РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2017Справа № 910/20570/16

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Шкоденко Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Енерго Холдінг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мармар Тех"

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача:Півень Д.М.- представник за довіреністю б/н від 14.11.2016 р.
від відповідача:не з'явився

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Укр Енерго Холдінг" (далі - ТОВ "Укр Енерго Холдінг") з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мармар Тех" (далі - ПАТ "Мармар Тех") про визнання недійсним агентського договору № Ам12 від 01.12.2015 р.

Свої позовні вимоги ТОВ "Укр Енерго Холдінг" обґрунтовує тим, що вказаний договір не містить істотних умов, передбачених діючим законодавством, тому на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України просить суд визнати недійсним агентський договір № Ам12 від 01.12.2015 р.

У судовому засіданні представник позивача, підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Позиція відповідача щодо заявленого позову суду невідома.

Відповідно до ст. 75 ГПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з урахуванням наступного.

У судовому засіданні встановлено, 01.12.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр Енерго Холдінг" (принципал) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арматех Буд" (агент) був укладений агентський договір № Ам12.

Згідно з п. 1.1 договору принципал доручає, а агент приймає на себе зобов'язання здійснювати в грудні 2015 року від імені, за дорученням та за рахунок принципала пошук організацій, зацікавлених у продажі на території України (далі - постачальники, постачальник) для принципала нафтопродуктів (мазут паливний М-100).

Підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 договору передбачено, що агент зобов'язується здійснювати пошук потенційних постачальників.

За виконання агентом обов'язків за цим договором принципал виплачує винагороду агенту в розмірі 270,63 грн. за 1 т. поставлених на адресу принципала нафтопродуктів. додатково агент отримає винагороду за поставку мазуту паливного М-100 за ціною меншою, ніж 5 000,00 грн. з ПДВ за обсяг поставки більший за 5 000 000 тон в грудні 2015 р. (п. 3.1 договору).

Згідно з п. 3.3 договору за результатами надання послуг за даним договором, агент щомісячно готує та подає принципалу звіт, форма якого наведена у додатку № 1 до договору і є невід'ємною його частиною.

Підтвердженням факту надання послуг за договором є підписані сторонами акт надання послуг, звіт агента про наявність належним чином оформлених документів від постачальників нафтопродукту (мазут паливний М-100) відповідно до звіту (п. 3.4 договору).

Договір укладено без визначення терміну закінчення його дії і набуває чинності з моменту підписання сторонами (п. 7.1 договору). Згідно з пунктом 7.2 договору передбачено, що цей договір може бути змінений або припинений за письмовою згодою сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством і цим договором.

Крім того, судом встановлено, що серед реквізитів Товариства з обмеженою відповідальністю "Арматех Буд" у договорі зазначений ідентифікаційний код юридичної особи - 39419330. Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 02.11.2016 р. на даний час за пошуком ідентифікаційного коду 39419330 в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про те, що вказаний ідентифікаційний код юридичної особи належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Мармар Тех".

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що правонаступником сторони договору - Товариства з обмеженою відповідальністю "Арматех Буд" є Товариство з обмеженою відповідальністю "Мармар Тех", яке є відповідачем у даній справі.

Також у судовому засіданні встановлено, що звітом агента № 1 від 21.12.2015 р. та актом надання послуг № 127 від 31.12.2015 р., скріпленими підписами уповноважених представників сторін та їх печатками, копії яких долучені до матеріалів справи, підтверджується надання в грудні 2015 року відповідачем агентських послуг позивачу, а також прийняття позивачем вказаних послуг.

Проте, звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджує, що спірний договір не відповідає вимогам ст. ст. 180, 297 ГК України, оскільки не містить належним чином визначених істотних умов, а саме - з вказаного договору неможливо встановити місцевість, на якій агент повинен здійснювати пошук потенційних постачальників, не визначений порядок надання повноважень відповідачу, що необхідний йому для належного виконання зобов'язань, а також не встановлений строк дії договору.

Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9, вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Виконуючи зазначені вказівки Верховного Суду України та розглядаючи спір по суті, господарський суд виходив з наступного.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 2 ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору (ч. 3 ст. 180 ГК України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 295 ГК України комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб'єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб'єкта, якого він представляє.

Згідно зі ст. 296 ГК України агентські відносини виникають у разі: надання суб'єктом господарювання на підставі договору повноважень комерційному агентові на вчинення відповідних дій; схвалення суб'єктом господарювання, якого представляє комерційний агент, угоди, укладеної в інтересах цього суб'єкта агентом без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження.

Частиною 1 ст. 297 ГК України встановлено, що за агентським договором одна сторона (комерційний агент) зобов'язується надати послуги другій стороні (суб'єкту, якого представляє агент) в укладенні угод чи сприяти їх укладенню (надання фактичних послуг) від імені цього суб'єкта і за його рахунок.

Відповідно до ч. 2 ст. 297 ГК України агентський договір повинен визначати сферу, характер і порядок виконання комерційним агентом посередницьких послуг, права та обов'язки сторін, умови і розмір винагороди комерційному агентові, строк дії договору, санкції у разі порушення сторонами умов договору, інші необхідні умови, визначені сторонами.

Позивач посилався на те, що у спірному договорі не визначений порядок надання повноважень відповідачу, необхідний йому для належного виконання зобов'язань, з приводу чого суд зазначає наступне.

Положенням п. 1.1 договору встановлено, що агент діє за дорученням принципала.

Відповідно до п. 2.2.4 договору встановлений обов'язок принципала (позивача) надавати агенту доручення, всю необхідну інформацію, яка може сприяти ефективному пошуку постачальників нафтопродуктів (мазут паливний М-100) для принципала.

Як підтверджується матеріалами справи, зокрема звітом агента № 1 від 21.12.2015 р. та актом надання послуг № 127 від 31.12.2015 р., відповідач виконував свої зобов'язання за договором та в грудні 2015 року надав позивачу агентські послуги, а позивач таке виконання обов'язку прийняв як належне.

Стосовно відсутності умови у договорі про територію надання послуг суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 297 ГК України договором повинна бути передбачена умова щодо території, в межах якої комерційний агент здійснює діяльність, визначену угодою сторін. У разі якщо територію дії агента в договорі не визначено, вважається, що агент діє в межах території України.

Враховуючи такі положення ст. 297 ГК України, суд дійшов висновку, що відсутність в умовах спірного договору конкретизації місцевості, на якій відповідач (агент) повинен здійснювати пошук потенційних постачальників, не суперечить вимогам чинного законодавства України, а відповідач міг діяти в межах території всієї країни.

Щодо не визначення строку дії договору судом враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 304 ГК України агентський договір припиняється за угодою сторін, а також у разі: відкликання повноважень комерційного агента суб'єктом, якого він представляє, або відмови комерційного агента від подальшого здійснення комерційного посередництва за договором, укладеним сторонами без визначення строку його дії; вибуття однієї із сторін договору внаслідок її припинення або смерті; виникнення інших обставин, що припиняють повноваження комерційного агента або суб'єкта, якого він представляє.

Також п.п. 7.1 -7.4 спірного правочину передбачено, що договір укладено без визначення терміну закінчення його дії і він набуває чинності з моменту підписання сторонами. Цей договір може бути змінений або припинений за письмовою згодою сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством і цим договором.

Отже, законодавством та договором допускається укладення агентського договору без визначення конкретного строку його дії, тому спірний правочин в частині визначення строку його дії не суперечить вимогам чинного законодавства України. За таких обставин суд вважає, що не встановлення у спірному договорі конкретного строку його дії ніяким чином не вплинуло на права та обов'язки позивача, а останній має право на односторонню відмову від договору у будь-який момент.

Пленум Вищого господарського суду України у Постанові "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 р. № 11 роз'яснив, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим (укладеним) та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких: відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами). Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Враховуючи викладене, суд встановив, що спірний договір містив усі необхідні умови, передбачені положеннями ст. 297 ГК України, зокрема й щодо території, строку дії договору та надання повноважень відповідачу для виконання зобов'язань за договором, при цьому спірний договір виконувався сторонами, доказів неможливості його виконання позивач не надав, що свідчить про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, отже, суд дійшов висновку про те, що з підстав, визначених ТОВ "Укр Енерго Холдінг", агентський договір № Ам12 від 01.12.2015 р. не може бути визнаний недійсним.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Як вже зазначалось агентський договір № Ам12 від 01.12.2015 р. був укладений між ТОВ "Укр Енерго Холдінг" та ПАТ "Мармар Тех" за взаємної згоди і за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод, а зміст вказаного договору був визначений на власний розсуд сторін та не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Зазначене положення стосується позивача, який мав би довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до суду з позовними вимогами, що ним зроблено не було. Позивачем також не доведено порушення відповідачем його прав та інтересів.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення законодавства, що діяло на час укладання агентського договору № Ам12 від 01.12.2015 р., суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання вказаного договору недійсним. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ТОВ "Укр Енерго Холдінг".

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 32 - 34, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Енерго Холдінг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мармар Тех" про визнання договору недійсним.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 16 березня 2017 року.

Повний текст рішення підписаний 21 березня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.