КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2017 р. Справа№ 910/14576/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Кропивної Л.В.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання: Огірко А.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: не з'явився;

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватне підприємство "Алекс-плюс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016

у справі № 910/14576/16 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Приватного підприємства "Алекс-плюс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Отп Факторинг Україна", Приватного акціонерного товариства "ОТП Банк"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 у справі №910/14576/16 в позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва Приватне підприємство "Алекс-плюс" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів апеляційну скаргу Приватне підприємство "Алекс-плюс" передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Агрикової О.В., Кропивної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2017 апеляційну скаргу Приватне підприємство "Алекс-плюс" було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 02.03.2017.

У судове засідання 02.03.2017 представники сторін не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте представники позивача та відповідача1,2 не скористалися своїми правами, передбаченими ст. 22 Господарського Процесуального Кодексу України (далі - ГПК України), та виходячи з того, що явка учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалася, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача та відповідача 1,2.

Відповідно до статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

За приписами ст.202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК Уркаїни) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.2.10 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Як вказано вище, обґрунтовуючи вимоги щодо визнання недійсним договору, позивач зазначає, що 29.04.2010р. між відповідачем 1 та відповідачем 2 було укладено договір відступлення права вимоги, який порушує права та охоронювані законом інтереси ПП "Алекс-плюс", оскільки суперечить вимогами закону, а саме: Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 210 ЦК України, ч. 1ст. 1078, ч. 3 ст. 1079 ЦК України, ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

За приписом ч. 1 ст. 203 ЦКУкраїни зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За приписами частин першої і п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. З урахуванням положень ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України, ст.4-3 ГПК України при заявленні вимог про визнання недійсним договору позивачем повинно бути доведено факт порушення норм закону під час його укладання.

Відповідно до п.2.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, дійсність правочину це визнання за ним властивостей юридичного факту, що породжує правовий наслідок, до якого прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Таке можливе лише у випадку, коли правочин відповідає сукупності вимог, визначених законом, які йменуються умовами дійсності правочинів. Сукупність таких вимог закріплено у ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.2.10 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Як вбачається із матеріалів справи 29.04.2010р. між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" (фактор), ПАТ "ОТП Банк" (клієнт) укладено договір відступлення права вимоги (надалі - договір відступлення), відповідно до п. 1.1 якого у зв'язку із укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 29.04.2010р. між фактором та клієнтом, за яким клієнт передав фактору право вимоги за кредитними договорами, перелік яких міститься у Додатку №1 (надалі - кредитні договори), укладеними між клієнтом та позичальниками клієнта, перелік яких міститься у Додатку №1 до даного договору (надалі - боржники), що забезпечений іпотекою/заставою за договорами іпотеки/договорами застави (надалі - договори забезпечення), укладеними між клієнтом (в договорах забезпечення іменується - "Іпотекодержатель" чи "Заставодержатель") та боржниками/Третіми особами (в договорах забезпечення іменуються "Іпотекодавець(ці)" чи "Заставодавець(ці)", сторони домовились про наступне: п.1.1.1 клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно.

У п. 1.2 договору сторонами погоджено, що за цим договором до фактора переходять всі права клієнта, як сторони, що іменується "Іпотекодержатель"/"Заставодержатель" у зобов'язаннях, які виникли на підставі договорів (включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки/застави).

Згідно п. 2.2 договору відступлення клієнт протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту набуття чинності цим договором зобов'язується надіслати боржнику/Іпотекодавцю/Заставодавцю повідомлення про відступлення прав за договорами забезпечення на користь фактора. Повідомлення повинно бути направлено на адресу Боржника/Іпотекодавця/Заставодавця, зазначену в договорах забезпечення, рекомендованим листом з описом вкладення.

Із укладеного договору відступлення вбачається, що у зв'язку із укладанням договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 29.04.2010р. між фактором та клієнтом за основними зобов'язаннями, що виникли із кредитних договорів, в порядку ст. 24 Закону України "Про іпотеку" відповідачем 2 було здійснено також відступлення прав відповідачу 1 за іпотечним договором від 21.12.2007р. за №РМ-SME70//203/2007, укладеним в забезпечення виконання боржниками основних зобов'язань.

Доказів неправомірного укладення та визнання недійсності у судовому порядку вказаного договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 29.04.2010р. в матеріалах справи немає.

При цьому, силу ст. 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором є неодмінним наслідком відступлення права вимоги за основним зобов'язанням, що в даному випадку було здійснено шляхом укладення між ПАТ "ОТП Банк" (клієнт) (клієнт) та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" договору купівлі-продажу кредитного портфелю (факторингу) №б/н від 29.04.2010р. та договору про відступлення права вимоги від 29.04.2010р.

А тому, безпідставним є обґрунтування позивачем недійсності договору відступлення прав за іпотечним договором, обставинами порушення вимог законодавства, необхідного для застосування при укладенні договору факторингу.

Окрім того, посилання ПП "Алекс-плюс" на відсутність у ТОВ "ОТП Факторинг Україна" достатнього обсягу цивільної дієздатності на укладання договору відступлення права вимоги, який за твердженням позивача виступає як договір договору факторингу, є неправомірними з огляду ще й на наступне:

Згідно із ст.1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст.1079 Цивільного кодексу України фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Посилаючись на вказані статті позивач зазначив, що при укладанні договору факторингу ТОВ "ОТП Факторинг Україна" повинно було мати право на здійснення факторингових операцій.

Проте, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що договір відступлення права вимоги від 29.04.2010р. спрямований на передачу права вимоги від однієї сторони до іншої. При цьому, за договором факторингу фактор фінансує клієнта за визначену плату, а останній відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Таким чином, основною умовою договору факторингу є фінансування певної особи, а відступлення права вимоги лише опосередковує вказану дію фінансової установи. У зв'язку з цим, суд дійшов висновку, що зазначений договір не є договором факторингу.

Суд відзначає, що позивач виходить із помилкового ототожнення правової природи договору факторингу із договором про відступлення прав за іпотечним договором, таким чином визначаючи підстави недійсності останнього на основі порушення вимог цивільного законодавства щодо порядку та умов укладення договору факторингу.

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивачем не було належним чином обґрунтовано чим саме порушені його права при укладенні відповідачами оспорюваного Договору, стороною якого позивач не є, оскільки вказаний Договір не змінює розміру зобов'язань позивача, а також не створює для нього нових зобов'язань.

Доводи позивача, що відповідачами в порушення вимог ст. 210 ЦК України та ч. 3 ст. 24 Закону України "Про іпотеку" не зареєстровано спірний договір та не здійснено державну реєстрацію відомостей щодо відступлення права вимоги за договором іпотеки, судом не приймаються з огляду на наступне.

Як вбачається із матреіалів справи, вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстровано в реєстрі за № 3895.

Частиною 3 ст. 24 Закону України "Про іпотеку" визначено, що правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Судом також встановлено, що на виконання вимог Закону приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було здійснено зміни в реєстрі речових прав на нерухоме майно, визначивши належного іпотекодержателя - ТОВ "ОТП Факторинг Україна".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зі змісту ч. 2 ст. 19 ЦК України вбачається, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

При цьому, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, підсумовуючи вище встановлені обставини у даній справі та з огляду на вищенаведені норми, суд зазначає, що численна кількість пояснень позивача не доводить такого характеру дій відповідачів, який спричинив порушення його суб'єктивного права, яке можливо захистити шляхом визнання недійсним договору про відступлення прав за договором іпотеки.

Відповідно, як наслідок, суд дійшов висновку, що серед вказаних позивачем підстав недійсності договору відсутні такі, які обґрунтовують недійсність саме договору про відступлення права вимоги від 29.04.2010р., а також відсутність порушених суб'єктивних прав у позивача, які потребують захисту у обраний ним спосіб, що в свою чергу виключає можливість задоволення відповідних позовних вимог.

Щодо заяви відповідача 1 про пропуск позивачем строку позовної давності щодо позовних вимог та застосування наслідків такого спливу, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, за змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 у справі №910/14576/16.

Керуючись ст. ст 99, 101, 102, 103, 104, 105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватне підприємство "Алекс-плюс" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 у справі №910/14576/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 у справі №910/14576/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/14576/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді Л.В. Кропивна

О.В. Агрикова