ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року Справа № 915/485/16

Господарський суд Миколаївської області у складі

судді Корицької В.О.,

при секретарі судового засідання Берко О.В.,

за участю представників сторін:

від прокуратури: ОСОБА_1, посвідчення від 13.08.2015 року № 035059,

від позивача та відповідачів 1, 2 представники не зявились,

від відповідача-3: ОСОБА_2, довіреність від 13.05.2016 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом : керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1,

54001, вул. Нікольська, 73, м. Миколаїв,

в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області,

57456, вул. Одеська, буд. 4, с. Коблеве, Миколаївська область,

до

відповідача-1: Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, 57400, вул. Леніна, 33, смт. Березанка, Миколаївська область,

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю фірма ЮКЕЙ-СД,

54024, вул. 1-а Інгульська, 1-В, м. Миколаїв,

відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю ДІККСОН,

65020, АДРЕСА_1,

про:

- визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 25.02.2008 року № 232;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.07.2009 року № 1068, укладеного між Березанською районною державною адміністрацією Миколаївської області та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма ЮКЕЙ-СД, м. Миколаїв;

- визнання недійсним державного акту від 29.07.2009 року серії ЯЕ № 443476 на право власності Товариства з обмеженою відповідальністю ЮКЕЙ-СД, м. Миколаїв на земельну ділянку площею 1,1022га за кадастровим номером :09:000:0125, розташовану по проспекту Курортному, 11 в с. Коблеве Березанського району Миколаївської області;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.07.2009 року № 1147, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма ЮКЕЙ-СД, м. Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю ДІККСОН, м. Одеса, -

ВСТАНОВИВ:

Керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 1 звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області (Коблівська сільська рада) з позовною заявою до Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області (Березанська райдержадміністрація), Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма ЮКЕЙ-СД, Товариства з обмеженою відповідальністю ДІККСОН, в якій просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 25.02.2008 року № 232; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17.07.2009 року № 1068, укладений між Березанською районною державною адміністрацією Миколаївської області та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма ЮКЕЙ-СД; визнати недійсним державний акт від 29.07.2009 року серії ЯЕ № 443476 на право власності Товариства з обмеженою відповідальністю ЮКЕЙ-СД на земельну ділянку площею 1,1022 га з кадастровим номером :09:000:0125, розташовану по проспекту Курортному, 11 в с. Коблеве Березанського району Миколаївської області; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30.07.2009 року № 1147, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма ЮКЕЙ-СД та Товариством з обмеженою відповідальністю ДІККСОН, а також відшкодувати прокуратурі за рахунок відповідачів судові витрати.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 30.06.2016 року (суддя Коваль С.М.) у справі № 915/485/16, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 28.09.2016 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.01.2017 року постанову Одеського апеляційного господарського суду від 28.09.2016 року та рішення Господарського суду Миколаївської області від 30.06.2016 року у справі № 915/485/16 скасовано, справу направлено на новий розгляд.

На підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Миколаївської області № 12 від 30.01.2017 року проведено повторний автоматизований розподіл справи № 915/485/16.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2017 року призначено головуючого суддю - Корицьку В.О.

Ухвалою суду від 01.02.2017 року справу прийнято до провадження судді Корицької В.О., розгляд справи призначений на 15.02.2017 року.

Ухвалою суду від 15.02.2017 року розгляд справи відкладений на 07.03.2017 року у звязку з неявкою у судове засідання представників позивача та відповідачів 1, 2.

Ухвалою суду від 07.03.2017 року розгляд справи відкладений на 15.03.2017 року у звязку з неявкою у судове засідання представників позивача та відповідачів 1, 2.

15.03.2017 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Позивач та відповідачі - 1, 2 явку повноважних представників у судове засідання не забезпечили.

17.05.2016 року до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності повноважного представника за наявними у справі матеріалами (том 1 а.с. 142-143).

Представник відповідача-3 у судовому засіданні проти позову заперечив.

У поданих суду письмових поясненнях (том 1 а.с. 150-155, 169-170) зазначив, що Коблівська сільська рада Березанського району Миколаївської області не довела порушення свого права, оскільки на момент відчуження спірної земельної ділянки вона не входила до меж населеного пункту. Крім того, спірна земельна ділянка відноситься до земель рекреації, а не водного фонду, а тому може перебувати у приватній власності.

17.05.2016 року відповідач-3 звернувся до суду з завою про застосування позовної давності (том 1 а.с.58-62)

15.02.2017 року відповідач-3 повторно звернувся до суду з завою про застосування позовної давності (том 2 а.с. 80-84).

Враховуючи достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті, справа розглянута за відсутності повноважних представників позивача та відповідачів 1, 2.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача-3, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Розпорядженням Березанської райдержадміністрації № 232 від 25.02.2008 року (том 1 а.с. 17) Товариству з обмеженою відповідальністю (ТОВ) фірмі ЮКЕЙ-СД продано земельну ділянку загальною площею 1,1022 га для рекреаційного призначення для обслуговування належної на праві власності ТОВ фірма ЮКЕЙ-СД бази відпочинку Восход, розташованої за межами населеного пункту в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області за адресою: с. Коблеве, проспект Курортний, 11.

Відповідно до вказаного розпорядження, 17.07.2009 року між Березанською районною державною адміністрацією та ТОВ фірма ЮКЕЙ-СД укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований у реєстрі за № 1068 (том 1 а.с. 20).

Відповідно до Акту приймання-передачі земельної ділянки від 17.07.2009 року Березанська районна державна адміністрація Миколаївської області передала, а Товариство з обмеженою відповідальністю ЮКЕЙ-СД прийняло вищезазначену земельну ділянку (том 1 а.с. 22).

На підставі зазначеного вище договору, ТОВ фірма ЮКЕЙ-СД отримано державний акт серії ЯЕ № 443476 від 29.07.2009 на право власності на земельну ділянку площею 1,1022 га , кадастровий номер :09:000:0125, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 16 (том 1 а.с. 23).

ТОВ фірма ЮКЕЙ-СД продано земельну ділянку площею 1,1022 га за кадастровим номером :09:000:0125 ТОВ ДІККСОН за договором від 30.07.2009 року, який посвідчено приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за № 1147 (том 1 а.с. 24-25).

На вказаній земельній ділянці розташоване нерухоме майно (база відпочинку Восход), що належало ТОВ фірма ЮКЕЙ-СД на праві приватної власності, яке за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 03.08.2009 року (том 1 а.с. 27), посвідченому приватним нотаріусом Березанського районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_3 та зареєстрованому в реєстрі за № 1169, продано Товариству з обмеженою відповідальністю ДІККСОН.

Згідно листа від 31.03.2016 року відділу Держгеокадастру у Березанському районі Миколаївської області, інформація стосовно реєстрації та видачі ТОВ ДІККСОН державного акту на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :09:000:0125 відсутня (том 1 а.с. 41).

Відповідно довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.03.2016 року, відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :09:000:0125, а також на земельну ділянку площею 1,1022 га за адресою: Миколаївська область, с. Коблеве, просп. Курортний, 11, відсутні.

Згідно наданої інформації відділом Держгеокадастру у Березанському районі, нормативна грошова оцінка земельної ділянки за кадастровим номером :09:000:0125 становить 981 822,84 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що Березанською районною державною адміністрацією Миколаївської області порушено вимоги законодавства при передачі (продажу) земельної ділянки у приватну власність ТОВ фірма ЮКЕЙ-СД, оскільки розпорядження райдержадміністрації про відчуження у приватну власність земельної ділянки, яка розташована у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, суперечить законодавству та було прийнято всупереч вимог земельного та водного кодексів України, а саме приписів ст.ст. 85, 88 Водного кодексу України та ст.ст. 58, 60, 62, 122, 124 Земельного кодексу України, а отже порушує цивільні права та інтереси держави.

Суд погоджується з доводами прокурора щодо порушення відповідачем-1 чинного законодавства при прийнятті оспорюваного рішення з огляду на наступне.

Ч. 1 статті 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно ст. 19 Конституції України та ст. 7 Закону України Про місцеві державні адміністрації, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України, уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ВК України, уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води.

Згідно п. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, з урахуванням конкретної ситуації.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою із встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Статтею 85 ВК України передбачає, що у тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об'єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним та фізичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.

Отже, законодавством не передбачено передачу земельних ділянок прибережних захисних смуг у власність.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною у постановах від 02.09.2014 у справах №905/6025/13, №915/1223/13 та постановах від 09.09.2014 у справах №915/1224/13, №915/1220/13, №915/1226/13.

Згідно з матеріалами технічної документації із землеустрою щодо складання документу (державного акту), що посвідчує право власності на земельну ділянку ТОВ фірма ЮКЕЙ-СД (пояснювальна записка, ситуаційний план, кадастровий план), спірна земельна ділянка повністю розміщена в нормативно визначених межах прибережної захисної смуги Чорного моря.

Згідно інформації відділу Держгеокадастру у Березанському районі Миколаївської області від 24.03.2016 року, приблизна відстань від урізу Чорного моря меж земельної ділянки за кадастровим номером :09:000:0125 до південної межі складає 30-40 м , до північної - 130-140 м.

Отже, спірне розпорядження від 25.02.2008 року № 232 прийняте в порушення чинного законодавства, є незаконним.

Разом з тим, у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 25.02.2008 року № 232 слід відмовити, виходячи з наступного.

Пунктом 3 ст. 267 Цивільного Кодексу України передбачено застосування позовної давності судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач-3 до винесення судом рішення звертався із заявою щодо застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного Кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Припис ст. 257 вказаного кодексу встановлює загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного Кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного Кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ст. 261 Цивільного Кодексу України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 Цивільного Кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 16.09.2015 року по справі № 6-68цс15.

Прокурор в судовому засіданні надав пояснення, що про незаконність оспорюваного розпорядження він дізнався після отримання інформації Коблівської сільської ради від 29.03.2016 року, договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки Коблівській сільській раді за актом приймання-передачі 17.10.2012 року не передавався. Інформація щодо укладеного 17.07.2009 року між Березанською райдержадміністрацією та ТОВ фірма ЮКЕЙ-СД договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки у сільській раді відсутня.

Крім того, законом не передбачено повноважень сільських рад вивчати та надавати оцінку законності розпоряджень районних державних адміністрацій.

Таким чином, Коблівська сільська рада не мала об'єктивної можливості знати про існування оскаржуваних розпорядження, договорів купівлі-продажу та державного акту про право власності на земельну ділянку.

У зв'язку з цим, прокурор вважає, що позовна давність за даним спором не пропущена.

Суд не погоджується з даними доводами прокурора.

Як свідчать платіжні доручення (том 1 а.с. 76-141) за оплату земельного податку, який має сплачуватися виключно власником, Коблівська сільська рада отримала інформацію саме з 16.06.2009 року (з моменту оплати) про те, що ТОВ ДІККСОН набув права власності на земельну ділянку.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного Кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З врахуванням характеру спірних правовідносин, стосовно вимог, заявлених у даному спорі, перебіг позовної давності повязано з моментом, коли позивач міг дізнатися не лише про факт вчинення розпорядження земельною ділянкою та оспорюваних правочинів щодо спірної земельної ділянки, але й що внаслідок такого розпорядження та правочинів порушуються права позивача щодо земельної ділянки.

Коблівська сільська рада у 2009 році не мала повноважень щодо спірної земельної ділянки.

Проте, рішенням Миколаївської обласної ради № 2 від 23.09.2011 року Про встановлення та зміну меж населеного пункту Коблеве Березанського району Миколаївської області (том 2 а.с. 98) були змінені межі населеного пункту Коблеве в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, в результаті чого спірна земельна ділянка увійшла до меж населеного пункту Коблеве.

Відповідно до п. 4.2 вищезазначеного рішення Миколаївської обласної ради № 2 від 23.09.2011 року Коблівській сільській раді рекомендовано укласти договір із землевпорядною організацією на проведення робіт з інвентаризації земель, включених до межі населеного пункту Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області, проте відповідно до інформації Коблівської сільської ради № 181 від 06.02.2017 року (том 2 а.с. 102) та пояснень Прокуратури Миколаївської області від 06.03.2017 року (том 2 а.с. 125) інвентаризація земель не проводилась у звязку з відсутністю бюджетних коштів, а також відсутністю відповідного подання відділу земельних ресурсів.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Положення про земельно-кадастрову інвентаризацію земель населених пунктів, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 26 серпня 1997 року № 85, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31 жовтня 1997 року за № 522/2326 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) до земель населених пунктів відносяться всі землі, що знаходяться в їх межах.

Метою проведення інвентаризації земель населених пунктів є створення інформаційної бази для ведення державного земельного кадастру, регулювання земельних відносин, раціонального використання і охорони земельних ресурсів, оподаткування.

Таким чином, саме з 23.09.2011 року у Коблівської сільської ради виникли визначені законом повноваження щодо спірної земельної ділянки, тобто саме з цього часу Коблівська сільська рада мала право на захист свого субєктивного права.

У постанові Верховного суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-2469цс16 зазначено наступне.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до вищезазначених платіжних доручень (том 1 а.с. 76-141) оплата земельного податку здійснювалась ТОВ ДІККСОН з вересня 2009 року по квітень 2016 року, тобто на момент виникнення у Коблівської сільської ради права на захист свого субєктивного права щодо спірної земельної ділянки земельний податок ТОВ ДІККСОН сплачувався, а тому Коблівська сільська рада могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, Коблівська сільська рада отримала інформацію саме у день сплати земельного податку, тобто 10.10.2011 року (платіжне доручення № 137 від 10.10.2011 року, том 1 а.с. 88), та мала можливість встановити, що платником земельного податку є ТОВ ДІККСОН, оскільки земельний податок сплачується виключно власником земельного податку.

Оскільки прокурор звернувся з позовом 22.04.2016 року, тобто поза межами строку позовної давності, відповідно до припису ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України це є підставою для відмови у позові.

Отже, в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 25.02.2008 року № 232 слід відмовити, у звязку із пропуском строку позовної давності.

Крім того, частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Надавши оцінку доводам прокурора, суд вважає, що прокуратура мала об'єктивну можливість дізнатися про порушення земельного законодавства у даній справі до спливу строку позовної давності.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України Про прокуратуру № 1789-XII від 05.11.1991 року (Закон № 1789-XII), (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Згідно п.п. 1, 3 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 1789-XII, предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є, зокрема, відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам; додержання законів, що стосуються економічних, міжнаціональних відносин, охорони навколишнього середовища, митниці та зовнішньоекономічної діяльності.

Перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора. Прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю і не втручається у господарську діяльність, якщо така діяльність не суперечить чинному законодавству.

Розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 25.02.2008 року № 232, на підставі якого укладено спірні договори купівлі-продажу, є відкритим та доступним як для прокурора, так і для інших контролюючих органів.

Таким чином, суд вважає, що прокурор, в силу наданих йому Законом № 1789-XII компетенції та повноважень, мав бути обізнаний щодо існування спірного розпорядження та укладених на його виконання договорів, і мав можливість оскаржити їх до суду у межах визначених законодавством строків позовної давності.

При розгляді позовних вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу № 1068 від 17.07.2009 року та № 1147 від 30.07.2009 року, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин практики Європейського суду з прав людини у справі "Стреч проти Сполученого Королівства" внаслідок не встановлення судом справедливої рівноваги між інтересами усієї держави та інтересами однієї юридичної особи, яка набула відповідне право за незаконним рішенням та укладеним на його підставі договором.

Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду з права людини "Стретч проти Обєднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" від 24.06.2003 року № 44277/98 встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", тому визнання недійсним договору, згідно з яким покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Отже, правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.

Відповідно до другого речення частини 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції держава може втручатися в права суб'єктів власності і позбавити їх майна в розумінні Протоколу, але таке втручання не може суперечити інтересам суспільства і здійснюється лише на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Будь-яке втручання держави у власність має відповідати вимозі про наявність законної мети - інтересів суспільства.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 02.11.2004 року у справі Трегубенко проти України вказано, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний inter alia, інтерес суспільства та умови, передбачені законом. Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе індивідуальний і надмірний тягар.

Отже, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, майнове право особи може бути припинено у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.

Разом з тим, зазначаючи про наявність справедливої рівноваги між інтересами держави та юридичних осіб відповідачів 2, 3, при позбавленні права, набутого останніми за незаконним розпорядженням Березанської РДА та укладеними на його підставі договорами оренди землі, які автоматично визнаються недійсними з тих підстав, що звернення прокурора до суду із позовом на захист інтересів держави спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання стосовно розпорядження землями, що належать державі, позивач та прокурор не зазначили конкретних підстав щодо того, в чому саме полягає шкода державі, завдана спірним розпорядженням та укладеними договорами купівлі-продажу, а також яким чином буде змінено наявну ситуацію в бік державних/суспільних інтересів щодо використання земельної ділянки в разі задоволення позовних вимог.

Поряд з цим, суд зазначає, що, оскільки як позивач, так і відповідач-1 є державними органами виконавчої влади, фактично, спір у даній справі виник між державними органами, які відповідно до визначених законодавством повноважень здійснюють розпорядження відповідними землями державної форми власності, суд враховує правову позицію, викладену в рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (заява №29979/04), згідно з якою:

- Суд підкреслює особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах Беєлер проти Італії [ВП], заява №33202/96, п.120, ECHR 2000-I, Онерїлдіз проти Туреччини [ВП], заява №48939/99, п.128, ECHR 2004-XII, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, заява №21151/04, п.72, від 8 квітня 2008 року, і Москаль проти Польщі, заява №10373/05, п.51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обовязок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах Лелас проти Хорватії, заява №55555/08, п.74, від 20 травня 2010 року, і Тошкуце та інші проти Румунії, заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах Онерїлдіз проти Туреччини, п.128, та Беєлер проти Італії, п.119) (п.70);

- принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі Москаль проти Польщі, п.73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки, заява №36548/97, п.58, ECHR 2002-VIII) (п.71).

Враховуючи викладене, у задоволенні вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу № 1068 від 17.07.2009 року та № 1147 від 30.07.2009 року, а також державного акту від 29.07.2009 року серії ЯЕ № 443476 на право власності Товариства з обмеженою відповідальністю ЮКЕЙ-СД на земельну ділянку площею 1,1022 га за кадастровим номером :09:000:0125, розташовану по проспекту Курортному, 11 в с. Коблеве Березанського району Миколаївської області, слід також відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82 - 84 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги до канцелярії господарського суду Миколаївської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у випадку проголошення судом вступної та резолютивної частин рішення з дня підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складений 20.03.2017 року.

Суддя В.О. Корицька