ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01.03.2017 Справа № 905/35/17

Господарський суд Донецької області у складі:

головуючий - суддя Харакоз К.С.,

при секретарі судового засідання Чорман О.О.,

розглянувши матеріали позовної заяви Слов'янської місцевої прокуратури, м.Слов'янськ, Донецька область,

до відповідачів: 1. Слов'янської міської ради, м.Слов'янськ, Донецька область, 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Слов'янськ, Донецька область,

про визнання незаконним та скасування рішення Слов'янської міської ради №30-LXXVIII-6 від 16.10.2015р., визнання договору строкового особистого сервітуту недійсним, повернення земельної ділянки та у попередньому стані,

За участю:

представник позивача: прокурор Харківської області - Хряк О.О.;

представники відповідача1 - не з'явився;

представники відповідача2 - не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

Слов'янська місцева прокуратура, м.Слов'янськ, Донецька область звернулася до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідачів 1. Слов'янської міської ради, м.Слов'янськ, Донецька область, 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Слов'янськ, Донецька область, про визнання незаконним та скасування рішення Слов'янської міської ради №30-LXXVIII-6 від 16.10.2015р., визнання договору строкового особистого сервітуту недійсним, повернення земельної ділянки у попередньому стані.

В обґрунтування вимог Слов'янська місцева прокуратура посилається на рішення Слов'янської міської ради №30-LXXVIII-6 від 16.10.2015р. «Про укладання договору особистого строкового сервітуту на платне користування земельною ділянкою з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1», на підставі якого, між Слов'янською міською радою та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 було укладено Договір строкового особистого сервітуту для розміщення тимчасових споруд від 17.11.2015р. Позивач зазначає, що вказане рішення ради від 16.10.2015р. суперечить вимогам чинного законодавства, а договір строкового особистого сервітуту від 17.11.2015р. укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки фактично підміняє договір оренди земельної ділянки, і тому підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою суду від 12.01.2017р. було порушено провадження у справі, розгляд справи призначений на 31.01.2017р.

26.01.2017р. надійшла заява відповідача2 за змістом якої визнає позовні вимоги та просить розглянути справу без її участі

31.01.2017р. надійшли заперечення відповідача1. Останній зазначає, що Слов'янська місцева прокуратура є неналежним позивачем у справі, прокурором не обґрунтовано необхідності захисту інтересів держави, а також неможливість передачі земельної ділянки в оренду шляхом проведення аукціону через відсутність нормативного врегулювання порядку проведення торгів, заперечує можливість укладення договору оренди, у зв'язку з відсутністю регуляторного акту щодо порядку надання в оренду земельних ділянок для розміщення тимчасових споруд. Також заперечує проти тверджень про порушення вимог законодавства України, оскільки положення наказу МінЖКГ №244 від 21.10.2011р. «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» не передбачає укладення будь-яких договорів, а іншого способу задоволення потреб у користуванні земельною ділянкою, крім укладення договору сервітуту, не має. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Також, стверджує, що укладення договору земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки його прав володіння, користування, розпорядження нею. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 31.01.2017р. розгляд справи був відкладений на 15.02.2017р.

15.02.2017р. на електронну адресу суду надійшло електронне клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 15.02.2017р. розгляд справи був відкладений на 01.03.2017р.

21.02.2017р. надійшли пояснення позивача на відзив.

28.02.2017р. надійшло клопотання відповідача2 про долучення до матеріалів справи витребуваних судом документів.

Представник позивача у судове засідання 01.03.2017р. з'явився, наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представники відповідів1,2 у судове засідання 01.03.2017р. не з'явились, відповідач2 просила розглянути справу без її участі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.08.2013р. на замовлення Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 управлінням архітектури та містобудування Слов'янської міської ради був виданий Паспорт прив'язки №43 розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по вул. Вільна у м.Слов'янську, дійсний до 15.08.2018р.

Згідно з п.1 Рішення Слов'янської міської ради №30-LXXVIII-6 від 16.10.2015р. «Про укладання договору особистого строкового сервітуту на платне користування земельною ділянкою з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1» Слов'янською міською радою було вирішено укласти договір особистого строкового сервітуту на строк дії паспорту прив'язки на платне користування земельною ділянкою площею 0,0036га кадастровий номер - НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 для розташування тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

17.11.2015р. між Слов'янською міською радою (відповідач1) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач2) був укладений договір строкового особистого сервітуту (далі - Договір), предметом якого є надання на праві особистого строкового сервітуту земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,0036га, за адресою: м.Слов'янськ, вул. Вільна, 6а для розташування тимчасової споруди.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить:31 629,24грн.

Договір укладено строком до 15.08.2018р. Строк дії договору відповідає строку дії паспорту прив'язки. (п.4. договору)

Плата за користування правом особистого строкового сервітуту вноситься Землекористувачем до міського бюджету у розмірі 5% (згідно рішення міської ради від 13.02.2013р. №15-ХХХІХ-6 «Про затвердження розмірів орендної плати за земельні ділянки на території Слов'янської міської ради у відсотках від нормативної грошової оцінки») від нормативної грошової оцінки, що складає 1 581,46грн. на рік. (п.5. договору)

В п.28. договору зазначено, що він набуває чинності після державної реєстрації.

Договір підписаний представниками обох сторін та скріплений відбитками їх печаток, зареєстрований у Реєстраційній службі Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області.

17.11.2015р. земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, площею - 0,0036га була передана Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 за актом приймання-передачі земельної ділянки.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу і права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, в порядок та спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на договірній і податковій основі та на засадах підконтрольності у межах повноважень, наданих органам місцевого самоврядування законом.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Організація та діяльність органів місцевого самоврядування регулюється Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (розділ II). Тому ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування правозастосовного та юрисдикційного змісту приймаються на основі Конституції і законів України, а самі ці органи як носії публічної влади є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (частина перша статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Вказані обставини зумовили звернення Слов'янської місцевої прокуратури з відповідним позовом.

Згідно Рішення Слов'янської міської ради №30-LXXVIII-6 від 16.10.2015р. «Про укладання договору особистого строкового сервітуту на платне користування земельною ділянкою з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2» Слов'янською міською радою було вирішено укласти договір особистого строкового сервітуту на строк дії паспорту прив'язки на платне користування земельною ділянкою площею 0,0036га кадастровий номер - НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов'янської міської ради на підставі п.3.1. Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов'янської міської ради затвердженого рішенням Слов'янської міської ради від 02.03.2012р. №11-ХХІV-6.

Згідно листа Держпідприємництва від 08.01.2014 №47/0/20-14 щодо надання роз'яснення з проблемних питань розміщення та функціонування тимчасових споруд для провадження господарської діяльності з метою встановлення правових та організаційних основ містобудівної діяльності та забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів 17.02.2011 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон).

Так, статтею 28 Закону надано визначення тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, згідно з яким це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за № 1330/20068) (далі Порядок).

Разом з тим, пунктом 1.11. вказаного вище Порядку передбачено, що розміщення тимчасових споруд під час проведення ярмарок, державних та місцевих святкових, урочистих масових заходів на строк проведення таких заходів здійснюється у порядку, встановленому органами місцевого самоврядування. Враховуючи вищенаведене, законодавством, на сьогодні, не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування щодо встановлення порядків та правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, окрім як під час проведення ярмарок, державних та місцевих святкових, урочистих масових заходів на строк проведення таких заходів.

Так, затвердження Слов'янською міською радою Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов'янської міської ради ніякими нормативними актами не передбачено.

Тому посилання Слов'янської міської ради на прийняття рішення на підставі вказаного Порядку не дає правових підстав для визнання його (рішення) законним.

Тобто, розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затверджено Наказом Мінрегіонбуду України №244 від 21.10.2011р.

Вказаний порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд, але не регулює правові відносини, пов'язані з використанням відповідної земельної ділянки.

Частиною 2 ст.116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Рішенням Слов'янської міської ради №30-LXXVIII-6 від 16.10.2015р. було вирішено укласти договір особистого строкового сервітуту для передачі ФОП ОСОБА_2 спірної земельної ділянки.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, господарський суд виходить з наступного.

За змістом ст.ст. 395, 401, 402 Цивільного кодексу України, ст.98 Земельного кодексу України сервітутом є встановлене договором чи законом речове право користування чужим майном (сервітут) яке може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, при цьому земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

У п.2.32 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» роз'яснено, що за змістом частини першої статті 98 ЗК України земельний сервітут (крім особистого) може бути встановлений для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки. Відповідно вимоги особи, яка не є таким власником або користувачем, про встановлення сервітуту для проходу (проїзду) задоволенню не підлягають. Види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Згідно ст. 100 Земельного кодексу України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки; земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки для проходу, проїзду через чужу земельну ділянку тощо, у разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

За змістом договору (п.п. 1-2) реальною потребою відповідача2 (сервітуарія) є отримання абсолютного права володіння та користування земельної ділянкою для розташування на ній тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Суд зауважує, що уклавши з ФОП ОСОБА_2 договір строкового особистого сервітуту від 17.11.2015 р., Слов'янська міська рада фактично надала ділянку у користування на умовах оренди.

Так, за умовами статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Вищевикладені обставини свідчать, що договір сервітуту від 17.11.2015 р. за своєю правовою природою є договором оренди землі, що зумовлює застосування до нього положень законодавства, яке регулює саме правовідносини пов'язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форми власності.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. (п.1 ст.93 Земельного кодексу)

Частиною 2 ст.116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Так, ст.16 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

За умовами п.2 ст.124 Земельного кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Проведення земельних торгів щодо земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них здійснюється за рішенням організатора земельних торгів, у якому зазначаються: перелік земельних ділянок або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами; стартова ціна лота; строк та інші умови користування земельною ділянкою у разі набуття права користування земельною ділянкою на земельних торгах; особа, уповноважена організатором земельних торгів на укладення договору купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки, яка або право на яку виставляється на земельні торги. (згідно з ч.4 ст. 135 Земельного кодексу України).

Частиною 5 ст.135 Земельного кодексу України, визначено, що земельні торги проводяться відповідно до договору між організатором земельних торгів та їх виконавцем. Фінансування організації та проведення земельних торгів здійснюється організатором земельних торгів або їх виконавцем відповідно до договору, укладеного між ними, у тому числі за рахунок реєстраційних внесків учасників земельних торгів.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні відповідні рішення Слов'янської міської ради щодо проведення земельних торгів з метою продажу права оренди земельної ділянки площею 0,0036га., кадастровий номер НОМЕР_2 або договори на проведення торгів.

Таким чином, зібрані у справі докази дають підстави для висновку, що спірний договір оренди земельної ділянки площею 0,0036га., кадастровий номер НОМЕР_2 від 17.11.2015р., яка належить до земель комунальної власності, укладений за відсутності рішення сесії Слов'янської міської ради про укладення договору оренди землі, прийнятого у порядку, передбаченому чинним законодавством, або за результатами проведення аукціону.

Враховуючи вищевикладене, укладення між відповідачем1 та відповідачем2 договору оренди земельної ділянки від 17.11.2015р., відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання спірного правочину недійсним в судовому порядку.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом встановлено, що договір строкового особистого сервітуту для розміщення тимчасових споруд від 17.11.2015р. за своєю правовою природою є договором оренди землі, не відповідає положенням Земельного кодексу України, Законів України «Про оренду землі», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Земельному кодексу України, внаслідок чого суд, вважає за необхідне визнати його недійсним, як такий, що суперечить вимогам законодавства.

Згідно з частиною 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 3 ст. 216 ЦК України, встановлено, що правові наслідки, передбачені частиною першою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлено особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Частиною 6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.

Таким чином, спеціальним законом щодо договорів оренди землі передбачено особливості застосування наслідків недійсності відповідних правочинів, за якими виключається зобов'язання орендодавця повертати на користь орендаря платежі, отримані ним за договором до моменту визнання правочину недійсним.

Враховуючи вищенаведені положення та обставини справи, укладений між відповідачами договір оренди земельної ділянки від 17.11.2015р. є недійсним, а правовим наслідком недійсності даного договору має бути повернення відповідачем-2 (орендарем) на користь відповідача-1 (орендодавця) отриманої за недійсним договором земельної ділянки.

Крім того, згідно ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання правового акту органу державної влади недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Як було встановлено судом, рішенням Слов'янської міської ради №30-LXXVIII-6 від 16.10.2015р. відповідач1 фактично передав земельну ділянку, що розташована під тимчасовою спорудою в оренду відповідачу2 без врахування вимог ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України.

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

З огляду на наведе, рішення Слов'янської міської ради №30-LXXVIII-6 від 16.10.2015р. підлягає скасуванню, як незаконне, як таке, що порушує ст. 13 Конституції України, ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України.

Заперечення відповідача1, що подання Слов'янською місцевою прокуратурою Донецької області позовної заяви до суду мало бути наслідком відповідних звернень Держсільгоспінспекції, судом відхиляються з огляду на наступне.

Статтею 5. Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Відповідно до п.1 Положення «Про Державну інспекцію сільського господарства України», затвердженого Указом Президента України 13 квітня 2011 року N 459/2011, Державна інспекція сільського господарства України (Держсільгоспінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є: забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України; забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони та раціонального використання земель; запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення (ст.2 вказаного Закону).

Частиною 4 ст.10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», передбачено, що Державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності.

В ч.7 зазначеної статті цього Закону передбачено, що Державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення.

Як було встановлено судом, відповідних актів перевірок дотриманням вимог законодавства України про охорону земель відповідачами 1,2, чи протоколів про адміністративні правопорушення останніми вимог законодавства України про охорону земель, за поясненнями представника позивача до прокуратури не надходили.

Однак, як встановлено ст.121 Конституції України, Прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян; 5) нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Згідно ст.1 Закону України «Про прокуратуру», Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до статті 18 Господарського процесуального кодексу України прокурор є самостійним учасником судового процесу. У статті 29 кодексу визначено повноваження прокурора як учасника судового процесу у позовному провадженні.

Згідно із статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Крім того, ані Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ані Положенням «Про Державну інспекцію сільського господарства України», затвердженого Указом Президента України 13 квітня 2011 року N 459/2011, не передбачено повноважень щодо звернення Держсільгоспінспекції з позовами до суду.

Відповідно до правової позиції Пленуму Вищого господарського суду України, викладеному в ч.11 п.1 Постанови «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» від 23.03.2012 № 7, право прокурора на подання позову до господарського суду не ставиться законом у залежність від наявності у прокурора матеріалів прокурорської перевірки з того питання, з якого подано позов.

Згідно зі статтею 129 Конституції України, основними засадами судочинства є законність та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Доводи відповіда1, наведені в обґрунтування заперечень на позов, судом відхиляються, оскільки спростовуються викладеними вище обставинами.

За приписами статті 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на відповідачів пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст.1, 2, 4-2, 4-3, 4-6, 12, 15, 20, 22, 28, 32-34, 36, 43, 49, 77, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р I Ш И В :

Позовні вимоги Слов'янської місцевої прокуратури до відповідачів 1. Слов'янської міської ради, 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Слов'янської міської ради №30-LXXVIII-6 від 16.10.2015р., визнання договору строкового особистого сервітуту недійсним, повернення земельної ділянки у попередньому стані. - задовольнити.

Визнати незаконним рішення Слов'янської міської ради №30-LXXVIII-6 від 16.10.2015р. «Про укладання договору особистого строкового сервітуту на платне користування земельною ділянкою з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1».

Визнати недійсним Договір строкового особистого сервітуту від 17.11.2015р. на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, укладений між Слов'янською міською радою та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 на строк дії паспорта прив'язки на платне користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: м. Слов'янськ, вул. Вільна, 6а, кадастровий номер - НОМЕР_2 загальною площею 0,0036 га.

Зобов'язати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) повернути Слов'янській міській раді земельну ділянку, що знаходиться за адресою: м. Слов'янськ, вул. Вільна, 6а, кадастровий номер - НОМЕР_2 загальною площею 0,0036га у стані, що існував до надання земельної ділянки у користування.

Стягнути зі Слов'янської міської ради (84122, Донецька область, м.Слов'янськ, пл.Соборна, 2, ) на користь прокуратури Донецької області (87515, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Університетська, б.6; р/р 6251; ) 1378 грн. витрат по сплаті судового збору.

Стягнути солідарно з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та Слов'янської міської ради (84122, Донецька область, м.Слов'янськ, пл.Соборна, 2, ) на користь прокуратури Донецької області (87515, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Університетська, б.6; р/р 6251; ) 1378 грн. витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь прокуратури Донецької області (87515, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Університетська, б.6; р/р 6251; ) 1378 грн. витрат по сплаті судового збору.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 06.03.2016 року.

Суддя К.С. Харакоз