ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2017 р. Справа № 911/4151/16

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 108698,64 грн.

секретар судового засідання (пом. судді): Мамчур А.О.

за участю представників:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

Обставини справи:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1, позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2, відповідач) про стягнення 108698,64 грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором доручення № 001 від 27.09.2016 р. про надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення вантажу автомобільним транспортом в міжнародному сполученні, який було укладено у спрощений спосіб шляхом обміну електронними листами, у звязку з чим просить суд стягнути з відповідача 103229,60 грн. основного боргу, 668,45 грн. 3% річних, 4800,59 грн. інфляційних втрат, а також судові витрати.

Розгляд справи відкладався.

03.02.2017 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшла заява б/н від 02.02.2017 р. (вх. № 2583/17 від 03.02.2017 р.), за змістом якої позивач на виконання ухвали суду надав оригінал накладної CMR. Окрім того, позивач надав пояснення щодо неможливості надання оригіналу договору про надання транспортно-експедиційних послуг та заявки, оскільки вказані документи були укладені шляхом обміну електронними листами.

03.02.2017 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання б/н від 02.02.2017 р. (вх. № 2584/17 від 03.02.2017 р.) про розгляд справи без участі представника позивача.

21.02.2017 р. до господарського суду Київської області від позивача засобами електронного звязку надійшла заява з приводу виконання вимог ухвали суду від 06.02.2017 р. щодо неможливості надання суду всіх витребуваних оригіналів документів, які додані до матеріалів справи, з клопотанням прийняти рішення за наявними у матеріалах справи документами. Окрім того, заява також містить клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів.

У судове засідання 23.01.2017 р., 06.02.2017 р. та 23.02.2017 р. представник позивача не зявився.

Відповідач у судове засідання 23.01.2017 р., 06.02.2017 р. та 23.02.2017 р. представника не направив, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належно. Відзиву на позов до суду відповідач не подав.

Згідно із абз. 3 пп. 3.9.1 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України в разі, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (перевізник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (експедитор) було укладено договір № 001 від 27.09.2016 р. про надання транспортно-експедиторських послуг з перевезенням вантажу автомобільним транспортом в міжнародному сполученні, відповідно до п. 1.1 якого експедитор - довірена особа замовника, що не має права власності на вантаж, доручає, а перевізник надає транспортні послуги з перевезення вантажу в міжнародному сполученні, а також територією України.

Згідно з п. 1.2 договору, сторони, виконуючи покладені на них цим договором зобов'язання, керуються даним договором, Конвенцією про договір міжнародного перевезення вантажів по дорогах (КДПВ), Митною конвенцією про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП (Конвенція МДП), чинним законодавством України, а також узгодженою сторонами заявкою на організацію вантажних перевезень, яка визначає умови виконання кожного перевезення.

Підпунктом 2.1.1 договору було встановлено, що експедитор зобовязується не менш, ніж за 24 години до дати завантаження надати перевізнику оригінал або факс-копію транспортної заявки на надання послуг з організації міжнародних перевезень із зазначенням наступної інформації: маршрут перевезення, найменування вантажу, вага і обсяг вантажу на один автомобіль, дата, час і адреса завантаження, вартість транспортних послуг у гривнях, умови оплати, додаткові умови.

Згідно з п. 3.1 договору розмір оплати послуг перевізника обумовлюється в заявці на організацію перевезення.

Пунктом 6.6 договору встановлено, що цей договір складено і підписано в двох примірниках російською мовою, обидва примірники ідентичні та мають однакову юридичну силу. Всі факсові копії мають юридичну силу оригіналу. Строк дії договору - до 31.10.2016 р.

З матеріалів справи слідує, що між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 шляхом обміну електронними листами також було укладено заявку № 1 від 26.09.2016 р. на транспортно-експедиційне обслуговування, згідно якої позивач зобовязався здійснити доставку вантажу (кондитерські вироби, 18 т.) до м. Єреван (Вірменія), дата завантаження 27.09.2016 р., сума оплати 4000,00 дол. США по курсу НБУ на день розмитнення, оплата проводиться готівкою до моменту розвантаження (після розмитнення). У заявці зазначені наступні відомості про автомобіль, яким буде здійснено перевезення: DAF AI3074AI/AI1137XT, водій ОСОБА_1 (копія заявки долучена до матеріалів справи).

Як вбачається з міжнародних товарно-транспортних накладних CMR № 937260 та CMR № 937262, позивачем було здійснено перевезення вантажу кондитерських виробів автомобілем AI3074AI/AI1137XT за маршрутом м. Одеса (Україна) м. Єреван (Вірменія), що підтверджується штампами позивача, відповідача, митниці та одержувача вантажу.

Згідно зі штампом митного органу Вірменії, що знаходиться на межі граф 13/14 CMR, розмитнення вантажу відбулося 12.10.2016 р. При цьому, згідно графи 24 CMR, його розвантаження відбулося 13.10.2016 р.

Вказаний у товарно-транспортних накладних CMR № 937260 та CMR № 937262 товар позивачем було доставлено без зауважень з боку вантажоодержувачів LLC «MEGAFOOD» та ТОВ «АПЕЙРОН», про що свідчать підписи та відбитки печаток у полі 24 зазначених накладних.

Таким чином, позивачем на виконання своїх зобовязань було надано послуги з перевезення вантажу загальною вартістю 4000,00 дол. США, яка по курсу НБУ на день розмитнення (13.10.2016 р.) становила 103229,60 грн., та обумовлена сторонами у заявці № 1 від 26.09.2016 р.

Проте, в порушення умов договору та заявки, вартість послуг з перевезення вантажу відповідачем не сплачена, у звязку з чим позивач і звернувся з даним позовом до суду про стягнення з ФОП ОСОБА_2 заборгованості в сумі 103229,60 грн., які становлять 4000,00 дол. США (станом на 13.10.2016 р.), 4800,59 грн. інфляційних втрат та 668,45 грн. 3% річних.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Поряд з цим, відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За своєю правовою природою правочин, який відбувся між позивачем та відповідачем, є договором перевезення вантажу.

У відповідності з приписами ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч. 3 ст. 909 ЦК України).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності з частиною першою ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Поряд з цим слід зазначити, що приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Представник відповідача у судові засідання не зявився, відзиву на позов, контррозрахунку розміру заборгованості або доказів оплати заборгованості за надані позивачем послуги з перевезення суду не надав.

Отже, факт порушення відповідачем зобовязань судом встановлений та по суті відповідачем не спростований.

З урахуванням викладеного та встановлення судом факту наявності заборгованості перед позивачем у відповідача, вимога позивача про стягнення заборгованості в сумі 103229,60 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 668,45 грн. 3% річних та 4800,59 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір 3% річних, визначений позивачем, становить 668,45 грн., нарахованих з наступного дня, коли кошти за перевезення мали бути сплачені, тобто з 14.10.2016 р., на заборгованість відповідача, є обґрунтованим та арифметично вірним, у звязку з чим 3 % річних підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем, становить 4800,59 грн., нарахованих на заборгованість відповідача за жовтень та листопад 2016 р., є обґрунтованим та арифметично вірним, у звязку з чим інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Також позивач просив суд стягнути із ФОП ОСОБА_2 витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 10800,00 грн.

Слід зазначити, що статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України «Про адвокатуру». Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

В абзаці 4 пункту 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 13), встановлено, що за змістом частини третьої статті 48 та частини пятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Як вбачається із матеріалів справи, правовідносини між позивачем та адвокатом ОСОБА_3 підтверджуються договором доручення б/н від 05.12.2016 р.

У відповідності зі Свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 507, виданим 16.05.2008 р., ОСОБА_3 має право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно з договором доручення б/н від 05.12.2016 р., повірений надав довірителю правову допомогу у спорі, що виник із ФОП ОСОБА_2, а саме здійснив вивчення та огляд документів та інших доказів за їх місцезнаходженням, провів заходи досудового врегулювання спору, шляхом проведення переговорів на предмет безспірного повернення богу, підготував пакет документів, необхідних для звернення до суду, підготував позовну заяву та вчинив інші дії необхідні для розгляду справи та її повного юридичного супроводу. Сторони погодили, що розмір винагороди за надані послуги повіреного за даним договором становить 10800,00 грн. (п. 2.2 договору).

12.12.2016 р. ФОП ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_3 було підписано акт прийому-передачі наданих послуг № 2-12, які були передбачені договором. Відповідно до пункту 1.2 акту загальна вартість наданих послуг склала 10800,00 грн.

Сплата позивачем вартості адвокатських послуг за вказаним договором підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією № 02-12 від 12.12.2016 р. на суму 10800,00 грн.

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, повязані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських обєднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною пятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським обєднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Таким чином, враховуючи, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, якому здійснено оплату, а також наявність доказів фактичного перерахування йому коштів на підставі договору, господарський суд дійшов висновку про кваліфікацію зазначених ФОП ОСОБА_1 витрат по оплаті за договором доручення б/н від 05.12.2016 р. у розмірі 10800,00 грн. в якості витрат на оплату послуг адвоката в розумінні ст. 44 ГПК України, які підлягають стягненню з відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюються у таких розмірах: 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Згідно з п. 4.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 р. № 7, у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору: якщо позов залишено без задоволення, - судовий збір не стягується; у разі задоволення позову повністю або частково судовий збір стягується з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам) в доход державного бюджету України, якщо відповідач не звільнений від сплати цього збору.

Як слідує з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, у звязку з чим звільнений від сплати судового збору.

Таким чином витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 49 ГПК України покладаються судом на відповідача шляхом стягнення до Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (08600, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (08500, АДРЕСА_2, код НОМЕР_2) 103229 (сто три тисячі двісті двадцять девять) грн. 60 коп. основного боргу, 668 (шістсот шістдесят вісім) грн. 45 коп. 3 % річних, 4800 (чотири тисячі вісімсот) грн. 59 коп. інфляційних втрат, 10800 (десять тисяч вісімсот) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (08600, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) в дохід Державного бюджету України 1600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 01.03.2017 р.

Суддя В.М. Бабкіна