ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2017 р. Справа № 917/1792/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників:

позивача не зявився

відповідача ОСОБА_1, дов. б/н від 05.01.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Лозівський молочний завод, м. Гадяч, Полтавська область (вх. № 416 П/2-8)

на рішення господарського суду Полтавської області від 12.01.2017 по справі №917/1792/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Українські хімічні технології, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Лозівський молочний завод, м. Гадяч, Полтавська область

про стягнення 549313,09 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року позивач - ТОВ Українські хімічні технології, звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом, в якому просив стягнути з ТОВ Лозівський молочний завод на свою користь заборгованість в розмірі 549 313,09 грн., з яких: 386 061,66 грн. сума основного боргу за товар згідно договору поставки №280 від 13.12.2011 р., 83 370,74 грн. пені, 10 781,20 грн. 3% річних, 30 493,32 грн. інфляційних, 38 606,17 грн. 10% штрафу.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 12.01.2017 по справі №917/1792/16 (суддя Безрук Т.М.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські хімічні технології ЛТД" 386 061 грн. 66 коп. основного боргу, 30 036 грн. 32 коп. інфляційних, 10 778 грн. 74 коп. річних, 81 370 грн. 74 коп. пені, 38 606 грн. 17 коп. штрафу, 8 202грн. 81 коп. відшкодування витрат з оплати судового збору.

Відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Полтавської області від 12.01.2017 по справі №917/1792/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що постачальником не було надано покупцеві оформленої належним чином видаткової накладної, у звязку з чим ТОВ Лозівський молочний завод, скориставшись своїм правом, на законних підставах призупинило оплату товару за договором, що виключає порушення законних прав та інтересів позивача та тягне за собою відсутність підстав для задоволення позову, оскільки є наслідком порушення умов договору самим позивачем (постачальником). Крім того, скаржник зауважує на тому, що відповідно до умов п. 2.1. договору, ціна на кожну партію товару зазначається у Специфікаціях, які є невідємною частиною договору. Посилаючись на той факт, що позивачем не було надано до суду специфікацій, вважає, що дійсну вартість товару, вказану у видаткових накладних встановити неможливо, а відповідно і розмір заборгованості відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 апеляційну скаргу ТОВ Лозівський молочний завод було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09.03.2017 року.

06.03.2017 позивачем за допомогою засобів електронного звязку направлено заперечення на апеляційну скаргу (вх. №400 від 06.03.2017), в яких позивач проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, прийнятим в результаті всебічного розгляду матеріалів справи та з дотриманням вимог процесуального законодавства. Зокрема, зазначає, що судом встановлений факт поставки відповідачу товару на загальну суму 390 156,82 грн., що підтверджується двостороннє підписаними видатковими накладними та довіреностями відповідача на отримання товарно-матеріальних цінностей, а також факт сплати позивачу 4095,16 грн. вартості товару та відсутність оплати заборгованості за поставлений товар в сумі 386 061,66 грн. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, позивач звернувся до суду з клопотанням (вх. №2495 від 06.03.2017 р.), в якому просив здійснити розгляд справи без участі його представника.

Колегія суддів вважає, що незявлення в судове засідання представника позивача не перешкоджає розгляду справи, тому справа розглядається відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши в судовому засіданні пояснення уповноваженого представника відповідача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.12.2011 між ТОВ Українські хімічні технології (постачальник) та ТОВ Лозівський молочний завод (покупець) був укладений договір №280, у відповідності до п. 1.1 якого, постачальник зобов'язався передати технічні мийні засоби, дезінфікуючі засоби, товари побутової хімії в асортименті та інші матеріальні цінності у власність покупцеві, а покупець зобовязався прийняти та оплатити товар на умовах та в строки, передбачені цим договором. (а.с. 15-18).

Згідно п. 1.2 договору асортимент та ціна узгоджуються сторонами у Специфікації, яка міститься у Додатку №1 до договору, що є невідємною частиною даного договору.

У відповідності до умов п. 2.1. договору, ціна кожної одиниці товару визначається сторонами у специфікації, що міститься у Додатку до цього договору із врахуванням, що поставка здійснюється самовивозом або транспортом постачальника за рахунок покупця зі складу постачальника.

В додатку № 1 від 13.12.2011 р. до договору (специфікація) сторони визначили, асортимент, кількість та ціну товару (а.с. 18).

Порядок здійснення оплати передбачений пунктом 4.1. договору: оплата за товар здійснюється покупцем у безготівковій формі на банківський рахунок постачальника в національній валюті України на підставі рахунку-фактури постачальника протягом 70 (семидесяти) календарних днів з моменту передачі товару покупцю, що підтверджується видатковою накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін (в редакції додаткової угоди №2 від 02.09.2013 р., а.с. 20).

Відповідно до п. 5.1 договору товар передається на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей та накладних на складі постачальника.

Термін дії договору, встановлений п. 9.1. (в редакції додаткової угоди №3 від 18.11.2014 р. а.с. 21), до 31.12.2015 р., а в частині розрахунків та поставки своєчасно замовленого товару до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Звертаючись до господарського суду позивач зазначав, що на виконання умов договору, ТОВ Українські хімічні технології поставило ТОВ Лозівський молочний завод товар на загальну суму 390 156,82 грн. грн., що підтверджував наданими до суду копіями видаткових накладних.

Також зазначав, що з метою вирішення питання погашення заборгованості постачальник 16.03.2016 р. звернувся до ТОВ Лозівський молочний завод з претензією №28, в якій вимагав сплатити належні постачальнику за договором кошти: 386 061,66 грн. основного боргу, 7 630,48 грн. інфляційних, 62 808,15 грн. пені, 4 280,22 грн. 3% річних, 38 606,16 грн. штрафу (а.с. 50-54).

Покупець вимоги проігнорував, відповіді не надав, заборгованість за поставлений товар не здійснив, що стало підставою для звернення ТОВ Українські хімічні технології до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення боргу в розмірі 549 313,09 грн., з яких: 386 061,66 грн. сума основного боргу за товар згідно договору поставки №280 від 13.12.2011 р., 83 370,74 грн. пеня, 10 781,20 грн. 3% річних, 30 493,32 грн. інфляційних, 38 606,17 грн. 10% штрафу.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що факт поставки позивачем та прийняття відповідачем товару повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, проте, враховуючи, що в порушення умов договору, повної остаточної оплати вартості отриманого товару відповідач не здійснив, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 386 061,66 грн. основного боргу та нарахованих на суму заборгованості 30 036 грн. 32 коп. інфляційних, 10 778 грн. 74 коп. річних, 81 370 грн. 74 коп. пені, 38 606 грн. 17 коп. штрафу, 8 202грн. 81 коп. відшкодування витрат з оплати судового збору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Предметом спору у даній справі є правовідносини, що виникли між сторонами на підставі договору поставки.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч. 1.ст. 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Згідно ст. 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини сторін виникли на підставі укладеного сторонами 13.12.2011 договору №280, у відповідності до умов якого, ТОВ Українські хімічні технології (постачальник) зобов'язався передати ТОВ Лозівський молочний завод (покупцю) технічні мийні засоби, дезінфікуючі засоби, товари побутової хімії в асортименті та інші матеріальні цінності у власність покупцеві, а покупець зобовязався прийняти та оплатити товар на умовах та в строки, передбачені цим договором.

На виконання умов договору, позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії видаткових накладних №1805 від 08.07.2015 р. на суму 42871,40 грн., №1993 від 20.07.2015 р. на суму 49312,70 грн., №2088 від 29.07.2015 р. на суму 34166,07 грн., №2165 від 05.08.2015 р. на суму 8492,50 грн., №2191 від 07.08.2015 р. на суму 52607,57 грн., №2231 від 12.08.2015 р. на суму 30871,20 грн., №2448 від 02.09.2015 р. на суму 41761,92 грн., №2486 від 07.09.2015 р. на суму 12720,00 грн., №2598 від 17.09.2015 р. на суму 57023,42 грн., №3067 від 23.10.2015 р. на суму 30025,70 грн., №3131 від 29.10.2015 р. на суму 30304,34 грн. а також довіреності відповідача на отримання товарно-матеріальних цінностей №757 від 08.07.2015 р., №776 від 20.07.2015 р., № 850 від 05.08.2015 р., №853 від 07.08.2015 р., №933 від 01.09.2015 р., №963 від 17.09.2015 р., № 1055/1 від 22.10.2015 р., № 1070 від 29.10.2015 р. (а.с. 23- 49).

На оплату поставленого товару позивачем були виписані рахунки-фактури №2009 від 06.07.2015 р., №2172 від 20.07.2015 р., №2337 від 04.08.2015 р., №2379 від 07.08.2015 р., №2627 від 31.08.2015 р., №2681 від 07.09.2015 р., №2809 від 17.09.2015 р., №3296 від 22.10.2015 р., №3368 від 28.10.2015 р., з яких вбачається, що вони виставлені для оплати ТОВ «Лозівський молочний завод» поставленого за договором №280 від 13.12.2011 товару. (а.с. 22, 25, 29, 32, 36, 39, 41, 44, 47).

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачені обовязкові реквізити первинних документів, зокрема: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Такий самий перелік реквізитів містить також і п.2.4 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. N 88.

Здійснив аналіз наданих позивачем видаткових накладних, колегія суддів констатує, що вони повністю відповідають вимогам Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, оскільки містять всі необхідні реквізити, містять посилання на договір №280 від 13.12.2011, а також зміст та обсяг господарської операції; засвідчені підписом сторін та містять дані щодо осіб постачальника та отримувача.

У відповідності до п. 2.5. "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" від 24 травня 1995 р. N 88, повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

З матеріалів справи вбачається, що з боку ТОВ Лозівський молочний завод товар отримано уповноваженою особою відповідача на підставі довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей №757 від 08.07.2015 р., №776 від 20.07.2015 р., № 850 від 05.08.2015 р., №853 від 07.08.2015 р., №933 від 01.09.2015 р., №963 від 17.09.2015 р., № 1055/1 від 22.10.2015 р., № 1070 від 29.10.2015 р. (а.с. 23- 49).

При цьому, надані позивачем довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей (типова форма М-2) оформлені належним чином та містять номер і дату, перелік цінностей, які належать отримати, в тому числі найменування товару та його кількість, засвідчені підписом керівника підприємства та головного бухгалтера, а також містять зразок підпису особи, яка уповноважена на отримання цінностей.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку № 88 від 24.05.1995 року, господарські операції господарюючих суб'єктів фіксуються та підтверджуються первинними документами, складеними та оформленими відповідно до вимог зазначеного Положення. Такими документами зокрема є видаткова накладна, що входить до кола доказів про передачу товару однією стороною іншій.

У відповідності до п.1 Інформаційного листа ВГСУ № 01-06/928/2012 від 17.07.2012, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

З урахуванням встановлених по справі обставин та приписів законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що наявними в матеріалах справи рахунками на оплату, видатковими накладними, підписаними уповноваженими особами сторін та довіреностями відповідача на отримання товарно-матеріальних цінностей підтверджується факт поставки позивачем товару договором №280 від 13.12.2011.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору, відповідач здійснив розрахунок за поставлений товар в сумі 4 095,16 грн.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок суми основного боргу, а також його перерахунок, здійснений господарським судом з урахуванням умов договору, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позову в частині стягнення основної заборгованості в сумі 386 061,66 грн.

В апеляційній скарзі відповідач зауважує на тому, що відповідно до умов п. 2.1. договору, ціна на кожну партію товару зазначається у Специфікаціях, які є невідємною частиною договору. Посилаючись на той факт, що позивачем не було надано до суду специфікацій, вважає, що дійсну вартість товару, вказану у видаткових накладних встановити неможливо.

В той же час, колегія суддів зазначає, що приписами ст. 672 Цивільного кодексу України передбачено правові наслідки порушення умов договору щодо асортименту товару.

Зокрема, приписами вказаної статті встановлено, що якщо продавець передав товар в асортименті, що не відповідає умовам договору купівлі-продажу, покупець має право відмовитися від його прийняття та оплати, а якщо він вже оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Якщо продавець передав покупцеві частину товару, асортимент якого відповідає умовам договору купівлі-продажу, і частину товару з порушенням асортименту, покупець має право на свій вибір: 1) прийняти частину товару, що відповідає умовам договору, і відмовитися від решти товару; 2) відмовитися від усього товару; 3) вимагати заміни частини товару, що не відповідає асортименту, товаром в асортименті, який встановлено договором; 4) прийняти весь товар.

У разі відмови від товару, асортимент якого не відповідає умовам договору купівлі-продажу, або пред'явлення вимоги про заміну цього товару покупець має право відмовитися від оплати цього товару, а якщо він вже оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Товар, асортимент якого не відповідає умовам договору купівлі-продажу, є прийнятим, якщо покупець у розумний строк після його одержання не повідомив продавця про свою відмову від нього.

Якщо покупець не відмовився від товару, асортимент якого не відповідає умовам договору купівлі-продажу, він зобов'язаний оплатити його за ціною, погодженою з продавцем.

Разом з тим, матеріали справи не містять і відповідачем не надано доказів, які б свідчили, що відповідач відмовлявся прийняти товар у звязку з тим, що його асортимент та ціна не узгоджені сторонами. При цьому, отримавши товар у кількості, асортименті та за цінами, зазначеними у рахунках на оплату та підписавши видаткові накладні, відповідач своїми конклюдентними діями фактично підтвердив свою згоду на отримання товару саме за кількістю та ціною, встановленою сторонами у первинних документах.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 6.2 договору, у разі порушення строків оплати за товар, встановлених цим договором, покупець сплачує від суми простроченого платежу за кожний день прострочення пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У разі затримання покупцем оплати постачальнику за отриманий товар більш, ніж на 20 банківських дні, покупець, крім пені, передбаченої п. 6.2 договору, має сплатити штраф у обсязі 10% від суми затриманої оплати (п. 6.3 договору).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

У відповідності до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Отже, стягнення пені та штрафу у разі неналежного виконання взятих на себе зобовязань покупця передбачено умовами укладеного сторонами договору та узгоджується з приписами чинного законодавства.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги факт прострочення виконання грошового зобовязання з боку відповідача, колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 81 370,74 грн., у звязку із невірним визначенням позивачем під час розрахунку суми пені періоду обрахування санкції, та суми штрафу в розмірі 38 606,17 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як розяснено в п.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, за наявності встановленого факту прострочення відповідачем грошового зобовязання, колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, дійшла висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог цій в частині та стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 10 778,74 грн. та 30 036,32 грн. інфляційних втрат.

Матеріали справи свідчать, що відповідач не погоджуючись з позовними вимогами, факт отримання товару та часткове погашення суми боргу не заперечує, проте контррозрахунок суми боргу, пені, інфляційних, 3% річних та штрафу не надав, вірність розрахунку, зроблений позивачем, не спростував.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на невідповідність первинних документів (видаткових накладних), що підтверджують факт поставки, вимогам чинного законодавства, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Довіреність на одержання цінностей є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей. Без довіреності не може бути створено інший первинний документ - накладну-вимогу, товарно-транспортну накладну, який є дозволом для здійснення господарської операції з відпуску цінностей і відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для її бухгалтерського обліку.

Згідно статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

В статті 1 цього Закону встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

З матеріалів справи вбачається, що в копіях видаткових накладних, які надані позивачем в обґрунтування його вимог про стягнення заборгованості, містяться підписи отримувача товару, які скріплені печатками підприємств.

Слід зазначити, що справжність підпису чи печатки відповідачем не оскаржується, факт поставки не заперечується, до того ж відповідач частково розрахувався з позивачем за отриманий товар по договору сторін.

А тому посилання відповідача на відсутність дати підписання видаткових накладних (за наявності дати складання), не є підставою для відмови у позові, а підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Стосовно тверджень апелянта щодо правомірного призупинення ним оплати поставленого товару в силу вимог статті 538 Цивільного кодексу України через ненадання постачальником оформленої належним чином видаткових накладних, колегія судді вважає за необхідне зазначити, що правові наслідки невиконання продавцем обов'язку передати приналежності товару та документи, що стосуються товару, визначені статтею 666 Цивільного кодексу України, згідно якої, якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Відповідач не скористався визначеними цією нормою правами, відповідні докази в матеріалах справи відсутні.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, зазначена норма не дає покупцю права не оплачувати прийнятий та використаний ним товар, у звязку з чим відповідачем безпідставно зупинено виконання свого обовязку по оплаті за отриманий ним товар.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апеляційні вимоги не підтверджені належними доказами, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для їх задоволення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 12.01.2017 по справі №917/1792/16 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні, в звязку з чим, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 91, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 12.01.2017 по справі №917/1792/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Тарасова І. В.

Суддя Білоусова Я.О.

Суддя Крестьянінов О.О.