу, що потягнув за собою нарахування такого розміру неустойки; а також те, що позивач є державним підприємством, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, а відповідач є комунальним підприємством.

Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, та враховуючи встановлені господарськими судами обставини, суд апеляційної інстанції правомірно погоджується з висновками судів про наявність підстав для зменшення пені.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в підтвердження своїх заперечень на рішення суду позивач не довів викладеного та не надав відповідних доказів.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 у справі № 902/613/16 Господарського суду Вінницької області прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Таким чином постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 у справі № 902/613/16 Господарського суду Вінницької області підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 у справі № 902/613/16 Господарського суду Вінницької області залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 у справі № 902/613/16 Господарського суду Вінницької області залишити без змін.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж.О.
Судді:Могил С.К.
Грек Б.М.