ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2017 р. Справа № 911/4304/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 України», м. Київ,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний комбінат «Прогрес»,

м. Бориспіль

про стягнення 154 377,07 грн.

Суддя Конюх О.В.

представники сторін:

від позивача: не зявились; від відповідача: не зявились;

СУТЬ СПОРУ:

позивач товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 України», м. Київ звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 15.12.2016 до товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний комбінат «Прогрес», м. Бориспіль, в якому просить стягнути з відповідача 154 377,07 грн. заборгованості за договором поставки №АБУ-3005/2 від 30.05.2016, в тому числі 129 486,71 грн. основного боргу, 17966,32 грн. пені, 1717,75 грн. процентів річних (3%), 5206,29 грн. інфляційних втрат та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору поставки №АБУ-3005/2 від 30.05.2016 позивач поставив відповідачу товар на суму 155717,01 грн., який відповідачем оплачений частково в сумі 26230,80 грн. Відтак, у відповідача перед позивачем існує прострочена заборгованість, яку позивач просить суд стягнути в судовому порядку та на яку нараховує пеню та відповідно до ст. 625 ЦК України проценти річних та інфляційні втрати.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.12.2016 порушено провадження у справі № 911/4304/16 та призначено її до розгляду на 23.01.2017. Розгляд справи неодноразово відкладався з причин невиконання сторонами вимог суду, неподання витребуваних документів та доказів.

13.02.2017 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач твердить, що за договором поставки №АБУ-3005/2 від 30.05.2016 позивачем було поставлено товар всього на суму 91025,81 грн., який був повністю оплачений відповідачем, про що свідчать відповідні платіжні доручення, залучені до відзиву. Надані позивачем копії видаткових накладних на суму 64691,70 грн. відповідачу не відомі, оригінали зазначених накладних у відповідача відсутні, уповноваженими представниками не підписувалися. Відповідач твердить, що умовами договору не передбачено штрафної санкції у вигляді пені. На підставі викладеного відповідач просить суд відмовити в позові повністю.

Ухвалою від 13.02.2017 суд відклав розгляд справи та зобовязав позивача надати суду оригінали всіх доданих до позову документів, докази повноважень осіб, які підписали подані суду видаткові накладні, а також у відповідності до пункту 4.3 договору товарно-транспортні накладні до поданих видаткових накладних.

27.02.2017 відповідач надав копію наказу №08-к від 29.04.2016 на прийняття на роботу на посаду головного бухгалтера ОСОБА_2 (особа, яка підписала залучені до матеріалів справи акти звірки між сторонами від 04.07.2016 за період 01.06.2016 04.07.2016 та від 31.08.2016 за період квітень-серпень 2016), а також довідку від 24.02.2017 №173, підписану директором, про те, що товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний комбінат «Прогрес» має єдину офіційну печатку, яка використовується для фінансових та господарських документів. Представник відповідача твердить, що відтиск печатки, якою засвідчено видаткові накладні, подані позивачем, не відповідає відтиску печатки відповідача та відповідачу не належить. Крім того, представником відповідача подано викопіювання з реєстру виданих та отриманих податкових накладних за червень-липень 2016, у яких поставки від 04.07.2016 на суму 23046,46 грн., від 02.07.2016 на суму 7200,96 грн., від 23.06.2016 на суму 24701,18 грн., від 24.06.2016 на суму 2629,50 грн. та від 29.06.2016 на суму 7 113,60 грн. (всього на суму 64 961,70 грн.) відсутні.

Ухвалою від 27.02.2017 за клопотанням позивача суд продовжив строк розгляду спору на 15 днів та відклав розгляд справи на 13.03.2017, повторно зобовязавши позивача подати оригінали всіх доданих до позову документів, докази повноважень осіб, які підписали подані суду видаткові накладні, а також товарно-транспортні накладні до поданих видаткових накладних.

13.03.2017 представником позивача подано оригінали видаткових накладних, які є підставою поданого позову, а також оригінали та копії товарно-транспортних накладних до них, а також оригінали та копії актів звірки, підписаних сторонами 04.07.2016 та 31.08.2016, у яких зазначені всі поставки за всіма видатковими накладними, доданими позивачем до позову. Вказані акти підписані головним бухгалтером відповідача ОСОБА_2 та засвідчені відтиском тієї ж печатки, що й подані видаткові накладні.

Представником відповідача подано викопіювання з реєстрів виданих та отриманих податкових накладних за серпень-вересень 2016, у яких поставки від 04.07.2016 на суму 23046,46 грн., від 02.07.2016 на суму 7200,96 грн., від 23.06.2016 на суму 24701,18 грн., від 24.06.2016 на суму 2629,50 грн. та від 29.06.2016 на суму 7 113,60 грн. (всього на суму 64 961,70 грн.) також відсутні.

В судовому засіданні 13.03.2017 судом в порядку частини третьої ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 14.03.2017 до 12 год. 30 хв. для вивчення додатково поданих сторонами документів та підготовки для оголошення рішення, про що присутні представники обох сторін були повідомлені особисто під розпис.

Після оголошеної перерви в судове засідання 14.03.2017 представники сторін не зявились.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України (підпункт 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції) у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до права суду, передбаченого ст. 75 ГПК України, справа розглянута за наявними матеріалами.

Розглянувши позов товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 України», м. Київ (далі по тексту ТОВ «ОСОБА_1 України»), до товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний комбінат «Прогрес», м. Бориспіль Київської області (далі по тексту - ТОВ «БК «Прогрес»), всебічно та повно вивчивши наявні у матеріалах справи докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Відповідно до частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) й сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

30.05.2016р. між ТОВ «ОСОБА_1 будівельників України» (постачальник) та ТОВ «БК «Прогрес» (покупець) було укладено договір поставки №АБУ-3005/2 (далі Договір), відповідно до якого постачальник зобовязується поставляти покупцю а покупець приймати та оплачувати будівельні матеріали, визначені сторонами у специфікаціях та/або видаткових накладних. Відповідно до умов договору, а саме:

- поставка товару здійснюється на підставі письмових або усних замовлень покупця. На кожну партію товару постачальник повинен надати покупцеві товарно-транспортну накладну (пункти 3.1, 4.3);

- якщо при приймання товару буде виявлена нестача або невідповідність якості товару, виклик представника постачальника є обовязковим. Представник постачальника повинен прибути до покупця протягом 24 годин з моменту отримання повідомлення. За наслідками приймання-передачі складається відповідний акт (пункт 4.4);

- сума договору визначається загальною вартістю поставленого товару, відповідно до видаткових накладних, що додаються до договору, і є його невідємною частиною (пункт 5.2);

- сторони погодили, що при необхідності, але не рідше одного разу на 6 місяців, складається та підписується обома сторонами акт звірки розрахунків (пункт 5.4);

- поставка товару здійснюється за умови 50% передоплати, інші 50% сплачуються покупцем протягом 7 календарних днів після приймання-передачі товару. Факт приймання передачі товару підтверджується підписами уповноважених представників сторін на товарно-транспортних накладних (пункт 6.2);

- у випадку невиконання покупцем п. 6.2 Договору, постачальник має право призупинити поставку товару до моменту повного розрахунку. У випадку, якщо покупець не оплатив поставлений товар протягом 7 календарних днів з дати поставки товару, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від суми заборгованості (пункт 7.2);

- даний договір набуває чинності з моменту підписання обома сторонами і діє до 31.12.2016 року, а в частині грошових розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

За своєю правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки. Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивач твердить, що здійснив поставку відповідачу товару всього на суму 155 717,01 грн., на підтвердження чого подав копії видаткових накладних, оригінали яких було надано для огляду в судовому засіданні 13.03.2017, а саме:

№5390 від 03.06.2016 на суму 2244,00 грн.;

№5391 від 03.06.2016 на суму 7220,10 грн.;

№5592 від 08.06.2016 на суму 8758,88 грн.;

№5593 від 11.06.2016 на суму 7020,00 грн.;

№5594 від 11.06.2016 на суму 8302,50 грн.;

№5595 від 14.06.2016 на суму 7744,90 грн.;

№5596 від 16.06.2016 на суму 7490,70 грн.;

№5597 від 17.06.2016 на суму 5077,50 грн.;

№6139 від 21.06.2016 на суму 37167,23 грн.;

№6267 від 23.06.2016 на суму 24 701,18 грн.;

№6333 від 24.06.2016 на суму 2629,50 грн.;

№6430 від 29.06.2016 на суму 1185,60 грн.;

№6517 від 02.07.2016 на суму 7200,96 грн.;

№6516 від 04.07.2016 на суму 23046,46 грн.

Підписання покупцем видаткових накладних, які є первинним обліковим документом у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні і які відповідають вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, фіксує факт здійснення господарської операції і є підставою виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідач не визнає поставок на суму 64 961,70 грн. за накладними №6267 від 23.06.2016, №6333 від 24.06.2016, №6430 від 29.06.2016, №6517 від 02.07.2016, №6516 від 04.07.2016. Зазначені поставки в реєстрі отриманих податкових накладних відповідача за період червень-вересень 2016 відсутні. Відповідач твердить, що видаткові накладні засвідчені відтиском печатки, яка відповідачу не належить; підписані особою, якій довіреність на отримання матеріальних цінностей не видавалась; товарно-транспортні накладні позивачем не надавались та у відповідача відсутні.

Надаючи оцінку даним твердженням відповідача, суд зазначає наступне.

Всі видаткові накладні, які є підставою поданого позову, подані позивачем для огляду в оригіналі.

Всі видаткові накладні (і ті, які відповідач визнав та оплатив, і ті, які відповідач заперечує) підписані однією і тією ж особою, та засвідчені однією і тією ж печаткою відповідача «для документів». Цією ж печаткою засвідчені два Акти звірки взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем від 04.07.2016 та від 31.08.2016, підписані з боку відповідача головним бухгалтером ОСОБА_2, наказ про прийняття на роботу якої №08-к від 29.04.2016 міститься в матеріалах справи.

Акти звірки взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем від 04.07.2016 за період 01.06.2016 по 04.07.2016 та від 31.08.2016 за період квітень 2015 серпень 2016 подані позивачем для огляду в оригіналі та містять посилання на всі спірні поставки, як ті, які визнаються відповідачем , так і ті, які відповідачем заперечуються.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2015 року у справі № 903/679/14 (№ 3-77гс15) викладено висновок про те, що з огляду на положення ст. 692 Цивільного кодексу України, Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

На підтвердження поставок за видатковими накладними:

№6267 від 23.06.2016 подано оригінали та копії ТТН від 23.06.2016: серія ПЗО № 095154 (щебінь 5х10); серія ПЗО № 095060 (щебінь фракції 5х20), серія ПЗО №097516 (пісок річковий),

№6333 від 24.06.2016 подано оригінал та копію ТТН від 24.06.2016 серія ПЗО №108694 (пісок річковий);

№6430 від 29.06.2016 подано оригінал та копію ТТН від 29.06.2016 серія ПЗО №8580806 (щебінь фракції 5х10);

№6517 від 02.07.2016 подано оригінал та копію ТТН від 02.07.2016 серія ПЗО №102935 (щебінь фракції 5х10);

№6516 від 04.07.2016 подано оригінали та копії ТТН від 04.07.2016: серія ПЗО №094912 (щебінь фракції 5х10); серія ПЗО №095023 (щебінь фракції 5х20), серія ПЗО №102770 (щебінь фракції 5х20).

Суд звертає увагу на вкрай недбале складення обома сторонами первинної документації, яка має значну кількість недоліків в оформленні.

Разом із тим, аналіз поданих документів в сукупності відповідно до ст. 43 ГПК України дозволяє суду зробити висновок про те, що господарські операції з поставки товару позивачем відповідачу були здійснені по всім поданим видатковим накладним, що є підставою виникнення обовязку з їх оплати.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Пунктом 6.2 договору сторони встановили, що поставка товару здійснюється за умови 50% передоплати. Інші 50% сплачуються покупцем протягом 7 календарних днів після приймання-передачі товару. За таких обставин, строк розрахунку за отриманий за вищенаведеними накладними товар є таким, що настав.

Як свідчать подані позивачем та відповідачем копії банківських виписок та платіжних доручень, відповідач частково оплатив отриманий товар, а саме на момент звернення позивача до суду з позовом (23.12.2016 згідно з календарним штемпелем на поштовому конверті, в якому надійшли позовні матеріали) сплатив платіжними дорученнями: №17 від 09.06.2016 18770,00 грн.; №131 від 03.08.2016 6460,00 грн., №158 від 17.08.2016 1000,80 грн.

За таких обставин, борг відповідача перед позивачем станом на час звернення позивача з позовом до суду становив 129486,71 грн.

Разом із тим, після звернення позивача до суду з даним позовом відповідач сплатив позивачу ще 64795,01 грн. платіжним дорученням №106 від 28.12.2016 на суму 4059,58 грн. та №128 від 20.01.2017 на суму 60735,43 грн.

Суд звертає увагу на те, що при здійсненні оплати відповідач порушив вимоги пункту 5.3 Договору, відповідно до якого здійснюючи оплату за товар, покупець зобовязується в платіжному дорученні в розділі «призначення платежу» вказати «оплата за товар згідно договору поставки №АБУ-3005/2 від « 30» травня 2016 року.». Всі подані платіжні доручення посилання на номер та дату договору взагалі не містять. Разом із тим, платіжні доручення №106 від 28.12.2016 та №128 від 20.01.2017 в призначенні платежу містять посилання на рахунок №4025, які і платіжні доручення №131 від 03.08.2016 та №158 від 17.08.2016, за якими позивач визнає оплату належною.

За таких обставин, оцінюючи подані докази оплати в сукупності, керуючись ст. 43 ГПК України, суд встановив, що в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 64 795,01 грн. основного боргу провадження у справі належить припинити згідно пункту 1-1 частини першої ст. 80 ГПК України за відсутністю предмету спору.

Питання про припинення провадження у справі в частині позовних вимог господарський суд вирішує у резолютивній частині рішення, яке приймається по суті справи (пункт 4.10 Постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

В частині вимог про стягнення з відповідача іншої частини основного боргу в сумі 64691,70 грн. позов належить задовольнити.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 17 966,32 грн. пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 09.06.2016 по 14.11.2016. Щодо зазначених вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобовязання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

Зазначене кореспондується з положеннями ст. 549 ЦК України, відповідно до яких неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, при цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За таких обставин пеня є засобом забезпечення належного виконання стороною договірних відносин грошових зобовязань.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача пені задоволенню не підлягають, оскільки пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення як засіб забезпечення виконання грошових зобовязань покупця договором №АБУ-3005/2 від 30.05.2016 не передбачена. Позивач посилається на пункт 7.2 Договору, однак, даний пункт передбачає сплату покупцем штрафу 10% від суми заборгованості у випадку несплати за товар протягом 7 днів, а не пеню.

Позивач просить суд також стягнути з відповідача 5206,29 грн. інфляційних втрат за період червень-жовтень 2016 та 1 717,75 грн. 3% річних за період з 09.06.2016 по 14.11.2016.

Положеннями частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з врахуванням втрат від інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64).

Оскільки проценти річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, то обмеження нарахування процентів річних та інфляційних терміном 6 місяців відповідно до ст. 232 ГК України не застосовується.

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК) господарський суд має зясовувати обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у звязку з порушенням грошового зобовязання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобовязання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

За таких обставин, виходячи з наступного розрахунку:

підстава Строк оплатиОсновний борг, грн.Період прострочення3% річних, грн.
ПД №17 на 18770,00 грн.09.06.16---
ВН №5390 від 03.06.16 на 2244,00 грн.10.06.16---
ВН №5391 від 03.06.16 на 7220,10 грн.10.06.16---
ВН №5592 від 08.06.16 на 8758,88 грн.15.06.16---
ВН №5593 від 11.06.16 на 7020,00 грн.18.06.166 472,98
ВН №5594 від 11.06.16 на 8302,50 грн.18.06.1614775,4819.06 21.06.163,63
ВН №5595 від 14.06.16 на 7744,90 грн.21.06.1622520,3822.06 23.06.163,69
ВН №5596 від 16.06.16 на 7490,70 грн.23.06.1630011,0824.06.162,46
ВН №5597 від 17.06.16 на 5077,50 грн.24.06.1635088,5825.06 28.06.1611,50
ВН №6139 від 21.06.16 на 37167,23 грн.28.06.1672255,8129.06 30.06.1611,85
ВН №6267 від 23.06.16 на 24701,18 грн.30.06.1696956,9901.07.167,95
ВН №6333 від 24.06.16 на 2629,50 грн.01.07.1699586,4902.07 06.07.1640,81
ВН №6430 від 29.06.16 на 7113,60 грн.06.07.16106700,0907.07 09.07.1626.24
ВН №6517 від 02.07.16 на 7200,96 грн.09.07.16113901,0510.07 11.07.1626,24
ВН №6516 від 04.07.16 на 23046,46 грн.11.07.16136 947,5112.07 02.08.16246,95
ПД №131 на 6460,0003.08.16130487,5103.08 16.08.16149,74
ПД №158 на 1000,8017.08.16129 486,7117.08 14.11.16955,23
ПД №106 на 4059,58 грн.28.12.16125427,13
ПД №128 на 60 735,43 грн.20.01.1764 691,70
всього 64691,70 1478,72
судом встановлено, що за заявлений період належні до стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних становлять 1478,72 грн., відтак вказана вимога належить до задоволення частково.

Здійснюючи перевірку розрахунку інфляційних втрат, суд врахував, що відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). За таких обставин, виходячи з наступного розрахунку:

періодРозмір боргу, який існував на останній день місяцяІнфляційні, грн.
липень 201696956,99 (на 30.06.16)- 96,96
серпень ,51 (на 31.07.16)- 410,84
вересень - жовтень ,71 (на 31.08.16)6021,65
всього 5513,85
суд встановив, що за заявлений період належні до стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні втрати становлять 5513,85 грн. Позивачем заявлено до стягнення 5206,29 грн. інфляційних втрат, суд, приймаючи рішення, не вправі виходити за межі позовних вимог, відтак зазначена вимога належить до задоволення повністю в заявленій сумі.

Таким чином, повно та ґрунтовно дослідивши наявні у справі докази, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи подані позивачем розрахунки заборгованості, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню частково, та приймає рішення про стягнення з відповідача 64691,70 грн. основного боргу, 5206,29 грн. інфляційних втрат та 1478,72 грн. процентів річних.

Суд припиняє провадження в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 64795,01 грн. основного боргу.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються судом на обидві сторони пропорційно задоволеним вимогам на відповідача в частині, пропорційній вимогам, за якими позов задоволено та за якими припинено провадження у справі як на сторону, з вини якої виник спір (частина друга ст. 49 ГПК України), та на позивача в частині, пропорційній вимогам, у задоволенні яких відмовлено.

З огляду на вищевикладене, керуючись статтями 2, 12, 22, 32-34, 43, 49, 75, пунктом 1-1 частини першої ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 України» задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний комбінат «Прогрес» (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Запорізька, буд. 14, ідентифікаційний код 40087050)

на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 України» (04053, м. Київ, вул. Гоголівська, буд.43-А, ідентифікаційний код 37354345)

64 691,70 грн. (шістдесят чотири тисячі шістсот девяносто одну гривню сімдесят копійок) основного боргу,

5206,29 грн. (пять тисяч двісті шість гривень двадцять девять копійок) інфляційних втрат,

1478,72 грн. (одну тисячу чотириста сімдесят вісім гривень сімдесят дві копійки) процентів річних;

2042,58 грн. (дві тисячі сорок дві гривні пятдесят вісім копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В частині вимог про стягнення 64795,01 грн. основного боргу провадження у справі припинити.

4. В іншій частині вимог відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 17.03.2017.

Суддя О.В. Конюх