РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року Справа № 918/1273/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № 4, від 23.01.2017р.

ОСОБА_2, довіреність № 5 від 23.01.2017р.

відповідача: ОСОБА_3, довіреність № 01/14-154, від 11.07.2016р.

ОСОБА_4, довіреність № 01/14-245, від 14.11.2016р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Рівненській області на рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.16р. у справі № 918/1273/16 (суддя Марач В.В.)

за позовом ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Рівненській області

до відповідача ОСОБА_6 підприємства санаторію "Червона калина"

про стягнення заборгованості по орендній платі в сумі 1 057 238,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області (надалі РВ ФДМУ або позивач) звернулось в господарський суд Рівненської області з позовною заявою (а.с.2-4) до ОСОБА_6 підприємства "Санаторій "Червона калина" (надалі відповідач), в якій просить стягнути з останнього заборгованість з орендної плати в розмірі 832829,19 грн. та пеню в розмірі 224409 грн. 16 коп. за період з 20.09.2011 р. по 21.10.2014 р.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 22.12.2016 року (а.с. 115-122) в позові відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що відповідно до вимог статті 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», статті 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються; у разі зміни договору судовим рішенням, договір вважається зміненим з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду. Враховуючи те, що право позивача вимагати внесення змін до договору виникло на підставі рішення господарського суду Рівненської області №918/1232/14, а саме з моменту набрання чинності даним рішенням з 21.10.2014, підстави для стягнення коштів за попередні періоди відсутні.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с.130-133) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.2016 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити. Крім того, просить розстрочити сплату судового зору в сумі 8306,58 грн., яка недоплачена при подачі апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно з»ясував обставини по справі, а тому висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи.

Скаржник зокрема зазначає, що судом не надано належної оцінки додатковій угоді № 8 від 01.11.2005 до договору оренди, якою внесено зміни, згідно яких орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1994 р. та зазначеного, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін та тарифів, та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Крім того, апелянт посилається на рішення господарського суду Рівненської області від 06.10.2014 у справі № 918/1232/14, яким задоволено позовні вимоги РВ ФДМУ по Рівненській області до відповідача про внесення змін в договір оренди державного майна №1 від 20.05.1994р., в тому числі визначено розмір орендної плати за базовий місяць серпень 2011 року в сумі 51317,54 грн. без ПДВ. Вказує, що даним судовим рішенням підтверджено можливість внесення змін у договір оренди за рішенням суду, а також встановлено обґрунтованість позовних вимог. Проте, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, не взяв до уваги дану обставину як преюдиційну.

Скаржник, крім наведеного вище, не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо визначення ініціативи зміни розміру орендної плати як права, а не обов»язку сторони. В підтвердження викладеного посилається, зокрема, на пункт 3.4 договору оренди, який встановлює зобов»язання сторін в разі зміни методики звернутися з вимогою до іншої сторони про внесення змін до договору.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 918/1273/16 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Огороднік К.М.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.01.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 15 лютого 2017 р. на 10:00 год. Крім того, скаржнику відстрочено сплату судового збору до 15 лютого 2017 року (а.с.128-129).

07.02.2017 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує вимоги апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.2016 року без змін.

При цьому відповідач зазначає, що вимоги позивача щодо необхідності розрахунку орендної плати у новому розмірі у зв»язку із внесенням змін до Методики є помилковими, оскільки нормативне встановлення нового фіксованого розміру (ставки) орендної плати щодо певного кола орендарів не означає автоматичного внесення змін у цій частині до вже чинного договору. Крім того, процедура внесення таких змін вичерпно врегульована статтею 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Відповідач у своєму відзиві як на підставу своїх заперечень посилається на те, що зміни у договір внесені судовим рішенням від 09.10.2017 у справі № 918/1232/14, яке вступило в силу 21.10.2014, а тому стягнення сум заборгованості по орендній платі за попередні періоди є неправомірним.

Розгляд апеляційної скарги неодноразово відкладався на підставі ст.. 77 ГПК України, розгляд апеляційної скарги призначено на 07.03.2017 на 12.00 год., у складі колегії: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Гудак А.В.

06.03.2017 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду на виконання ухвали від 16.01.2017 надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи доказу часткової сплати судового збору в сумі 4000 грн., а також клопотання про відстрочення сплати судового збору в сумі 4306,57 грн. до винесення рішення у справі (а.с. 162-163, 165-169).

У судове засідання, яке відбулось 07.03.2017р., з»явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просить суд скасувати рішення господарського суду та прийняти нове, яким позов ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Рівненській області з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог задоволити в повному обсязі.

Представники позивача проти апеляційної скарги заперечили у повному обсязі, з підстав, викладених у письмовому відзиві, та надали пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

На підставі статті 77 ГПК України колегією суддів оголошено перерву в апеляційному розгляді до 15 березня 2017 року о 11:00 год. (а.с.171-172).

У судове засідання, яке відбулось 15.03.2017, з»явились представники позивача та відповідача.

Представники позивача апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, зазначили, що судом неповно з'ясовано всі обставини справи, а тому просять скасувати рішення господарського суду та прийняти нове, яким позов ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Рівненській області з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог задоволити в повному обсязі.

Представники відповідача проти апеляційної скарги заперечили у повному обсязі, з підстав, викладених у письмовому відзиві та надали пояснення в обгрунтування своєї правової позиції. Просять суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.16 р. у справі № 918/1273/16 без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв»язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 20 травня 1994 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області та організацією орендарів санаторію Червона калина було укладено договір оренди цілісного майнового комплексу санаторію Червона калина № 1 (Додаткова угода від 16.05.2000. Додаткова угода від 10.05.2002. Додаткова угода від 23.01.2003. Додаткова угода від 20.05.2004. Додаткова угода від 20.08.2004. Додаткова угода від 20.08.2004, Додаткова угода від 20.05.2005, Додаткова угода від 01.11.2005. Додаткова угода від 01.11.2006. Додаткова угода від 07.03.2007, Додаткова угода від 14.05.2007, Додаткова угода від 30.11.2007, Додаткова угода від 16.04.2009, Додаткова угода від 05.05.2009, Додаткова угода від 05.05.2009, Додатковий договір від 01.04.2010 р.).

Об'єктом оренди є цілісний майновий комплекс - санаторій "Червона калина" розташований за адресою: Рівненська область, Рівненський район, с. Жобрин, вул. Лісова. 1.

Відповідно до пункту 1.3 зазначеного договору після підписання цієї угоди та прийому майна орендар засновує підприємство/господарське товариство тощо, яке іменується "Санаторій "Червона калина", і стає правонаступником майнових прав і обовязків підприємства/організації, майно якого передано в оренду.

Вступ орендаря у строкове володіння майном настає одночасно з підписанням сторонами договору (пункт 1.4 зазначеного правочину).

За пунктом 7.1 договору останній діє з 20 травня 1994 року до 20 травня 1999 року.

Зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни й доповнення, що вносяться, розглядаються сторонами в місячний строк. Одностороння відмова від виконання договору та внесення змін не допускаються. (п. 7.2 Договору).

У той же час пунктом 7.4 цієї угоди передбачено, що після закінчення строку її дії орендар має переважне право на її продовження. При відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку протягом місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які було передбачено договором. При продовженні строку дії договору його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

Вказана угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками цих субєктів господарювання.

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину.

На час розгляду справи доказів недійсності чи розірвання договору оренди з правом викупу від 20 травня 1994 року, зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарському суду не надано.

Судом встановлено, що на виконання умов наведеного договору його сторонами було складено та підписано відповідний акт прийому-передачі орендованого майна (а.с. 11).

Також судом встановлено, що до вищенаведеної угоди її сторонами вносилися зміни.

Так, зокрема, додатковою угодою від 20 травня 2004 року № 5 до цього правочину (а.с. 15) передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786 (із змінами та доповненнями), і становить без ПДВ 6 390 грн. 00 коп. з урахуванням щорічного індексу інфляції.

Додатковими угодами до цього договору від 20 серпня 2004 року № 6, від 20 серпня 2004 року № 6-А, від 20 травня 2005 року № 7 (а.с. 16-18) вказаний правочин було пролонговано відповідно до 1 березня 2005 року, до 1 травня 2005 року та до 1 листопада 2005 року.

Згідно додаткової угоди від 1 листопада 2005 року № 8 до цього договору у даний правочин було внесено зміни, за якими орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786, і становить за базовий місяць (жовтень 2005 року) 7 534 грн. 70 грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством. Додатковою угодою від 01 листопада 2006 р. № 8-А (а.с. 20) вказаний правочин було пролонговано відповідно до 30 квітня 2007 року.

Додатковою угодою від 7 березня 2007 року № 9 до вищенаведеного договору (а.с. 21) сторонами було вирішено провести перерахунок орендної плати з 1 січня 2007 року. Крім того, цією угодою було встановлено, що орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 4 жовтня 1995 року. Розмір орендної плати за базовий місяць січень 2007 року становить 12 946 грн. 61 коп. без ПДВ.

Додатковою угодою до цього договору від 14 травня 2007 року № 10 (а.с. 22) вказаний правочин було пролонговано до 30 квітня 2008 року.

Додатковою угодою від 30 листопада 2007 року № 11 (а.с. 23) у зв'язку зі збільшенням вартості орендованого майна було визначено новий розмір орендної плати, яка за жовтень 2007 року становить 15 755 грн. 70 грн.

Додатковою угодою до вказаного договору від 16 квітня 2009 року № 12 (а.с. 24) вказаний правочин було пролонговано до моменту прийняття компетентним органом рішення про приватизацію або до укладення нового договору оренди.

Додатковими угодами до цього договору від 5 травня 2009 року № 13 та від 1 квітня 2010 року № 14 (а.с. 25-26) вказаний правочин було пролонговано до моменту прийняття компетентним органом рішення про приватизацію або до укладення нового договору оренди, але не пізніше, як, відповідно до 1 квітня 2010 року та до 31 липня 2010 року.

Договором від 7 травня 2014 року № 1 про внесення змін до вищенаведеного договору (а.с. 28) до цього правочину було передбачено внесення до нього змін та викладення його пункту 3.1 у новій редакції, згідно якої орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 4 жовтня 1995 року із змінами і доповненнями. Розмір орендної плати за базовий місяць серпень 2011 року становить 51 317 грн. 54 коп. без ПДВ. Перерахунок орендної плати здійснити з 20 вересня 2011 року. Водночас слід зазначити, що даний договір був підписаний організацією орендарів орендного підприємства санаторію "Червона калина" з протоколом розбіжностей, який не був у встановленому порядку погоджений Позивачем.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 6 жовтня 2014 року у справі № 918/1232/14 за позовом РВ ФДМУ до організації орендарів орендного підприємства санаторію "Червона калина" про внесення змін до договору оренди державного майна вимоги позивача задоволено. Внесено зміни до договору оренди державного майна цілісного майнового комплексу санаторію "Червона калина" №1 від 20.05.2004р, укладеного між ОСОБА_5 відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області та Організацією орендарів санаторію Червона калина, виклавши пункт 3.1 Договору в такій редакції:

"п.3.1. Орендна плата визначається на підставі "Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції розділу", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786 із змінами та доповненнями. Розмір орендної плати за базовий місяць серпень 2011 року становить без ПДВ 51 317 грн. 54 коп.

Вказане судове рішення набрало законної сили 21.10.2014 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2011 року № 961 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 № 629 і від 04.10.1995 № 786" змінено орендні ставки за використання нерухомого державного майна .

За умовами укладеного між сторонами договору (з урахуванням додаткової угоди до нього від 1 листопада 2005 року № 8) розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

У той же час відповідач, на думку Позивача, у встановленому даним договором порядку неправомірно не звернувся до орендаря з відповідною пропозицією про зміну розміру орендної плати, чим фактично спричинив заборгованість у розмірі 832 829 грн. 19 коп., що полягають у недоотриманні Державним бюджетом України орендної плати у належному розмірі.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Плата за користування майном справляється з наймача (частина 1 статті 762 ЦК України).

Оскільки за спірним договором в оренду було передано майно державної власності, на дані правовідносини поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (надалі Закон).

Відповідно до статті 2 Закону орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі ст. 3 Закону відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно статті 10 Закону істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Постановою КМУ від 4 жовтня 1995 р. № 786, розмір орендної плати встановлюється договором оренди між орендодавцем та орендарем.

Правила щодо зміни розмірів орендної плати встановлені статтею 21 Закону, згідно якої розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об`єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

Колегія суддів, розглянувши доводи позивача щодо необхідності сплати орендної плати по змінених ставках у період з листопада 2011 по грудень 2014, відхиляє їх у зв»язку з наступним.

Пунктом 3.4 укладеного між сторонами договору оренди від 20.05.1994 передбачено, що розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2011р. № 961 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10.08.1995р. № 629 і від 04.10.1995р. № 786" змінено орендні ставки за цілісні майнові комплекси (з 6% до 12%).

Відповідно до частини першої ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України).

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Отже, місцевий суд на підставі аналізу вищевказаних норм правомірно визначив, що внесення змін до спірного договору можливе за умови належного доведення позивачем факту виникнення обставин, з якими закон та/або договір пов'язує можливість внесення до нього змін.

Разом з тим, для реалізації права сторони на зміну умов договору в судовому порядку необхідно враховувати момент, з якого зобов'язання можуть змінюватись.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.3 ст. 632 ЦК України зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Згідно з ч.3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Як вбачається із матеріалів справи, зобов»язання орендаря щодо внесення орендної плати за користування цілісним майновим комплексом у період з 20.09.2011 по 20.10.2014 були визначені в умовах додаткового договору від 30.11.2007 року та повністю належним чином виконані відповідачем, що не заперечується позивачем, а тому зміна ціни договору після його виконання на умовах, що були погоджені на час здійснення розрахунків, в даному випадку - розмір орендної плати, в силу ч. 3 ст. 632 ЦК України, не допускається.

Водночас, як зазначено вище, рішенням господарського суду Рівненської області від 6 жовтня 2014 року у справі № 918/1232/14 про внесення змін до договору оренди №1 від 20.05.1994р. підтверджено право позивача вимагати внесення змін до договору в частині розміру орендних платежів. При цьому колегія суддів зауважує, що зі змісту вищевказаного рішення не вбачається, що позивач звертався з вимогою про можливість встановлення іншої дати набуття чинності змін договору, а тому, за правилом ст. 653 ЦК України, 188 ГК України, слід вважати, що зобов'язання за договором в частині зміни розміру орендної плати змінюються з моменту набрання рішенням суду про зміну договору законної сили, тобто з 20.10.2014р (рішення від 06.10.14, повний текст 09.10.14).

Умова в зміненому пункті 3.1 договору щодо розміру орендної плати за базовий місяць серпень 2011р. в сумі 51 317,54 грн. є визначальною для проведення індексації орендної плати шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць, що узгоджується з вимогами Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та договором та не може слугувати доказом внесення змін до договору в частині розміру орендної плати за рішенням суду від 06.10.2014р. з серпня 2011р.

За частиною 1 статті 188 ГК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено, договір вважається зміненим з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Враховуючи вищеперелічені обставини справи та норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку про те, що правові підстави для стягнення з відповідача 832829,19 грн. орендної плати за період з 12.10.2011 по 12.11.2014р. та, як наслідок, стягнення на підставі статей 193, 230 ГК України пені за прострочення сплати орендної плати в розмірі 224409 грн. 16 коп. відсутні.

Щодо доводів позивача про неможливість приведення договору оренди майна у відповідність до Постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2011 року № 961 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 № 629 і від 04.10.1995 № 786", колегія вважає їх необґрунтованими у зв»язку з наступним.

Як встановлено з матеріалів справи відповідно до п.3 наказу Фонду державного майна України від 06.09.2010 за №1291 «Щодо орендного підприємства санаторію «Червона калина», регіональному відділенню заборонено вчиняти будь-які дії щодо оренди або приватизації орендного підприємства санаторію «Червона калина», матеріали стосовно оренди та приватизації цілісного майнового комплексу передані до центрального апарату Фонду державного майна України.

При цьому договір оренди не припиняв свою дію, що не спростовується сторонами.

В подальшому, відповідно до наказу Фонду державного майна України «Щодо орендного підприємства санаторію «Червона калина» № 461 від 05.02.2014 вищевказаний наказ визнано таким, що втратив чинність і матеріали стосовно оренди та приватизації цілісного майнового комплексу повернуті до регіонального відділення.

Колегією суддів береться до уваги, що згідно статті 1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Відповідно до статті 6 вищевказаного Закону, Фонд державного майна України здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності. Фонд державного майна України, регіональні відділення та представництва становлять єдину систему державних органів приватизації.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач , як і центральний апарат Фонду державного майна України, мали можливість звернутися до орендаря з пропозицією внести до договору зміни щодо розміру орендної плати після вступу в силу Постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2011 року № 961 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 № 629 і від 04.10.1995 № 786".

Крім того, колегією суддів вивчено доводи позивача щодо обов»язку відповідача згідно умов договору ініціювати зміни в договір.

Так, колегією суддів встановлено, що за змістом вищенаведеного договору оренди ініціатива зміни розміру орендної плати шляхом, зокрема, надіслання відповідної пропозиції іншій стороні угоди, є правом такої сторони, а не її обовязком. Тому, вказані доводи позивача є довільним тлумаченням пункту 3.4 розділу 3 договору оренди, який регулює відносини сторін щодо орендної плати, а тому до уваги не беруться. При цьому колегія суддів звертає увагу, що обов»язки орендаря викладені у розділі 4 договору оренди майна від 20.05.1994р.

Таким чином, колегія суддів вважає законним і обґрунтованим висновок суду першої інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову і стягнення із відповідача заборгованості з орендної плати в розмірі 832829,19 грн. та пені в розмірі 224409 грн. 16 коп. за період з 12.10.2011 р. по 12.11.2014 р.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо підстав відмови у задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності з огляду на наступне.

Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Зважаючи на те, що судом встановлено, що право чи інтерес Позивача не порушені, то, відповідно, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, а не у зв"язку із спливом строку позовної давності.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача згідно ст.49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Рівненській області від 05.01.17р. на рішення господарського суду Рівненської області від 22.12.2016 у справі № 918/1273/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року у справі № 918/1273/16 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Рівненській області (33028, м. Рівне, вул 16 липня, 77, ідн.код 13989432) в дохід державного бюджету (отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача 820019; рахунок отримувача 0001; код класифікації доходів бюджету 22030106) 4 307,21 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 918/1273/16 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Гудак А.В.