ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2017 р. Справа № 920/1058/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Пелипенко Н.М. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача не зявився,

відповідача - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №215 С/1) на рішення господарського суду Сумської області від 20 грудня 2016 року у справі №920/1058/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Комунального підприємства "Теплогарант", м. Конотоп, Сумська область,

про стягнення 319050,04 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", звернувся до господарського суду Сумської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Теплогарант" 319050,04 грн., з яких пеня у розмірі 298691,99грн. та 3% річних у розмірі 20358,05грн., нарахованих внаслідок неналежного виконання зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу №3338/15-ТЕ-29 від 31.12.2014р.

Рішенням господарського суду Сумської області від 20 грудня 2016 року у справі №920/1058/16 (суддя Заєць С.В.) відмовлено у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 298691,99грн. Припинено провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних у сумі 20358,05грн. на підставі п.1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у звязку з відсутністю предмету спору.

Позивач, не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Сумської області від 20 грудня 2016 року у справі №920/1058/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що суд першої інстанції невірно застосував положення Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", який передбачає певні підстави для врегулювання заборгованості боржників за поставлені енергоносії, у тому числі для списання нарахованих штрафних санкцій. Вказує на те, що на час розгляду справи докази того, що відповідач включений до реєстру та є учасником процедури врегулювання заборгованості відповідно до вищеназваного закону, матеріали справи не містять; заборгованість відповідача не списана у визначеному законом порядку, у звязку з чим вважає, що висновок суду про відсутність предмету спору є неправомірним.

Також зазначає, що у п. 7.2. договору купівлі-продажу природного газу №3338/15-ТЕ-29 від 31.12.2014р. допущено описку та помилково зазначено, що покупець "не зобовязується сплатити пеню", а тому, на думку позивача, суд першої інстанції відмовив у стягненні пені без дослідження усіх істотних обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 1565 від 13.02.2017р.) відповідач, заперечуючи проти доводів апелянта, вважає рішення господарського суду Сумської області від 20 грудня 2016 року у справі №920/1058/16 законним та обґрунтованим, у звязку з чим просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своєї правової позиції посилається, зокрема, на те, що процедура включення до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, стосується врегулювання взаємовідносин при наявності кредиторської заборгованості за спожитий природний газ. Вказує на те, що додаткові умови для списання сум неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних при відсутності кредиторської заборгованості на день набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" не вимагаються, а тому вважає, що набрання чинності вказаного закону є підставою для списання неустойки, інфляційних нарахувань та 3% річних та припинення провадження у справі за відсутністю предмету спору.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 14 лютого 2017 року відкладено розгляд справи на 14 березня 2017 року.

14 березня 2017 року від відповідача на адресу апеляційного господарського суду надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника відповідача (вх.№4725).

У призначене судове засідання представники сторін не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 172, 173,190, 191).

Відповідно до пункту 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду апеляційної скарги, зважаючи на належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, судова колегія дійшла висновку, що учасникам судового процесу створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав та вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", керуючись приписами ст.ст. приписами ст.ст. 526, 610-612, 625, 629, 655 Цивільного кодексу України та ст. ст. 22, 193, 231 Господарського кодексу України, звернувся до господарського суду Сумської області про стягнення з відповідача 319050,04 грн., з яких пеня у сумі 298 691,99 грн. та 3% річних у розмірі 20 358,05 грн. за неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу №3338/15-ТЕ-29 від 31.12.2014р. в частині своєчасного проведення розрахунків.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.12.2014р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним підприємством "Теплогарант" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №3338/15-ТЕ-29 (далі - договір), за умовами якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, а покупець зобовязується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору (пункт 1.1 договору).

Відповідно до пункту 1.2 договору газ, що продається за умовами даного договору, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Згідно пункту 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 17 259,6 тис. куб. м, у тому числі по місяцях кварталів (п.п.2.1 договору).

Відповідно до пункту 3.3 цього договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 3.4 договору встановлено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі, в якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

Розділом 7 договору вставлена відповідальність сторін.

Так, згідно з п.7.2 Договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець не зобовязується сплатити продавцеві, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до пункту 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Даний договір набуває чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного виконання (п.11 договору).

Додатковою угодою № 1 від 25.03.2015р., Додатковою угодою № 2 від 08.04.2015р., Додатковою угодою № 3 від 30.07.2015р., Додатковою угодою № 4 від 31.07.2015р., Додатковою угодою № 5 від 20.10.2015р., Додатковою угодою № 6 від 25.11.2015р. сторонами внесено зміни до договору купівлі-продажу природного газу від 31.12.2014р. №3338/15-ТЕ-29.

При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції, керуючись приписами ст.ст. 230, 232 Господарського кодексу України та ст. 549 Цивільного кодексу України, враховуючи, що за умовами спірного договору покупець не зобовязується сплачувати продавцеві пеню, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені за договором купівлі-продажу природного газу № 3338/15-ТЕ-29 від 31.12.2014 у розмірі 298 691,99грн. крім того, посилаючись на положення статті 7 Закону України Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії дійшов висновку про припинення провадження у справі в частині стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 20 358, 05 грн. на підставі пункту 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України у звязку з відсутністю спору.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом позову у даній справі є стягнення пені та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості, яка виникла на підставі договору купівлі-продажу природного газу від 31.12.2014р. №3338/15-ТЕ-29.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами статей 526 ЦК України та 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з нормою ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вже було зазначено у цій постанові, 31.12.2014р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним підприємством "Теплогарант" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №3338/15-ТЕ-29.

Виходячи з пунктів 3.3, 3.4, 6.1 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу; акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору купівлі-продажу природного газу від 31.12.2014р. №3338/15-ТЕ-29 позивачем поставлено відповідачеві у 2015 році природний газ на загальну суму 23 536 035,84 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями актів приймання-передачі від 31 січня 2015 року на суму 3 533 440,46 грн., від 28 лютого 2015 року на суму 2 613 905,52 грн., від 31 березня 2015 року на суму 1 882 255,16 грн., від 30 квітня 2015 року на суму 1 171 184,52 грн., від 31 жовтня 2015 року на суму 4 008 861,66 грн., від 30 листопада 2015 року на суму 4 823 454,99 грн., від 31 грудня 2015 року на суму 5 502 933,53 грн. (а.с. 26-32)

Матеріали справи свідчать, що відповідач здійснив оплату за поставлений природний газ у повному обсязі, але з порушенням строків, визначених умовами договору купівлі-продажу природного газу №3338/15-ТЕ-29 від 31.12.2014р., у звязку з чим позивачем здійснено нарахування пені у сумі 298 691,99 грн. та 3% річних у розмірі 20 358,05 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Отже, нарахування пені на заборгованість можливе лише на підставі договору або акту законодавства, який регулює окремі правовідносини.

Натомість, згідно з п.7.2 Договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець не зобовязується сплатити продавцеві, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

За приписами статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зважаючи на наведене та те, що сторони в договорі прямо передбачили відсутність такої відповідальності як пеня за несвоєчасну оплату за газ, судова колегія вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені за договором купівлі-продажу природного газу № 3338/15-ТЕ-29 від 31.12.2014 у розмірі 298 691,99грн.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на те, що у п. 7.2. договору купівлі-продажу природного газу №3338/15-ТЕ-29 від 31.12.2014р. допущено описку та помилково зазначено, що покупець "не зобовязується сплатити пеню", з огляду на наступне.

Відповідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази визнання пункту п. 7.2 Договору про купівлю-продаж природного газу № 3339/15-БО-29 від 31.12.2014 недійсним у судовому порядку. Також матеріали справи не містять доказів внесення змін до зазначеного пункту договору.

Таким чином, договір є дійсним, а отже, відсутні правові підстави для застосування вказаного пункту договору в іншій редакції, ніж та, що викладена у договорі.

Щодо позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 20358,05 грн. за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу №3338/15-ТЕ-29 від 31.12.2014р., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання Постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005р. "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" між позивачем, відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавській області, Головним фінансовим управлінням Полтавської обласної державної адміністрації було укладено:

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 230 від 10.02.2015р. про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України на суму 2500000,00грн. (а.с. 81-84);

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 497 від 12.03.2015р. про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України на суму 1043183,00грн. (а.с.88-91);

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 737 від 08.04.2015р. про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України на суму 900000,00грн.(а.с 95-98);

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 993 від 07.05.2015р. про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України на суму 480047,82грн. (а.с. 102-105);

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 2282 від 11.11.2015р. про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України на суму 3 319 000,00 (а.с. 109-112);

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 2616 від 04.12.2015р. про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України на суму 4821400,00грн. (а.с. 116-119);

- спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 59 від 19.01.2016р. про погашення заборгованості за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України на суму 5502500,00грн. (а.с. 116-119);

У відповідності до розділу 1 вказаних спільних протокольних рішень їх предметом є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. № 20 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (далі - постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20).

У розділі 2 вищенаведених Спільних протокольних рішень сторони передбачили порядок та строки проведення взаєморозрахунків, зокрема визначили, що усі учасники розрахунків після зарахування коштів на їх рахунок перераховують кошти наступному учаснику розрахунків.

Згідно з розділом 4 цих протокольних рішень сторони несуть відповідальність за недотримання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005р. №20 (зі змінами) та Порядку проведення розрахунків, і невиконання своїх зобов'язань за цими спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків відповідно до законодавства України.

Так, механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема, на оплату природного газу, визначено Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року № 20 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до пункту 7 якого розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Таким чином, шляхом укладення спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору від 31.12.2014р. №3338/15-ТЕ-29, а тому відсутні правові підстави для стягнення пені та 3% річних, нарахованих на суму заборгованості, строк оплати який змінений.

Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, наведеним, зокрема, у постановах від 11.11.2015р. у справі № 927/1733/14, від 01.07.2015р. у справі № 924/1230/14, який згідно зі ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції.

З матеріалів справи вбачається, що загальна сума заборгованості сплачена за рахунок субвенцій та щодо якої було змінено порядок та строки погашення відповідно до вказаних вище правочинів становить 18 566 130,82 грн., натомість, загальна вартість газу відповідно до актів приймання-передачі 23 536 035,84 грн.

Отже, позивачем неправомірно нараховано штрафні та фінансові санкції за прострочення сплати тієї заборгованості, яка була предметом укладених спільних протокольних рішень, оскільки сторонами було змінено умови з оплати природного газу згідно спірного договору за рахунок субвенцій, а прострочення оплати на умовах спільних протокольних рішень відповідачем не допущено.

Разом з тим, враховуючи умови підписаних спільних протокольних рішень, якими сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків виключно в частині заборгованості (в загальній сумі 18 566 130,82 грн.), колегія суддів дійшла висновку про правомірне нарахування 3% річних на суми основного боргу за договором № 3338/15-ТЕ-29 від 31.12.2014р., що самостійно сплачені відповідачем власними коштами з допущенням простроченням.

Виходячи з матеріалів справи та контррозрахунку відповідача, який не спростований позивачем, а також враховуючи вказані висновки Верховного Суду України, спільні протокольні рішення, проплати здійснені відповідачем за власні кошти, суд апеляційної інстанції перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних за допомогою програми ОСОБА_1, зазначає, що позивачем правомірно нараховано 3 % річних у розмірі 1846,94 грн., які розраховані з суми заборгованості сплаченої відповідачем власними коштами, за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу № 3338/15-ТЕ-29 від 31.12.2014р.

В відзиві на апеляційну скарга (вх. № 10690 від 25.11.2016р.) відповідачем також визнано заборгованість за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу природного газу № 3338/15-ТЕ-29 від 31.12.2014р. у розмірі 1846,94 грн. (а.с. 49-59).

Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про припинення провадження у справі в частині вимог про стягнення 3% річних на підставі п. 1-1 статті 80 ГПК України у звязку з відсутністю предмета спору, зважаючи на наступне.

Відповідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У пункті 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз`яснено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Відсутність предмету спору між сторонами господарський суд обґрунтував тим, що 30.11.2016р. набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", відповідно до якого нараховані позивачем 3% річних підлягають списанню.

Судова колегія зазначає, що відповідно до вказаного Закону визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до статті 2 Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно з частиною 3 статті 7 Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Разом з тим, Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" не встановлює порядку та строків такого списання, як і не містить норм які б передбачали автоматичне списання нарахованих пені, інфляційних втрат та річних з дня набрання чинності Законом, або встановлювали процесуальні наслідки набрання ним чинності.

З обставин справи вбачається, що предметом спору є стягнення 3% річних, нарахованих на основну заборгованість за спожитий в період з січня по грудень 2015 року природний газ. Сама ж заборгованість була у повному обсязі погашена відповідачем 20.01.2016р. (останній платіж). Тобто, нараховані на цю заборгованість 3% річних підлягають списанню.

Проте, на момент розгляду справи судом першої інстанції право відповідача на списання передбачених Законом сум не було реалізовано, в матеріалах справи відсутні докази списання позивачем нарахованих 3% річних, які заявлені до стягнення. За таких обставин, колегія суддів вважає висновок місцевого господарського суду про відсутність предмета спору між сторонами в частині стягнення 3% річних є передчасним, прийнятим без дослідження всіх обставин справи, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Судова колегія зазначає, оскільки у відповідача на час набрання чинності Законом відсутня основна заборгованість за природний газ, то нараховані інфляційні та річні мають бути списані в силу норми Закону, а отже, відсутні правові підстави для їх стягнення.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення річних є неправомірними, а тому у позові в цій частині необхідно відмовити.

Враховуючи вищевикладене, рішення господарського суду Сумської області у даній справі прийнято при неповному з'ясуванні обставин справи, які мають значення для справи, та з помилковим застосуванням норм процесуального права, що є підставою для його часткового скасування та прийняття у цій частині нового рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п. 2 ст. 103, п. 1, п. 4 ст. 104, 105 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Сумської області від 20 грудня 2016 року у справі №920/1058/16 скасувати в частині припинення провадження у справі.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким у позові відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду Сумської області від 20 грудня 2016 року у справі №920/1058/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повна постанова складена 20 березня 2017 року.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Россолов В.В.