КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2017 р. Справа№ 5011-25/17984-2012

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Тищенко А.І.

Куксова В.В.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від прокуратури: Греськів І.І. - за посвідченям;

від позивача-1: Зденик Т.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

від позивача-2: Зденик Т.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача-1: Луцький М.І. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача-2: Громницький С.П. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" на рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2013 року у справі № 5011-25/17984-2012 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі

1.Київської міської ради

2.Головного управління комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест"

до відповідача-2 Комунального підприємства "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт"

про визнання недійсною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.04.2013р. позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 року рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2016р. скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволені позовних вимог, стягнуто з прокуратури міста Києва на користь ТОВ "Титан-Інвест" 1180,30 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.02.2017 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 року у справі № 5011-25/17984-2012 скасовано, справу направлено до Київського апеляційного господарського суду на новий розгляд.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, ТОВ "Титан-Інвест" звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2013 р. та прийняти нове рішення про визнання наявності права приватної власності ТОВ "Титан-Інвест" на об'єкт нерухомого майна - нежилий будинок площею 511,60 кв.м, який розташований по пров. Т.Шевченка №18/19 в м. Києві.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Скрипка І.М. Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" було прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 07.03.17р.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 06.03.2017 року у зв'язку з перебування судді Скрипки І.М. на лікарняному, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Куксов В.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.03.2017 року у визнаеному складі колегії суддів апеляційна скарга прийнята до провадження.

Прокурор, згідно з поданим до суду 06.03.2017 року поясненнями зазначив, що заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" про застосування строків позивної давності є необгрунтованоюта такою, що не може бути подана на стадії апеляційного розгляду.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

12.04.2006 р. між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Замовник), Комунальним підприємством "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт" (Служба замовника) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" (Інвестор) на виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 18.02.2006 р. №270 було укладено договір про реконструкцію та будівництво нежитлового будинку №18/19 по пров. Т.Шевченка/пров. Михайлівському, літ. А в м. Києві.

У відповідності до умов п. 1 цього договору, його предметом є реалізація інвестиційного проекта з реконструкції та будівництва нежилого будинку за адресою: м. Київ, №18/19 по пров. Т.Шевченка/пров. Михайлівському, літ. А на умовах, визначених конкурсом по залученню інвесторів для реконструкції будинку, затвердженого протоколом конкурсної комісії від 23.12.2005 р. №16 та цим договором.

Пунктом 4.1. договору сторони визначили наступний порядок використання результатів реконструкції та будівництва об'єкта інвестування: площа нежилих приміщень в обсязі 600,00 кв.м. передається до комунальної власності територіальної громади м. Києва; решта площі нежитлових приміщень передається відповідачу 1. Право власності відповідача 1 на майно виникає після введення об'єкта інвестування в експлуатацію і оформлюється у відповідності до діючого законодавства.

10.03.2009 р. позивач 2 (Замовник), відповідач 2 (Служба замовника) та відповідач-1 (Інвестор) на виконання рішення Київської міської ради від 01.11.2007 р. №1113/3946 уклали Додаткову угоду №2 до договору про реконструкцію та будівництво нежитлового будинку №18/19 по пров. Т.Шевченка/пров. Михайлівському, літ. А в м. Києві №13 від 12.04.2006 р.

Відповідно до умов додаткової угоди №2 сторони п. 4.1. договору виклали в наступній редакції: "Сторони визначили наступний порядок використання результатів реконструкції та будівництва об'єкта інвестування: площа нежилих приміщень в обсязі 600,00 кв.м. передається до комунальної власності територіальної громади м. Києва; решта площі нежитлових приміщень передається відповідачу 1. За умови компенсації відповідачем 1 вартості об'єкта інвестування, визначеної звітом про оцінку вартості цього об'єкта та підписання акта приймання-передачі у власність, відповідач-1 набуває право власності на цей об'єкт".

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є визнання недійсною з моменту укладення додаткової угоди № 2 від 10.03.2009 р. до інвестиційного договору про реконструкцію та будівництво нежитлового будинку №18/19 по пров. Т.Шевченка/пров. Михайлівському, літ. А в м. Києві №13 від 12.04.2006 р., укладеної між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Товариством з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" та Комунальним підприємством "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт".

Позовні вимоги вмотивовані тим, що на думку прокурора, виник на підставі того, що Додатковою угодою №2 сторонами фактично змінено умови, які були визначені Постійною конкурсною комісією за результатом проведеного 18.10.2005 р. конкурсу із залучення інвесторів до будівництва, реконструкції або реставрації нежилих будинків, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням (протоколом №11). А також, Додаткова угода №2, укладена всупереч Закону України "Про приватизацію державного майна" та Закону України "Про Державну програму приватизації", оскільки передбачає відчуження об'єктів комунальної власності, а саме нежитлового будинку за адресою: м. Київ, пров. Тараса Шевченка/пров. Михайлівському 18/19 літ. А, без спеціального рішення Київської міської ради та в обхід приватизаційної процедури. Крім того, зміст Додаткової угоди №2 не передбачає збереження у комунальній власності після реконструкції наданих інвесторам об'єктів, чим порушено ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування".

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, не погоджується з висновками, викладеними у рішенні місцевого господарського суду, та вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ст. 202, ч. 2 ст. 203, ст.ст. 205, 207, 237 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Зважаючи на те, що позовні вимоги стосуються визнання недійсною спірної додаткової угоди на підставі ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України, то під час вирішення цієї справи судом мають досліджуватися лише зазначені в якості підстав позову обставини відповідності положень спірної додаткової угоди вимогам законодавства, а не обставини укладення чи виконання договору. Крім того, зважаючи на те, що спір розглядається господарським судом виключно в межах поданих позовних вимог, господарським судом в межах цієї справи має досліджуватися відповідність законодавству обставин, зазначених позивачем в позовній заяві в якості підстав позову.

Київською міською радою 24.06.2004 р. прийнято рішення № 322/1532 "Про затвердження переліку нежилих будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, які підлягають реконструкції або реставрації за залучені кошти", яким до складу об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що підлягають реконструкції за залучені кошти, включений нежилий будинок по пров. Т. Шевченка/пров. Михайлівському, 18/19 літ. А в м. Києві.

Згідно з рішенням Київміськради № 389/2850 від 17.11.2005 р. вищезазначене рішення № 322/1532 від 24.06.2004 р. доповнено пунктом 2), згідно з яким Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) мало забезпечити передачу у власність відповідного нежилого будинку після перерахування інвесторами коштів до бюджету міста Києва відповідно до експертної оцінки.

За результатами проведеного конкурсу із залучення інвесторів між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (правонаступником якого відповідно до п. 2 Положення про Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням КМДА від 29.12.2012 р. № 2383, є Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), КП "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт" та ТОВ "Титан-Інвест" 12.04.2006 р. укладено інвестиційний договір №13 про реконструкцію та будівництво нежилого будинку по пров. Т.Шевченка/пров. Михайлівському, 18/19 літ. А в м. Києві, на умовах, визначених конкурсом по залученню інвесторів для реконструкції будинків, затвердженого протоколом конкурсної комісії від 18.10.2005 р. №11.

Відповідно до п. 4.1 цього договору, після реконструкції зазначених об'єктів до комунальної власності передається площа нежилих приміщень в обсязі 600 кв. м, а решта площі нежитлових приміщень передається у власність Інвестору.

Пунктом 2.6.5 договору передбачено, що Інвестор зобов'язується передати до комунальної власності територіальної громади міста Києва 600 кв.м. у реконструйованому будинку.

Разом з тим, на виконання рішення Київської міської ради від 01.11.2007 р. №1113/3946 "Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" під реконструкцію нежилого будинку у пров. Тараса Шевченка/пров. Михайлівському, 18/19 літ. А у Шевченківському районі міста Києва" між сторонами 10.03.2009 р. укладено додаткову угоду № 2 до інвестиційного договору № 13 від 12.04.2006 р., якою умови основного договору змінено шляхом виключення з нього обов'язку інвестора повернути до комунальної власності територіальної громади м. Києва нежилі приміщення площею 600 кв. м, а переданий для реконструкції будинок по пров. Т. Шевченка/пров. Михайлівському, 18/19 літ. А в м. Києві, площею 511,6 кв. м. передається у власність інвестору після перерахування ним до міського бюджету коштів за цей об'єкт.

У подальшому Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (КМДА) видано наказ № 632-в від 06.08.2009 р. оформлення права власності на будинок по пров. Т. Шевченка/пров. Михайлівському, 13/19 літ. А в м. Києві.

На підставі наказу № 632-в від 06.08.2009 р. Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київради (КМДА) ТОВ "Титан-Інвест" видано свідоцтво про право власності на будинок по пров. Т. Шевченка/ пров. Михайлівському, 18/19 літ. А в м. Києві, площею 511,6 кв. м.

Відповідно до акта приймання-передачі, підписаного Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та ТОВ "Титан-Інвест", загальна вартість приміщень, визначена експертним шляхом станом на 26.12.2008 р., складає 5785774,8 грн. з ПДВ., які були перераховані інвестором у повному обсязі. Вказана обставина не заперечується прокурором.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що відчуження спірного комунального майна повинно було відбуватися виключно в рамках приватизаційної процедури в порядку, визначеному вказаними законодавчими актами та у спосіб, передбачений Державною програмою приватизації.

Разом із тим згідно ч.ч. 5 та 6 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Крім того "Положенням про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна", затверджене розпорядженням КМДА від 31.08.2001 р. № 1820; зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 31.082001 р. за № 62/364 (в редакції від 11.04.2008 р.), було регламентовано порядок оформлення права власності та видачу відповідних свідоцтв на об'єкти нежитлового фонду, що реконструйовані або побудовані в результаті інвестиційної діяльності.

Зважаючи на вищенаведені приписи вимог законодавчих актів, відчужуючи об'єкт комунальної власності на користь ТОВ "Титан-Інвест", Київська міська рада та Головне управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) діяли в порядку та у спосіб, що передбачені відповідними нормативно-правовими актами.

Окрім цього постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2016 р. у справі № 910/16982/15 в позові заступника прокурора м. Києва про скасування наказу та свідоцтва про право власності ТОВ "Титан-Інвест" було відмовлено.

Слід зазначити, що висунуті позовні вимоги суперечать вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо недопустимості непропорційного втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції №475/97-ВР від 17.07.1997 р. ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 р. "Стретч проти Сполученого Королівства", майном у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 р. "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсною додаткової угоди до інвестиційного договору, згідно якої покупець отримав у власність відповідне нерухоме майно та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, навіть якщо припустити, що при укладенні договору, прийнятті рішень, і мали місце порушення з боку державних органів, при цьому винних дій відповідача 1 не встановлено, то це не може бути підставою для визнання договору чи правочину недійсним.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що позовні вимоги про визнання недійсною з моменту укладення додаткову угоду № 2 від 10.03.2009 р. до інвестиційного договору про реконструкцію та будівництво нежитлового будинку № 18/19 по пров. Т.Шевченка/пров. Михайлівському, літ. А в м. Києві № 13 від 12.04.2006 року, укладену між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальним підприємством "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.02.2017 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 року у справі № 5011-25/17984-2012 скасовано, справу направлено до Київського апеляційного господарського суду на новий розгляд.

Статтею 111-12 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Вищий господарський суд України зазначив, що із обставин, з'ясованих судом апеляційної інстанції у повторному розгляді справи, та змісту оскаржуваної постанови випливає, що Товариством заявлялося про застосування позовної давності, і саме в суді цієї інстанції. Проте нею не встановлено: чи дійсно мало місце пропущення позовної давності (зокрема, коли розпочався і закінчився її перебіг); якщо мало, то чи сталося це з поважних причин, і якщо так, то яких саме; чи мало Товариство можливість заявити про сплив позовної давності в суді першої інстанції до прийняття ним рішення зі справи, а якщо не мало, то з яких причин (зокрема, чи було воно належним чином повідомлене про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом); чи відповідає заява про сплив позовної давності вимогам статті 267 ЦК України.

Не встановивши відповідних обставин, які, з огляду на викладене, мали значення для розгляду даної справи, суд апеляційної інстанції припустився неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

При розгляді справи судом враховано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує (пункт 1 статті 32 цієї Конвенції), що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасниць названої Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 57 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22025/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 названого Кодексу).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України), причому підставою самостійною.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України; зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування ним матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Для сторони правочину днем початку перебігу позовної давності слід вважати день вчинення правочину, оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і прокурором, який звертається до суду із заявою про захист державних інтересів. Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, в особі якого він звернувся з позовом (у даному разі Головного управління, яке виступало й стороною оспорюваного правочину), то й перебіг позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів дізнався саме цей орган, а не Прокурор.

Аналогічні правові висновки неодноразово викладалися й Верховним Судом України в його постановах (зокрема, від 08.06.2016 №5011-7/1603-2012, від 01.07.2015 №6-178цс15, від 16.12.2015 №910/3723/14, від 30.09.2015 №910/4626/14, від 13.04.2016 №907/238/15, від 20.04.2016 №907/584/14 та низці інших); такі висновки, за приписами частини третьої статті 82 та частини першої статті 11128 ГПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі і застосуванні правової норми до спірних відносин.

Зважаючи на наведене, судом належним чином та в повному обсязі встановлені відповідні обставини, які підлягають застосуванню у системному зв'язку з положеннями п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи (п. 3).

З огляду на викладені вище обставини, з урахуванням положень п. 3 ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2013 року у справі № 5011-25/17984-2012 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" підлягає задоволенню в позовному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 09.04.2013 р. у справі №5011-25/17984-2012 скасувати.

У задоволенні позовних вимог Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Головного управління комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відмовити повністю.

Стягнути з прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Титан-Інвест" (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе,13, ) 1180 (одну тисячу сто вісімдесят) грн. 30 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

Справу №5011-25/17984-2012 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді А.І. Тищенко

В.В. Куксов