ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2017 р.Справа № 922/326/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Сінченко І.В.

розглянувши справу

за позовом Міністерства оборони України, м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОАП-ТЕКО", м. Харків
про стягнення 157248,71 грн.
за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_1, довіреність №б/н від 20.02.2017

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "СОАП-ТЕКО" пені в сумі 116781,71 грн. та штрафу в сумі 40467,00 грн. за порушення умов договору №286/3/15/561 від 02.11.2015.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору про поставку для державних потреб матеріально - технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/15/561 від 02.11.2015, а саме простроченням поставки товару відповідно до Акту приймального контролю (якості) № 02 від 21.12.2015 на суму 106272 грн., № 03 від 24.12.2015 на суму 98242,56 грн. та не здійснення поставки товару на суму 246056,04 грн., у зв'язку з чим нараховано штраф та пеню у розмірі передбаченому п.7.3.3. Договору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24 січня 2017 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 08 лютого 2017 року о 10:00 годині. Цією ж ухвалою суду витребувано у сторін додаткові докази.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08 лютого 2017 року розгляд справи відкладено на 21 лютого 2017 р. о 11:30 год.

Відповідач 21.02.2017 надав до суду відзив на позовну заяву (вх. №6048), в якому заперечує проти задоволення позову, зокрема посилаючись на те, що позивачем подано позов про стягнення пені та штрафу після спливу позовної давності, а тому позивач просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Крім того, відповідач вважає, що пеня за недопоставлений товар на суму 246059,04 грн. має бути розрахована з 22.12.2015 по 31.12.2015, оскільки відповідач фактично мав можливість здійснити поставку товару лише до 31.12.2015 - в строк дії договору.

Позивач 21.02.2017 надав до суду уточнений розрахунок пені (вх. №6051), який долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 21 лютого 2017 року було оголошено перерву до 11:30 год. 27 лютого 2017 року відповідно до приписів ст. 77 ГПК України для надання можливості представнику позивача надати документи витребувані ухвалою господарського суду Харківської області від 24 січня 2017 року та для надання можливості представнику відповідача ознайомитись з матеріалами справи.

Позивач 22.02.2017 надав до суду клопотання про приєднання документів до матеріалів справи (вх.6305), яке задоволено судом та надані документи долучені до матеріалів справи.

Відповідач 27.02.2017 надав до суду уточнений відзив на позовну заяву (вх. №6735), в якому заперечує проти задоволення позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та повідомляє, що про неможливість здійснення поставки товару у 2016 році він повідомляв позивача, але позивач не погодився продовжити строк дії договору.

Представник позивача в судовому засіданні 27 лютого 2017 року заперечував проти доводів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву та повідомив, що позовна давність на момент подання позову не сплила, оскільки позивач звертався до господарського суду з позовом до відповідача, у зв'язку з чим заявив усне клопотання про оголошення в судовому засіданні перерви для надання можливості надати відповідні докази на підтвердження зазначених обставин.

В судовому засіданні 27 лютого 2017 року було оголошено перерву до 10:30 год. 09 березня 2017 року відповідно до приписів ст. 77 ГПК України для надання можливості представнику позивача надати додаткові докази по справі.

Представник відповідача 09 березня 2017 р. надав письмові пояснення (вх. №8018), які судом долучено до матеріалів справи.

У письмових поясненнях відповідач зазначає, що ухвалою господарського суду Харківської області від 26.12.2016 по справі № 922/4641/16 позовну заяву Міністерства оборони України про стягнення з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "СОАП-ТЕКО" штрафних санкцій було повернуто без розгляду, у зв'язку ненаданням доказів сплати судового збору та судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору, у зв'язку з ненаданням жодного доказу в обгрунтування обставин, що унеможливлюють сплату судового збору. Таким чином, відповідач вважає, що позовна давність пропущена без поважних причин, оскільки пропущення позовної давності відбулося не з причин неможливості сплати судового збору, а внаслідок неподання позивачем до суду доказів про неможливість такої сплати, що в свою чергу є суб'єктивною підставою та повністю залежало від позивача, до того ж відповідач вважає, що у разі відсутності коштів на сплату судового збору за всією сумою вимог, позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення лише частини такої вимоги, в залежності від наявних грошових коштів, що мало б наслідком переривання позовної давності для решти частини вимог, на яку він має право, проте позивач не скористався таким правом, а тому позовну давність пропущено без поважних причин.

Позивач в призначене судове засідання не з'явився, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та уточненнях до відзиву на позовну заяву, просив суд застосувати позовну давність, у зв'язку з тим, що сплив спеціальний строк позовної давності щодо стягнення пені та штрафу, а також вважає, що відсутні поважні причини пропуску позивачем позовної давності.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за наявними у справі матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представника відповідача, суд встановив наступне.

02.11.2015 року між Міністерством оборони України (надалі - Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СОАП-ТЕКО" (надалі - Постачальник) відповідно до рішення комітету з конкурсних торгів Замовника (протокол від 19.10.2015 № 75/643/6) було укладено договір про поставку для державних потреб матеріально - технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/15/561 (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору Постачальник зобов'язується у 2015 році поставити Замовнику мило, засоби мийні та засоби для чищення (Лот 2. Мило туалетне (Мило туалетне тверде "Банне")) (далі - товар), а Замовник забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі.

Згідно п.1.2. Договору номенклатура товару, передбаченого до поставки за Договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання Договору, визначаються Специфікацією, відповідно до якої загальна кількість Товару для постачання - 23500 кг., вартістю 578100,00 грн. (з ПДВ), строк (термін) постачання до 20.12.2015 (включно).

Ціна цього Договору становить: 578100,00 грн., у тому числі: ПДВ 96350,00 грн. (загальний фонд) (п.3.1. Договору).

Згідно з п.5.3. Договору датою поставки товару вважається дата вказана одержувачем Замовника у акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній Постачальника.

Відповідно до п.6.1.1. Договору Замовник зобов'язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати грошові кошти за поставлені товари протягом 30 банківських днів (за умов надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання Постачальником Замовнику належним чином оформлених документів, передбачених Договором.

Згідно з п.6.1.2. Договору Замовник зобов'язується прийняти поставлений товар згідно з належним чином оформленим і підписаним актом приймального контролю якості товару.

Відповідно до п.7.2. Договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов'язань при закупівлі товарів за бюджетні кошти Постачальник сплачує Замовнику штрафні санкції (штраф, пеня) у розмірах передбачених пунктом 7.3. Договору.

Згідно з п.7.3.3. Договору за порушення строків виконання зобов'язання Постачальник сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з Постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору.

Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і діє до 31.12.2015 (включно), а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення. Після закінчення терміну дії Договору, звіряння взаєморозрахунків здійснюється на підставі підписаних обома сторонами актів звіряння (п.10.1. Договору).

Відповідно до п.11.2. Договору зміни і доповнення до цього Договору вносяться тільки у письмовій формі шляхом укладення відповідних додаткових угод, які будуть додаватися до тексту цього Договору як невід'ємні його частини.

Як вбачається з матеріалів справи сторонами не вносились зміни щодо кількості, вартості та строків поставки товару.

Відповідно до акту приймального контролю (якості) №01 від 23.11.2015 відповідач поставив позивачу товар в кількості 5184 кг на суму 127526,40 грн., який позивач оплатив 01.12.2015, що підтверджується платіжним дорученням № 286/3/4029 на суму 127526,40 грн.

Відповідно до акту приймального контролю (якості) №02 від 21.12.2015 відповідач поставив позивачу товар в кількості 4320 кг на суму 106272 грн. 22.12.2015, про що вказано одержувачем позивача у видатковій накладній № СТ-2112-2 від 21.12.2015 та в акті, як це передбачено п.5.3. Договору.

Позивач оплатив вартість товару поставленого відповідачем на суму 106272 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 286/3/4664 від 29.12.2015.

Відповідно до акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 відповідач поставив позивачу товар в кількості 3993,6 кг на суму 98242,56 грн.

Позивач оплатив вартість товару поставленого відповідачем на суму 98242,56 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 286/3/4829 від 30.12.2015 на суму 98242,56 грн.

Отже, як вбачається з матеріалів справи відповідач виконав свої зобов'язання частково, здійснивши поставку товару за Договором на загальну суму 332040,96 грн.

Позивач в свою чергу оплатив товар поставлений відповідачем в повному обсязі, проте, відповідачем не здійснено поставку решти товару на суму 246059,04 грн.

За таких обставин, відповідач порушив умови договору щодо строків поставки товару відповідно до акту приймального контролю (якості) №02 від 21.12.2015, акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 та не здійснив поставку решти товару на суму 246059,04 грн.

Вищенаведені обставини стали підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача пені, нарахованої за прострочення поставки товару на суму 106272 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №02 від 21.12.2015 за період з 21.12.2015 по 22.12.2015 в сумі 2125,44 грн., пені, нарахованої за прострочення поставки товару на суму 98242,56 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 за період з 21.12.2015 по 24.12.2015 в сумі 3929,72 грн. та пені, за нездійснення поставки решти товару на суму 246056,04 грн. за період з 21.12.2015 по 03.02.2016. Крім того, позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення штрафу у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору за прострочення понад 10 днів, що становить - 40467 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 2 ст.712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу (ст.663 Цивільного кодексу України).

Згідно з нормами ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом (Господарським).

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230, ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Як вищевстановлено, згідно з п.7.3.3. Договору за порушення строків виконання зобов'язання Постачальник сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з Постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору.

Отже, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 15.01.2015 у справі № 910/23600/13/3-204гс14.

В даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Враховуючи те, що 20 грудня 2015 року припадає на вихідний день (неділя) днем закінчення строку поставки товару є 21 грудня 2015 року.

Приймаючи до уваги те, що відповідач прострочив поставку товару понад 10 днів на суму 246059,04 грн., позовні вимоги про стягнення штрафу у розмірі 7 відсотків вказаної вартості Договору, що становить - 40467 грн. є обгрунтованими.

Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

У п. 1.9. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14, господарським судам роз`яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Крім того, у п. 1.12. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14 господарським судам роз`яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування пені, судом встановлено, що позивачем безпідставно нараховано пеню за прострочення поставки товару на суму 106272 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №02 від 21.12.2015 за період з 21.12.2015 по 22.12.2015 в сумі 2125,44 грн., оскільки днем закінчення строку поставки товару є 21 грудня 2015 року, а день фактичної поставки товару не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 2125,44 грн. заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування пені, нарахованої за прострочення поставки товару на суму 98242,56 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 за період з 21.12.2015 по 24.12.2015 в сумі 3929,72 грн., судом встановлено, що розмір пені за період з 22.12.2015 по 23.12.2015 становить 1964,85 грн., отже врешті частині позову щодо стягнення пені нарахованої за прострочення поставки товару на суму 98242,56 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 в сумі 1964,87 грн. позовні вимоги не підлягає задоволенню, оскільки в цій частині пеня нарахована безпідставно.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування пені, нарахованої за нездійснення поставки товару на суму 246056,04 грн. за період з 21.12.2015 по 03.02.2016, судом встановлено, що пеня підлягає нарахуванню за період з 22.12.2015, а тому станом на 03.02.2016 становить 108264,66 грн., отже врешті частині позову щодо стягнення пені нарахованої за прострочення поставки товару на суму 246056,04 грн. позовні вимоги в сумі 2461,91 грн. не підлягає задоволенню, оскільки в цій частині пеня нарахована безпідставно.

Таким чином, судом встановлено правомірність нарахування пені на загальну суму 110229,51 грн. та штрафу в сумі 40467 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення пені на суму 6552,20 грн. заявлено безпідставно та судом відмовлено у їх задоволенні.

Проте, у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд застосувати строк позовної давності щодо заявлених позивачем вимог щодо стягнення пені та штрафу.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У п.3.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" господарським судам України роз'яснено, що стосовно вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вищевстановлено у п.1.2 Договору строк постачання товару за Договором визначено 20.12.2015 (включно).

Відповідно до ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Враховуючи те, що 20 грудня 2015 року припадав на вихідний день (неділя) днем закінчення строку є саме 21 грудня 2015 року.

Таким чином, про порушення свого права позивач довідався саме з 22.12.2015.

Отже, з 22.12.2015 починається перебіг позовної давності стосовно вимог про стягнення пені, а з 01.01.2016 перебіг позовної давності стосовно вимог про стягнення штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом до суду 17.01.2017.

Тобто, на момент звернення позивача до суду з позовом про стягнення штрафу в сумі 40467 грн., пені, нарахованої за прострочення поставки товару на суму 98242,56 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 за період з 22.12.2015 по 23.12.2015 в сумі 1964,85 грн. та пені нарахованої за нездійснення поставки товару на суму 246056,04 грн. за період з 22.12.2015 по 16.01.2016 в сумі 63974,57 грн., а всього - 106406,42 грн. сплила позовна давність, про застосування якої заявлено відповідачем.

Згідно ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 2.1., п. 2.2, п. 2.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 р. за № 14 господарським судам роз`яснено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Стаття 32 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких, господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін.

В статті 33 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті документи, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на вищевикладені обставини, приписи закону і на те, що позивачем не доведено поважності причин пропущення позовної давності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу в сумі 40467 грн., пені, нарахованої за прострочення поставки товару на суму 98242,56 грн. відповідно до акту приймального контролю (якості) №03 від 24.12.2015 за період з 22.12.2015 по 23.12.2015 в сумі 1964,85 грн. та пені нарахованої за нездійснення поставки товару на суму 246056,04 грн. за період з 22.12.2015 по 16.01.2016 в сумі 63974,57 грн. слід відмовити зі спливом позовної давності.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 44290,09 грн. пені, нарахованої за період з 17.01.2016 по 03.02.2016 за нездійснення поставки товару на суму 246056,04 грн., суд вважає, що вони є обгрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, відповідають вимогам діючого законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву стосовно можливості нарахування штрафних санкцій по 31.12.2015, суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч.4 ст. 631 Цивільного кодексу України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 664,35 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 254, 258, 261, 267, 526, 611, 612, 623-629, 631, 662, 712 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193, ст. 232 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 47-49, 54, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково в сумі 44290,09 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СОАП-ТЕКО" (61018, м. Харків, вул. Залютинська, 10, ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т. Повітрофлотський, 6, ) пеню в сумі 44290,09 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 664,35 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Врешті частині позову в сумі 112958,62 грн. - відмовити.

Повне рішення складено 14.03.2017 р.

Суддя ОСОБА_2