ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017 року Справа № 904/9754/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Широбокової Л.П. - доповідач,

суддів: Березкіної О.В., Орєшкіної Е.В.

при секретарі судового засідання Абадей М.О.

за участю представників сторін:

від позивача (за первісним позовом): ОСОБА_1, представник, довіреність №2-363д від 19.12.2016р.;

від відповідача (за первісним позовом): ОСОБА_2, представник, довіреність №б/н від 20.12.2016р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут", м. Дніпро на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2016р. у справі №904/9754/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ",

м. Київ в особі філії Газопромислове управління

"Шебелинкагазвидобування",

смт. Донець Балаклійського району Харківської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут",

м. Дніпро

про стягнення 141 135,88 грн

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"Дніпропетровськгаз збут", м. Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ",

м. Київ в особі філії Газопромислове управління

"Шебелинкагазвидобування",

смт. Донець Балаклійського району Харківської області

про визнання недійсною додаткової угоди №4 від 31.03.2016р до договору №ДНЗН01/7ТГ15 від 30.06.2015р.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2016р. (суддя Соловйова А.Є.) первісний позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" на користь Публічного акціонерного товариства "УКРГАЗВИДОБУВАННЯ" в особі філії Газопромислове управління "Шебелинкагазвидобування" 122315,19 грн боргу, 1463,77 грн - 3% річних, 1455,94 грн інфляційних втрат, 15900,98 грн пені, 2117,04 грн судового збору. В задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" відмовлено з огляду на відсутність правових підстав для визнання додаткової угоди №4 від 31.03.2016р. до договору №ДНЗН01/7ТГ15 від 30.06.2015р. недійсною.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та повне задоволення зустрічного. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на наступне:

- транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами не є окремим видом господарської діяльності, вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами має відноситись на собівартість видобутку газу і враховуватися у ціні природного газу власного видобутку;

- Позивач не має ліцензії на транспортування природного газу магістральними або розподільними газопроводами;

- суд не врахував зміни у законодавстві, відповідно до яких здійснення відрахувань на користь газовидобувних підприємств не передбачено;

- вартість послуг з транспортування природного газу внутрішньопромисловими газопроводами не затверджується Регулятором ринку природного газу НКРЕКП;

- господарські операції, обумовлені спірним договором, є безтоварними та не спроможні створювати для учасників, обумовлених цим договором, будь-які господарські зобовязання у тому числі і податкові, оскільки не свідчать про фактичне надання послуг гозадобувним підприємством постачальнику ТОВ Дніпропетровськгаззбут;

- чинним законодавством не передбачено поняття транспортування газу внутрішньопромисловими трубопроводами, надання послуг з вказаним предметом суперечить суті зобовязання;

- Позивач за первісним позовом не був наділений господарською компетенцією на укладення додаткової угоди №4 від 31.03.2016р. до договору №ДНЗН01/7ТГ15 від 30.06.2015р., зміст договору суперечить ст. 307 Господарського кодексу України, оскільки за спірним договором надається послуга, що вже надана ПАТ НАК Нафтогаз України при реалізації йому газу, тому суд безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову;

- судом першої інстанції порушені норми процесуального права: ст.ст. 38, 41, 43 Господарського процесуального кодексу України, бо необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотань Відповідача за первісним позовом про витребування доказів, призначення судової економічної експертизи, не надано належної оцінки доказам ТОВ Дніпропетровськгаз збут, доводи якого судом також не спростовані.

У додаткових поясненнях, наданих до суду 16.02.2017р., зазначив, що змін тарифів з боку НКРЕКП не було, тому застосування Позивачем тарифу в розмірі 141,40 грн є безпідставним.

В судовому засіданні 13.03.2017р. представник Відповідача за первісним позовом апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Зазначив також, що на офіційному сайті НКРЕКП оприлюднено проект постанови від 16.01.2017р. «Про затвердження змін до алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обовязки», відповідно до якої пропонується внести зміни до п. п. 13,19,20,29 додатків 1,2,3,4 в частині виключення відрахувань на користь газодобувних підприємств.

Позивач за первісним позовом проти апеляційної скарги заперечив, Просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що ПАТ Укргазвидобування не є монополістом щодо переміщення природного газу та договір було укладено виходячи з потреб Відповідача, у якого відсутній власний трубопровід для підключення до магістральних шляхів сполучення; вартість переміщення природного газу для Відповідача є договірною та узгоджена сторонами договору як в самому договорі, так і у протоколах узгодження договірної ціни; на момент укладення додаткової угоди сторони діяли відповідно до норм чинного законодавства, Позивач за первісним позовом мав необхідний обсяг прав, підстави для визнання додаткової угоди недійсною відсутні; Позивач не є оператором газотранспортної системи, переміщення природного газу за умовами договору здійснюється внутрішньопромисловими трубопроводами; рішення НКРЕКП обовязкові до виконання субєктами природних монополій, лист НКРЕКП №10998/16.3/7-16 від 18.10.2016р. не має обовязкового характеру та не створює для сторін юридичних наслідків.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Апеляційним судом при перегляді справи встановлено, що 30.06.2015р. між Публічним акціонерним товариством Укргазвидобування в особі філії - Газопромислового управління "Шебелинкагазвидобування" (надалі-Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (надалі-Відповідач) був укладений договір на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами №ДНЗН01/7ТГ15 (надалі-Договір), відповідно до пункту 1.1 якого газотранспортне підприємство зобов'язується надати замовнику послуги з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу замовника до пунктів призначення газорозподільних станцій (далі - ГРС) для задоволення потреб населення та релігійних організацій, а замовник зобов'язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, що передбачені умовами договору.

Згідно з пунктом 11.1 Договору він набирає чинності з дати підписання та поширює свою дію на відносини, що склались між сторонами з 01.07.2015р. до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. Відповідно до п. 11.2 Договору він вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку його дії жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. Додатковою угодою №4 до Договору внесено зміни до п. 11.1 Договору: строк дії Договору з 01.07.2015р. по 30.04.2016р, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Пунктом 1.2 Договору сторони визначили, що річний плановий обсяг транспортування природного газу (далі - газ) замовника становить 7481,000 тис. куб. м, та визначили обсяги транспортування по місяцях.

Відповідно до п. 3.1 Договору послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Згідно з пунктом 3.3 Договору, замовник протягом двох днів з дати одержання акту наданих послуг зобов'язується повернути газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акту наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту наданих послуг. У випадку відмови від підписання акту наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до умов договору або в судовому порядку. Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством (п. 3.5 Договору).

Відповідно до п. 5.1 даного Договору вартість послуг з транспортування 1000 куб.м природного газу внутрішньопромисловими газопроводами газотранспортного підприємства складає 209,50 грн, крім того ПДВ 20% - 41,90 грн, всього з ПДВ 251,40 грн.

Відповідно до п. 5.5 Договору, оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газотранспортного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, який затверджується національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акту наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Додатковою угодою №4 до Договору від 31.03.2016р. внесено зміни, в тому числі до п. 1.2 Договору: «плановий обсяг транспортування природного газу замовника з 01.07.2015р. по 30.04.2016р. становить 15116,952 тис. куб. м, в тому числі у квітні 2016р. - 1 200,00 тис. куб. м».

Додатковою угодою №6 до Договору від 01.04.2016р. внесено зміни до п. 5.1 Договору: вартість послуг з транспортування 1000 куб.м природного газу внутрішньопромисловими газопроводами газотранспортного підприємства з 01.04.2016р. складає 169,68 грн».

Позивач на виконання умов Договору надав Відповідачу послуги з транспортування природного газу у квітні 2016 року на загальну суму 122315,19 грн, про що був складений акт про виконання робіт по транспортуванню природного газу від 30.04.2016р. (а.с. 22, том 1).

Відповідач відмовився підписувати акт про виконання робіт по транспортуванню природного газу від 30.04.2016р. та оплачувати послуги, надані у квітні 2016р. в сумі 122315,19 грн, що і стало причиною виникнення спору за первісним позовом.

Згідно заявлених позовних вимог, Позивач за первісним позовом просив стягнути з Відповідача борг 122315,19 грн, пеню за період прострочення з 20.05.2016р. по 12.10.2016р. в сумі 15900,98 грн, 3% річних 1463,77 грн, інфляційні втрати за період червень - вересень 2016 року 1455,94 грн.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина 1 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи наведене, а також наявний в матеріалах справи акт прийманняпередачі природного газу для транспортування від 30.04.2016р. (а.с. 93, том 1), підписаний позивачем та ПАТ «Дніпропетровськгаз», яким засвідчений факт передачі Позивачем Відповідачу у квітні 2016 року для транспортування через ГРС Філії ГПУ "Шебелинкагазвидобування" в розподільчі мережі Дніпропетровської області природного газу в кількості 995,890 тис. куб. м, в тому числі по категоріях споживачів: населення 720,783, культові споруди 0,075, тощо, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо підтвердження належними доказами отримання Відповідачем природного газу, факт чого не заперечується відповідачем, що підтверджує його транспортування до газорозподільчих мереж відповідача та надання послуг в квітні 2016р. за спірним актом на суму 122315,19 грн (обсяг 720,8580 тис. куб.м). Позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача боргу в сумі 122315,19 грн є правомірними та вірно задоволені судом першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобовязань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобовязань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Порушенням зобовязання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобовязань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 7.3 Договору сторони визначили, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Позивачем нарахована та заявлена до стягнення пеня за період з 20.05.2016р. по 12.10.2016р. у сумі 15900,98 грн.

Пеня нарахована відповідно до умов договору, чинного законодавства та правомірно стягнута місцевим господарським судом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено про стягнення з Відповідача 3% річних за період з 20.05.2016р. по 12.10.2016р. у сумі 1463,77 грн та інфляційні втрати у сумі 1455,94 грн (період з червня по вересень 2016р.). Розрахунок є правомірним та позовні вимоги у цій частині також вірно задоволені судом першої інстанції.

Апеляційний господарський суд також погоджується із висновками місцевого господарського суду про недоведеність та необґрунтованість зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" про визнання недійсною з моменту укладення додаткової угоди №4 від 31.03.2016р. до Договору.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписом статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою-шостою статті 203 цього Кодексу. Також, вказаною статтею встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 статті 306 Господарського кодексу України передбачено, що транспортування продукції трубопроводами є окремим видом господарської діяльності.

Згідно із частиною 4 статті 12 Господарського кодексу України обмеження щодо здійснення підприємницької діяльності, а також перелік видів діяльності, в яких забороняється підприємництво, встановлюється Конституцією України та законом.

Згідно Статуту Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" в особі філії Газопромислового управління "Шебелинкагазвидобування" є газовидобувним підприємством (а.с. 29-39, том 1).

Відповідно до пункту 27 частини 1 статті 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" від 02.03.2015р. №222-VІІІ ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як транспортування та розподіл природного газу, газу (метану) вугільних родовищ, його зберігання в обсягах, що перевищують рівень, встановлений ліцензійними умовами, та постачання, крім постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом.

Нормами Закону України "Про ринок природного газу" (набрав чинності з 08.05.2015р.), у пункті 45 частини 1 статті 1 визначено, що транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу.

Крім того, частиною 1 статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" наведені терміни вживаються в наступному значенні: 17) оператор газорозподільної системи - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); 19) оператор газотранспортної системи - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників).

Враховуючи вище викладене, відповідач за зустрічним позовом не здійснює діяльність з транспортування природного газу та не є оператором ГРС або оператором ГТС у розумінні Закону України "Про ринок природного газу", оскільки не здійснює свою господарську діяльність в межах Договору із залученням магістральних газопроводів, які є обов'язковою складовою газотранспортної системи.

За умовами Договору переміщення природного газу здійснюється внутрішньопромисловими трубопроводами, які не є частиною магістрального трубопроводу, а отже і не є частиною газотранспортної системи.

Положення Закону України "Про ринок природного газу" і Кодексу газотранспортної системи не змінюють порядок надання ПАТ "Укргазвидобування" послуг із транспортування природного газу, а отже не зачіпають відповідні правовідносини товариства з газопостачальними підприємствами. Вище згадані нормативно-правові акти регулюють порядок транспортування природного газу виключно з прив'язкою до надання послуг газотранспортною системою. Водночас, укладений договір транспортування (переміщення) природного газу передбачає надання послуг ПАТ "Укргазвидобування" поза газотранспортної системи - шляхом переміщення природного газу своїми внутрішньопромисловими газопроводами.

Як наслідок, положення Закону України "Про ринок природного газу" в частині транспортування природного газу не застосовуються до правовідносин, які склалися між сторонами.

Позивач за зустрічним позовом посилається на листи Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - НКРЕКП), №2493 від 30.09.2015р., в яких зазначено, що згідно Закону України "Про ринок природного газу", Закону України "Про трубопровідний транспорт" та Кодексу газотранспортної системи, вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами має відноситись на собівартість видобутку газу і враховуватись у ціні природного газу власного видобутку, оскільки переміщення вуглеводів внутрішньопромисловими трубопроводами та їх підготовка є складовою частиною технологічного процесу видобутку вуглеводної сировини, а не відокремленим видом господарської діяльності.

Втім, місцевим господарським судом правомірно відхилені зазначені листи, оскільки на даний час вказане питання законодавчо не врегульовано, проект постанови від 16.01.2017р. «Про затвердження змін до Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на які покладені спеціальні обов'язки» не затверджений.

Крім того, вище вказані листи НКРЕКП не мають обов'язкового характеру та не створюють ані для ПАТ "Укргазвидобування", ані для ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" юридичних наслідків, оскільки відповідно до пункту 13 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого Указом Президента України №715/2014 від 10.09.2014р., рішення, прийняті НКРЕКП, оформлюються постановами і розпорядженнями. Рішення НКРЕКП, прийняті у межах її повноважень, обов'язкові до виконання суб'єктами природних монополій.

В листі НКРЕКП №4519/16.2.1/7-16 від 10.05.2016р. вказано, якщо внутрішньопромислові трубопроводи знаходяться у користуванні газовидобувного підприємства, то питання обслуговування зазначених трубопроводів вирішується відповідно до законодавства у сфері господарської діяльності.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" зазначає, що газопроводи, про які йдеться мова у договорі, є складовою частиною технологічного процесу видобутку вуглеводної сировини і не є відокремленим видом господарської діяльності, а тому переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами не відноситься до господарської діяльності з транспортування природного газу.

Проте, в межах договору Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування", як зазначалось, не здійснює транспортування природного газу магістральними трубопроводами та/чи газотранспортною системою, а надає послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, отже вказаний вид діяльності не підпадає під ліцензування та обмеження, встановлені Законом України "Про ринок природного газу" та Кодексом газотранспортної системи.

Твердження позивача за зустрічним позовом відносно того, що переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами не є відокремленим видом господарської діяльності, не позбавляє права суб'єкта господарювання надавати вказані послуги, оскільки нормативно-правовими актами прямої заборони на це не встановлено. Дана послуга надається на договірних засадах.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про трубопровідний транспорт" магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об'єктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів; промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо; об'єкти трубопровідного транспорту - магістральні та промислові трубопроводи, включаючи наземні, надземні і підземні лінійні частини трубопроводів, а також об'єкти та споруди, основне і допоміжне обладнання, що забезпечують безпечну та надійну експлуатацію трубопровідного транспорту.

Статтею 2 вищевказаного Закону встановлено, що систему трубопровідного транспорту України становлять магістральний трубопровідний транспорт та промисловий трубопровідний транспорт.

Отже, внутрішньопромислові трубопроводи відповідача за зустрічним позовом є складовою частиною трубопровідного транспорту, та діяльність, пов'язана з ними не є частиною процесу видобутку природного газу, як це зазначено позивачем за зустрічним позовом.

Місцевим господарським судом правомірно зазначено, що позивач за зустрічним позовом не надав в підтвердження викладеного доказів транспортування відповідачем за зустрічним позовом природного газу магістральними трубопроводами.

З огляду на зазначене, а також те, що позивачем за зустрічним позовом не доведено жодної обставини, за якої спірний договір (додаткова угода) може бути визнаний недійсним, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що правові відносини, які виникли між сторонами на підставі спірного договору (додаткової угоди) відповідають встановленим нормативними актами вимогам щодо договорів, а зміст вказаного договору (додаткової угоди) не суперечить діючому законодавству України і не порушує публічний порядок та спрямований на реальне настання правових наслідків, тому, правомірно не задовольнив зустрічні позовні вимоги та відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Доводи апелянта спростовуються наведеним вище.

Враховуючи викладене, підстав для скасування чи зміни рішення суду відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України не вбачається, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Дніпропетровської області без змін.

Судові витрати по апеляційній скарзі підлягають віднесенню на скаржника.

Керуючись ст.ст. 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут", м. Дніпро на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2016р. у справі №904/9754/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2016р. у справі №904/9754/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з часу її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повний текст постанови складений 16.03.2017р.

Головуючий суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя О.В. Березкіна