ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2017р. Справа № 914/3265/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашко М.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с.Іза Закарпатської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранс ЛТД", м.Львів

про стягнення 13310,00 грн. (відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог)

За участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 - фізична особа-підприємець;

від відповідача не з'явився;

Права та обов'язки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позов заявлено Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранс ЛТД" про стягнення 21891,03 грн., з яких 14500,00 грн. - основний борг, 445,00 грн. - 3% річних, 6076,72 грн. - пеня та 869,31 грн. - інфляційні втрати. Відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог до стягнення заявлено 13310,24 грн., з яких 10500,00 грн. - основний борг, 2272,38 грн. - інфляційні втрати та 537,62 грн. - 3% річних.

Суд звертає увагу позивача, що при визначенні ціни позову Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було допущено арифметичну помилку, а саме замість 13310,00 грн. було невірно зазначено 13310,24 грн. (відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог), адже 10500,00 грн. - основного боргу, 2272,38 грн. - інфляційних втрат та 537,62 грн. - 3% річних разом складає 13310,00 грн., а не 13310,24 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.55 ГПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошей - стягуваною сумою або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Згідно із ч.2 ст.55 ГПК України в ціну позову включаються також вказані в позовній заяві суми неустойки (штрафу, пені), а якщо вони не вказані, - суми їх, визначені суддею.

Частиною 3 ст.55 ГПК України передбачено, що ціну позову вказує позивач. У випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею.

Отже, ціною позову відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог є 13310,00 грн.

Хід розгляду справи викладено в ухвалах суду.

В судове засідання з'явився позивач, подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просить стягнути на його користь з відповідача 10500,00 грн. - основного боргу, 2272,38 грн. - інфляційних втрат та 537,62 грн. - 3% річних.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки представника не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Даний спір розглядається судом з врахуванням заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранс ЛТД" 13310,00 грн., з яких 10500,00 грн. - основний борг, 2272,38 грн. - інфляційні втрати та 537,62 грн. - 3% річних.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представника позивача, суд -

встановив:

14.07.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртранс ЛТД" (експедитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець) укладено договір транспортного експедирування №23-13, відповідно до умов якого експедитор доручає виконавцю перевезти вантаж в міжнародному та/або внутрішньо-українському сполученні та оплачує перевезення, а виконавець надає транспортні засоби для перевезення вантажу та доставляє вантаж у пункт призначення вантажоодержувачу, вказаному у супровідних документах в обумовлений сторонами термін.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що виконавець, згідно умов цього договору здійснює перевезення вантажу власним (або найманим) автомобільним транспортом і несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажів з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі вантажоодержувачу. У разі залучення виконавцем третіх осіб до виконання своїх зобов'язань за даним договором, виконавець залишається відповідальним перед експедитором за дії чи бездіяльність третіх осіб.

Відповідно до п.1.4. договору, взаємовідносини сторін по даному договору регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про транспортно-екпедитерську діяльність», Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р., іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють договірні зобов'язання в сфері транспортних перевезень.

Згідно із п.2.1. договору, виконавець організовує перевезення вантажів на підставі заявок експедитора. Конкретні умови по кожному замовленню погоджуються сторонами і вказуються у заявці, яка є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п.3.4. договору експедитор оплачує замовлені послуги протягом 14 (чотирнадцяти) банківських днів з моменту отримання експедитором повного пакету документів, а саме: оригіналу договору, оригіналу заявки на перевезення, рахунку, акту виконаних робіт, товарно-транспортної накладної (ТТН, CMR), податкової накладної.

Відповідно до заявки про перевезення вантажу автомобільним транспортом №14072015 від 14.07.2015р., перевезення вантажу здійснювалось за маршрутом Львів - Кишенів автомобільним транспортом ДАФ НОМЕР_3 / НОМЕР_2. Вартість перевезення відповідно до заявки №14072015 від 14.07.2015р. згідно акту виконаних робіт від 23.07.2015р. складає 7500,00 грн.

Відповідно до заявки про перевезення вантажу автомобільним транспортом №03082015 від 03.08.2015р., перевезення вантажу здійснювалось за маршрутом Львів - Кишенів автомобільним транспортом ДАФ НОМЕР_3 / НОМЕР_2. Вартість перевезення відповідно до заявки №03082015 від 03.08.2015р. згідно акту виконаних робіт від 10.08.2015р. складає 10000,00 грн.

Відповідно до заявки про перевезення вантажу автомобільним транспортом №15082015 від 15.08.2015р., перевезення вантажу здійснювалось за маршрутом Львів - Кишенів автомобільним транспортом ДАФ НОМЕР_3 / НОМЕР_2. Вартість перевезення відповідно до заявки №15082015 від 14.07.2015р. згідно акту виконаних робіт від 25.08.2015р. складає 5000,00 грн.

Таким чином, позивачем було надано відповідачу послуги з перевезення вантажу на загальну суму 22500,00 грн.

Як стверджує позивач, відповідач неналежним чином виконав свої зобов'язання щодо оплати наданих йому позивачем послуг, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 10500,00 грн.

Крім того, керуючись ч.2 ст.625 ЦК України, позивачем було нараховано відповідачу 2272,38 грн. - інфляційних втрат та 537,62 грн. - 3% річних.

Таким чином, загальний розмір заборгованості, яку позивач просить стягнути на його користь з відповідача відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог складає 13310,00 грн., з яких 10500,00 грн. - основний борг, 2272,38 грн. - інфляційні втрати та 537,62 грн. - 3% річних.

Відповідач проти позову заперечив, подавши відзив на позовну заяву. Зокрема Товариство з обмеженою відповідальністю "Укртранс ЛТД" зазначає, що підписаний між сторонами договір транспортного експедирування за своєю правовою природою є договором перевезення, оскільки згідно з його умовами до обов'язків перевізника належить виключно надання послуг з перевезень вантажів, а не організація перевезення вантажу.

Відповідач зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності щодо вимог про стягнення суми основного боргу, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині, і відповідно в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

При цьому Товариство з обмеженою відповідальністю "Укртранс ЛТД" зазначає, що рахунок №9 від 27.07.2015р. на суму 7500,00 грн. оплачений частково у розмірі 7000,00 грн. відповідно до платіжного доручення №1627 від 09.12.2015р., №1691 від 03.03.2016р. та №1728 від 20.03.2016р.

За твердженням відповідача рахунок №14 від 18.08.2015р. на суму 10000,00 грн. не оплачений, а рахунок №16 від 27.08.2015р. на суму 5000,00 грн. оплачений повністю відповідно до платіжного доручення №1466 від 28.09.2015р.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у задоволенні позову у зв'язку із пропущенням строку позовної.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши позивача, суд дійшов висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Положеннями ст.ст.627, 628, 629 ЦК України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, 14.07.2015р. між сторонами укладено договір транспортного експедирування №23-13, відповідно до умов якого відповідач доручає позивачу перевезти вантаж в міжнародному та/або внутрішньо-українському сполученні та оплачує перевезення, а позивач надає транспортні засоби для перевезення вантажу та доставляє вантаж у пункт призначення вантажоодержувачу, вказаному у супровідних документах в обумовлений сторонами термін.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що виконавець, згідно умов цього договору здійснює перевезення вантажу власним (або найманим) автомобільним транспортом і несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажів з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі вантажоодержувачу. У разі залучення виконавцем третіх осіб до виконання своїх зобов'язань за даним договором, виконавець залишається відповідальним перед експедитором за дії чи бездіяльність третіх осіб.

Згідно із п.2.1. договору, виконавець організовує перевезення вантажів на підставі заявок експедитора. Конкретні умови по кожному замовленню погоджуються сторонами і вказуються у заявці, яка є невід'ємною частиною даного договору.

Так, відповідно до ст.929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Суд вважає, що підписаний між сторонами договір транспортного експедирування, з урахуванням п.1.1., п.1.2. та п.2.1. договору і якщо не брати до уваги формальні визначення сторонами їхнього правового статусу кожної із сторін, за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

Тим не менше, якщо взяти до уваги та припустити, що договір за своєю природою є договором перевезення вантажу, тоді суд звертає увагу відповідача на наступне.

Згідно заявок та актів виконаних робіт, перевезення вантажу здійснювалось за маршрутом Львів - Кишенів.

Факт виконання позивачем своїх зобов'язань підтверджується наступними актами виконаних робіт: від 23.07.2015р. на суму 7500,00 грн., від 10.08.2015р. на суму 10000,00 грн. та від 25.08.2015р. на суму 5000,00 грн. Тобто позивачем загалом було надано послуг з перевезення на суму 22500,00 грн. Як стверджує позивач заборгованість відповідача складає 10500,00 грн.

Як зазначалось вище відповідач у відзиві на позовну заяву просить застосувати строк позовної давності та у зв'язку з цим відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно із ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Пунктом 6 ч.2 ст.258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу).

Згідно із ч.3 ст.925 ЦК України до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів). Одночасно, частиною 5 ст.315 ГК України передбачено, що для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Однак, відповідно до ч.6 ст.315 ГК України щодо спорів, пов'язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

Оскільки Україна приєдналась до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19.05.56р. в м. Женеві, відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006 р. та є договірною країною у розумінні ч. 1 ст. 1 Конвенції, тому перевезення виконане на підставі договору №23-13 від 14.07.2015р. входить в сферу її застосування.

Так, відповідно до ст.1 Конвенції, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Відповідно ч.1 ст. 32 Конвенції термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Однак, у випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов'язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки.

Слід зазначити, що відповідно до п.1.4. договору взаємовідносини сторін по даному договору регулюються, зокрема, Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів.

В матеріалах справи міститься акт звірки взаєморозрахунків, що підписаний обома сторонами та скріплений їх мокрими печатками. Відповідно до вказаного акту звірки взаєморозрахунків заборгованість відповідача становить 10500,00 грн.

Згідно із ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір (п. 4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Хоча акт звірки взаєморозрахунків не містить дати його підписання, однак із вказаного акту вбачається, що остання оплата в розмірі 2000,00 грн. була здійснена відповідачем 20.03.2016р. Таким чином, суд дійшов висновку, що вказаний акт звірки взаєморозрахунків підписаний сторонами не раніше 20.03.2016р., а відповідно відповідачем вчинено дію, що свідчить про визнання нею свого боргу не раніше та починаючи з 20.03.2016р.

Також, беручи до уваги вказаний акт звірки, суд виходить з того, що матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами інших господарських відносин пов'язаних з перевезення вантажу ніж на підставі договору транспортного експедирування №23-13 від 14.07.2015р., і заборгованість вказана у акті пов'язана з неналежним виконанням зобов'язання, що виникло саме з цих правовідносин.

Отже суд дійшов висновку, що однорічний строк позовної давності, що передбачений ч.1 ст.32 Конвенції не минув, оскільки позивач звернувся до господарського суду Львівської області 23.12.2016р. (відмітка поштового відділення про відправку позовної заяви з додатками на адресу суду).

Крім того, слід звернути увагу на те, що твердження відповідача про те, що рахунок №14 від 18.08.2015р. на суму 10000,00 грн. не оплачений не знаходить свого підтвердження у матеріалах справи, оскільки платіжні доручення, що долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву не можуть вважатися належними та допустимими доказами здійснення оплат по тих чи інших виставлених рахунках, адже вказані платіжні доручення не містять жодних належних відміток (штампів чи підписів) банку про проведення платежу. Інших доказів (виписок банку тощо) у підтвердження здійснення оплат саме по визначеним рахункам, матеріали справи не містять.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (п.2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».).

Таким чином, суд дійшов висновку, що платежі які поступали позивачу слід зараховувати в порядку черговості, тобто в першу чергу платежі слід зараховувати в рахунок погашення заборгованості, що виникла раніше.

Беручи до уваги такий метод зарахування платежів, суд дійшов висновку, що строк позовної давності щодо вимог по кожному окремо невиконаному чи неналежно виконаному зобов'язанні відповідача (тобто окремо по кожному акту виконаних робіт) не минув. Водночас, як було зазначено вище, в матеріалах справи міститься акт звірки взаєморозрахунків, що підписаний обома сторонами та скріплений їх мокрими печатками, згідно якого остання оплата була здійснена відповідачем 20.03.2016р., а відповідно відповідачем вчинено дію, що свідчить про визнання нею свого боргу не раніше та починаючи з 20.03.2016р.

Окрім цього, у даному акті зазначено загальну суму наданих послуг у розмірі 22500 грн. та суму заборгованості у розмірі 10500,00 грн, а відповідно шляхом підписання вказаного акту відповідач починаючи з 20.03.2016р. вчинив дію, що свідчить про визнання нею як загальної суми наданих послуг у розмірі 22500 грн. так і боргу який позивач просить стягнути.

Відтак, заяву відповідача про застосування строку позовної давності суд відхиляє.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем заборгованості в розмірі 10500,00 грн., керуючись вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення 10500,00 грн. є обґрунтована, підтверджена матеріалами справи, не спростована відповідачем та підлягає задоволенню.

За умовами ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормами ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме: сплата суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Як вбачається із розрахунку позовних вимог, позивач нараховує інфляційні втрати та 3% річних по акту виконаних робіт від 23.07.2015р. за період з 10.08.2015р. по 31.12.2016р. та по акту виконаних робіт від 10.08.2015р. за період 01.09.2015р. по 31.12.2015р.

Слід зазначити, що позивачем невірно визначено початок виникнення заборгованості по акту виконаних робіт від 23.07.2015р.

Відповідно до п.3.4. договору експедитор оплачує замовлені послуги протягом 14 (чотирнадцяти) банківських днів з моменту отримання експедитором повного пакету документів, а саме: оригіналу договору, оригіналу заявки на перевезення, рахунку, акту виконаних робіт, товарно-транспортної накладної (ТТН, CMR), податкової накладної.

Отже початком виникнення заборгованості по акту виконаних робіт від 23.07.2015р. є 13.08.2015р. а не 10.08.2015р.

Крім того судом здійснено перерахунок інфляційних втрат та 3% річних з врахуванням того, що платежі, які поступали позивачу слід зараховувати в порядку черговості, тобто в першу чергу платежі слід зараховувати в рахунок погашення заборгованості, що виникла раніше.

Також судом встановлено, що позивачем не здійснювалось нарахування інфляційних втрат та 3% річних по акту від 25.08.2016р. на суму 5000,00 грн.

Відповідно до здійсненого перерахунку, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача 1025,30 грн. - інфляційних втрат та 330,60 грн. - 3% річних.

В порядку ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В порядку ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищенаведені норми процесуального закону та як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судових засідань.

Сплата судового збору підтверджується квитанцією №38 від 05.10.2016р. на суму 1378,00 грн., який відповідно до ст.49 ГПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам. Зокрема суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача 1227,46 грн.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82-85, 115, 116, ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранс ЛТД" (79049, м.Львів, проспект Червоної Калини, буд. 121 кв. 13, ідентифікаційний код 38456848) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 10500,00 грн. - основного боргу, 1025,30 грн. - інфляційних втрат, 330,60 грн. - 3% річних та 1227,46 грн. - судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати згідно вимог ст.116 ГПК України, після набрання рішенням суду законної сили.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст рішення

виготовлено 13.03.2017р.

Суддя Петрашко М.М.