ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017р. Справа№ 914/266/17

За позовом: Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м.Львів

до відповідача: Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)», м.Львів

про стягнення 60583,33грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю

від відповідача: ОСОБА_2 представник за довіреністю

Суть спору: позов заявлено Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго», м.Львів до Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)», м.Львів про стягнення 60583,33грн., з яких 36360,08грн. основного боргу, 2868,96грн. пені, 4049,15грн. 3 % річних та 17305,14грн. індексу інфляції.

Ухвалою суду від 13.02.2017р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні 01.03.2017р. Ухвалою суду від 01.03.2016р. розгляд справи відкладено на 13.03.2017р. у звязку з неявкою відповідача та беручи до уваги подане ним клопотання.

Представникам сторін розяснено права, згідно ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Представник позивача у судове засідання 13.03.2017р. зявився, позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених у позовній заяві. Ствердив, зокрема, що в жовтні 2002 року між позивачем та відповідачем Державною установою «Львівська виправна колонія (№48)» укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді. Однак, відповідачем взяті на себе за договором зобовязання із оплати за поставлену теплову енергію за період з жовтня 2015 року по листопад 2016 року належним чином не виконувались, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 36360,08грн., що й зумовило звернення до суду із позовною заявою, в якій окрім суми основного боргу до стягнення також заявлено 2868,96грн. пені, нарахованої на підставі договору, а також 17305,14грн. індексу інфляції та 4049,15грн. 3 % річних, нарахованих у відповідності до закону. Просив позов задоволити.

Представник відповідача в судове засідання 13.03.2017р. зявився, позовні вимоги визнав у повному обсязі на суму 60583,33грн., однак зазначив про неможливість виконання зобовязань за договором зважаючи на складне матеріальне становище, про що, зокрема, зазначено у поданому ним відзиві (вх.№9558/17 від 10.03.2017р.). З огляду на наведене, просив суд розтермінувати сплату вказаної заборгованості на дванадцять місяців до 01.04.2018р. згідно графіку, наведеного у клопотанні (вх.№9546/17 від 10.03.2017р.).

Інших заяв чи клопотань до початку судового засідання учасниками судового процесу не подано.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст. 4-3 ГПК України судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у звязку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено таке.

Між Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (енергопостачальна організація за договором, позивач по справі) та Львівською виправною колонією №48 (після зміни найменування Державна установа «Львівська виправна колонія (№48)»; споживач за договором, відповідач по справі) укладено договір №5025/А про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.10.2002р., за яким енергопостачальна організація взяла на себе зобовязання постачати споживачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором (п.1).

За умовами договору, розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів та іншими не забороненими чинним законодавством формами (п.6.1). Розрахунковим періодом є календарний місяць (п.6.2). Споживач до 15-го числа місяця, наступного за звітним, сплачує енергопостачальній організації вартість фактично спожитої теплової енергії (п.6.3).

Позивач стверджує, що всупереч умовам договору, відповідачем здійснено часткову оплату вартості теплової енергії та приєднаного теплового навантаження за період з жовтня 2015 року по листопад 2016 року, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 36360,08грн.

Зазначене зумовило звернення ЛМКП «Львівтеплоенерго» до суду із позовною заявою, в якій окрім суми основного боргу до стягнення також заявлено 2868,96грн. пені, нарахованої на підставі договору, а також 17305,14грн. індексу інфляції та 4049,15грн. 3 % річних, нарахованих у відповідності до закону.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст.275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, вартість теплової енергії та приєднаного теплового навантаження за період з жовтня 2015 року по листопад 2016 року Державною установою «Львівська виправна колонія (№48)» оплачено, в порушення умов договору, лише частково, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 36360,08грн.

Суд також зазначає, що відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Так, відповідно до п.7.2.3 договору, споживач за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проаналізувавши долучений до позовної заяви розрахунок позовних вимог, суд приходить до висновку, про підставність проведених позивачем нарахувань 2868,96грн. пені, 17305,14грн. індексу інфляції та 4049,15грн. 3 % річних.

Як вже зазначалось, у відзиві (вх.№9558/17 від 10.03.2017р.) відповідачем повністю визнано позовні вимоги про стягнення заборгованості 60583,33грн., з яких 36360,08грн. основного боргу, 2868,96грн. пені, 4049,15грн. 3 % річних та 17305,14грн. індексу інфляції.

Згідно з ч.5 ст.22 ГПК України, відповідач має право визнати позов повністю або частково. Оскільки визнання позову відповідачем не суперечить законодавству та не порушує права і охоронювані законом інтереси третіх осіб, суд приймає визнання позову Державною установою «Львівська виправна колонія (№48)».

У вказаному відзиві відповідач зазначає, що невиконання зобовязання у встановлений строк у повному обсязі зумовлено його скрутним фінансовим становищем.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.1.10 Постанови №14 від 7.12.2013р. надано розяснення про те, що у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України). Також суд звертає увагу на те, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто бюджетна установа як отримувач і розпорядник бюджетних коштів не має будь-яких привілеїв чи пільг в межах виконання зобовязань, взятих на себе за договором. Окрім цього, за змістом частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005р. відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання, про що, зокрема, зазначено у Постанові Верховного суду від 15.05.2012р. по справі № 11/446. Також в п.5 оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013р. зазначено, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання (див. постанову Вищого господарського суду України від 23.08.2012 у справі №15/5027/715/2011).

З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Щодо клопотання Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» про розтермінування боргу (вх.№9546/17 від 10.03.2017р.), суд звертає увагу на те, що у відповідності до п.6 ч.1 ст.83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.7.1 Постанови №9 від 17.10.2012р. розяснено, що підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк. Проте, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Оскільки відповідачем не доведено наявність обставин, що можуть ускладнити виконання рішення чи зробити його неможливим, не подано доказів в обґрунтування такої заяви, в тому числі й на підтвердження важкого фінансового становища установи, суд вважає за необхідне у її задоволенні відмовити, що, однак, не позбавляє Державну установу «Львівська виправна колонія (№48)» права звернутись до господарського суду із заявою про надання розстрочки чи відстрочки виконання судового рішення, що набрало законної сили, в порядку, встановленому ст.121 ГПК України.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак, витрати зі сплати судового збору слід покласти на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 83, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» (м.Львів, вул.Хуторівка, буд.2; ) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (м.Львів, вул. Д.Апостола, буд.1; ) 36360,08грн. основного боргу, 2868,96грн. пені, 4049,15грн. 3 % річних, 17305,14грн. індексу інфляції та 1600,00грн. судового збору.

3. Наказ видати у відповідності до ст.116 ГПК України.

4. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 20.03.2017р.

Суддя Щигельська О.І.