ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2017 р. Справа № 909/1029/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_2.), б/н від 25.01.2017р. (вх. №ЛАГС 01-05/665/17 від 14.02.2017р.)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2017р.

у справі № 909/1029/16

за позовом: Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ

до відповідача: ФОП ОСОБА_2, м. Івано-Франківськ

про стягнення неустойки в сумі 4 242,15 грн. за прострочення повернення орендованого нежитлового приміщення за договором оренди нежитлових приміщень №ДО-2205 від 01.04.2004р.

за участю представників сторін:

від позивач: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2017р. у справі №909/1029/16 (суддя Гриняк Б.П.) позовні вимоги задоволено. Стягнуто ФОП ОСОБА_2 на користь Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради неустойку в сумі 4 242,15 грн. за прострочення повернення орендованого нежитлового приміщення за договором оренди нежитлових приміщень №ДО-2205 від 01.04.2004р. та 1 378,00 грн. судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки договір оренди нежитлових приміщень №ДО-2206 від 01.04.2004р. є розірваний з моменту набрання законної сили рішення суду, тобто з 18.06.2014р., а фактичне повернення спірного майна відбулося 27.07.2016р., то відповідно до п.5.1.3 договору та ст. 785 ЦК України позовні вимоги про стягнення неустойки є обґрунтованими.

Не погоджуючись з даним рішенням, ФОП ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані нею докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову та припинити провадження у справі. Зокрема, скаржник зазначає, що неналежне виконання умов договору оренди нежитлових приміщень №ДО-2206 від 01.04.2004р., що стало підставою для його розірвання, відбулося не з вини ФОП ОСОБА_2 Відтак, за відсутності вини не може наступати юридична відповідальність у вигляді дострокового розірвання договору оренди та стягнення неустойки.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 14.02.2017р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу Кравчук Н.М., склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. - головуючий суддя, Мирутенко О.Л. та Якімець Г.Г.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.02.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 07.03.2017р.

Позивач участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апеляційної скарги заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/17125/17 від 06.03.2017р.).

Відповідач участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

01.04.2004р. між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) укладено договір №ДО-2205 оренди нежитлових приміщень, розташованих на першому поверсі в будинку по АДРЕСА_2 (а.с. 8-11).

Факт передачі приміщення орендарю підтверджується актом приймання-передачі від 01.04.2004р. (а.с. 13).

В зв'язку з неналежним виконанням ФОП ОСОБА_2 умов договору оренди нежитлових приміщень №ДО-2205 від 01.04.2004р., рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 18.03.2014р. у справі №909/1498/13 зазначений договір оренди нежитлових приміщень було розірвано (а.с. 35-38).

Дане рішення залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.06.2014р. та постановою Вищого господарського суду України від 01.10.2014р. (а.с. 39-47).

Пунктом 2.4 договору, зокрема, передбачено, що у разі розірвання договору за рішенням суду орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві приміщення не пізніше як в день набрання законної сили рішення суду про розірвання договору. Передача приміщення від орендаря до орендодавця після припинення дії цього договору здійснюється за актом приймання-передачі приміщень, що підписується повноважними представниками орендаря і орендодавця. Якщо орендар не виконує обов'язку щодо повернення приміщень, він сплачує орендодавцю неустойку, нараховану згідно п.5.1.3 цього договору.

Згідно із п.5.1.3 договору у випадку не виконання орендарем обов'язку щодо повернення орендодавцеві приміщень відповідно до вимог п.2.4 договору, він сплачує орендодавцеві неустойку в розмірі подвійного розміру орендної плати, встановленої і нарахованої згідно із цим договором з врахуванням суми ПДВ, за період безпідставного користування приміщеннями.

Позивач стверджує, що з 18.06.2014р. моменту набрання законної сили рішення суду про розірвання вказаного вище договору, відповідач спірні приміщення не звільнив, зазначені нежитлові приміщення були примусово звільнені лише 27.07.2016р., що підтверджується актом державного виконавця від 27.07.2016р. (а.с. 34).

Враховуючи те, що відповідач не виконав обов'язку щодо своєчасного повернення спірного приміщення після розірвання договору оренди нежитлових приміщень №ДО-2206 від 01.04.2004р., позивачем у період з 18.06.2014р. по 27.07.2016р. нараховувалась неустойка в сумі подвійного розміру орендної плати, яка відповідно до картки розрахунку та оплати неустойки становить 4 242,15 грн. (а.с. 33).

15.09.2016р. позивач надіслав на адресу відповідача претензію №1765/01-15/19-в з вимогою сплатити неустойку в розмірі 4 242,15 грн. нарахованої відповідно до п.5.1.3 договору (а.с. 30-32). Однак, дана претензія була залишена без відповіді та задоволення, що стало підставою звернення позивача до суду з позовом про стягнення з ФОП до ОСОБА_2 неустойки в сумі 4242,15 грн. за прострочення повернення орендованого нежитлового приміщення за договором оренди нежитлових приміщень №ДО-2205 від 01.04.2004р.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Частиною 3 ст. 653 ЦК України визначено, що у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Як зазначалось вище, рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 18.03.2014р. у справі №909/1498/13, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.06.2014р. та постановою Вищого господарського суду України від 01.10.2014р. розірвано договір оренди нежитлових приміщень №ДО-2205 від 01.04.2004р.

Таким чином, договір оренди нежитлових приміщень №ДО-2206 від 01.04.2004р. вважається розірваним з моменту набрання законної сили рішення суду, тобто з 18.06.2014р. - дата набрання законної сили постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Пунктом 2.4 договору №ДО-2206 від 01.04.2004р. передбачено, що у разі розірвання договору за рішенням суду орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві приміщення не пізніше як в день набрання законної сили рішення суду про розірвання договору.

Передача приміщення від орендаря до орендодавця після припинення дії цього договору здійснюється за актом приймання-передачі приміщень, що підписується повноважними представниками орендаря і орендодавця.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З врахуванням вищенаведених обставин, орендар повинен був звільнити займані ним приміщення 18.06.2014р., проте дане зобов'язання останнім в добровільному порядку не було виконане.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною 2 ст. 785 ЦК України визначено, що якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов'язує припинення обов'язків орендаря з фактом поверненням об'єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акту приймання-передачі. У разі не виконання обов'язку, передбаченого ч. 1 ст. 785 ЦК України, цивільним законодавством передбачена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов'язання щодо повернення об'єкта оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, фактично таке повернення спірного майна відбулось 27.07.2016р. в порядку примусового виконання рішення господарського суду, що підтверджується актом державного виконавця від 27.07.2017, відповідно до якого приміщення звільнено від боржника та його майна, а приміщення передано Виконавчому комітету Івано-Франківській міській раді (а.с. 34).

Тобто, період прострочення відповідачем виконання зобов'язання щодо повернення орендованого майна становить: з 18.06.2014р. по 27.07.2016р., тому в силу ст. 785 ЦК України та п. 5.1.3 договору оренди № ДО-2205 від 01.04.2004р. відповідач має сплатити неустойку за весь період прострочення виконання зобов'язання у встановленому законом розмірі (у розмірі подвійної орендної плати).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України у вигляді стягнення 4 242,15 грн. неустойки за весь час прострочення виконання зобов'язання з повернення об'єкта оренди, оскільки ця неустойка є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин, право на яку виникає у орендодавця у разі несвоєчасного повернення орендованого майна орендарем та підлягає стягненню за весь час прострочення обов'язку щодо повернення речі.

Відтак, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки в сумі 4 242,15 грн. за період з 18.06.2014р. по 27.07.2016р. є обґрунтованими, відповідно правомірно задоволені судом першої інстанції.

Щодо твердження скаржника про те, що неналежне виконання умов договору оренди нежитлових приміщень №ДО-2206 від 01.04.2004р., яке слугувало підставою для його розірвання, відбулося не з вини ФОП ОСОБА_2, відповідно за відсутності вини не може наступати юридична відповідальність у вигляді дострокового розірвання договору оренди та стягнення неустойки, колегія суддів вважає безпідставним та такими, що спростовується встановленими обставинами у справі.

Зокрема, колегія суддів звертає увагу на те, що неналежне виконання ФОП ОСОБА_2 умов договору оренди нежитлових приміщень №ДО-2206 від 01.04.2004р. було предметом розгляду у господарській справі № 909/1498/13, за результатами чого було прийняте рішення про розірвання зазначеного договору. Дане рішення набрало законної сили. Предметом ж розгляду у справі № 909/1029/16 є наявність чи відсутність підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_2 неустойки передбаченої п.5.1.3 договору та ст. 785 ЦК України.

Також суд вважає безпідставним посилання відповідача на те, що ОСОБА_2, як різносторонній учасник, виступає у даній справі як фізична особа, оскільки спростовуються витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 12.01.2017р., з якого вбачається, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем; Місце проживання: 76014, АДРЕСА_1; вид діяльності: Стоматологічна практика; Дата та номер запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця 01.03.2002р.; Дата та номер запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем, підстава для його внесення: відомості відсутні (а.с. 62-64). Відповідно наведене не може бути підставою для припинення провадження у справі.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Статтею 94 ГПК України зокрема передбачає, що до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.02.2017р. було відстрочено ФОП ОСОБА_2 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до прийняття Львівським апеляційним господарським судом постанови.

Однак, станом на дату прийняття судом постанови, скаржником не подано суду доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Відтак, колегія суддів вважає за необхідне стягнути несплачену суму судового збору з ФОП ОСОБА_2

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2017р. у справі № 909/1029/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Стягнути з ФОП ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, (ідент. код НОМЕР_1)) в дохід державного бюджету України (отримувач коштів-УДКСУ у Личаківському районі м. Львова, код отримувача - 38007620, банк отримувача - ГУДКСУ у Львівській області, код банку отримувача -825014, рахунок отримувача - 2006, код класифікації доходів бюджету - 22030101) судовий збір в розмірі 1 515,80 грн. за подання апеляційної скарги.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

4. Справу передати до господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді О.Л. Мирутенко

Г.Г. Якімець