ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

"20" березня 2017 р.Справа № 922/3221/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровой К.О.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ТК Кредит", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аспена", м. Харків
про стягнення 60 000 000,00 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ "ТК Кредит", в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - позивач), звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з ТОВ "Аспена" (далі - відповідач) заборгованість в сумі 60 000 000,00 грн., яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором врахування векселя № 432/14 від 05.11.2015 щодо невиконання зобов`язання відносно платежу за векселем.

Ухвалою господарського суду від 10.01.2017 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 01.03.2017 о 11:00.

Цією ж ухвалою клопотання позивача про надання відстрочки судового збору було задоволено та надано позивачу відстрочку сплати судового збору до 01 березня 2017 року.

Ухвалою суду від 08.02.2017 розгляд справи був відкладений до 01.03.2017 до 11:00.

Ухвалою суду від 01.03.2017 за клопотанням позивача строк розгляду спору був продовжений до 21.03.2017 включно. Цією ж ухвалою, за клопотанням позивача, строк оплати судового збору був продовжений до 20.03.2017.

Відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, витребуваних судом документів не надав. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення ухвали про призначення справи до розгляду за адресою, вказаною у позовній заяві. Проте ухвала суду повернута без вручення адресатові з позначкою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

Представник позивача у судове засідання з'явився, втім, доказів оплати судового збору суду не надав.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, дійшов висновку про залишення позову без розгляду, виходячи з наступного.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 44 ГПК України). Таким законом є Закон України "Про судовий збір".

Вказаним законом (на момент звернення позивача до суду з цим позовом) передбачено сплату судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Позивачем при поданні позовної заяви не надано доказів сплати судового збору, натомість АТ КБ "ТК Кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб просив суд відстрочити сплату судового збору, обґрунтовуючи це тим, що у звязку з віднесенням АТ КБ "ТК Кредит" до категорії неплатоспроможних та початком процедури ліквідації, позивач не здійснює господарської діяльності та фактично не отримує прибутків. Також позивач зазначив, що кошторис на сплату судових витрат (судового збору), затверджений Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, є обмеженим у розмірі 120 000,00 грн. в місяць, а також значну суму судового збору, скаржник має труднощі з оплатою судового збору, тоді як відстрочення сплати судового збору дасть можливість позивачу акумулювати відповідну суму коштів для сплати судового збору.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

За змістом положень ст. 8 Закону України "Про судовий збір" питання про відстрочення та розстрочення судом сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати з підстав майнового стану сторони вирішується судом в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження того, що майновий стан сторони перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу (в тому числі й органів державної влади) перед законом і судом (п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.11.2015 № 01-06/2093/15 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 22.05.2015 № 484-VIII)").

Отже, єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, що передбачені ст. 8 Закону України "Про судовий збір", є врахування судом майнового стану сторін. При цьому відстрочення чи розстрочення сплати судового збору є правом суду, а не його обовязком. При цьому, обґрунтування повязаних з цим обставин та подання доказів, які свідчать про неможливість або ускладнення в здійснення оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на зацікавлену особу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України, суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору.

Як роз'яснено у пункті 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше, ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або залишити позов чи скаргу без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Зі змісту вищенаведених положень вбачається, що коли строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може залишити позов без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду 26.09.2016. Позивачу тричі надавалась відстрочка оплати судового збору, а період з моменту звернення до суду з позовом до моменту винесення цієї ухвали становить майже півроку. В обґрунтування клопотань про відстрочення судового збору позивач посилався, зокрема, й на те, що йому необхідний час для акумулювання грошових коштів на його оплату. Втім, за півроку судовий збір позивачем так й не був оплачений, що дає підстави суду вважати, що позивач сплачувати судовий збір не збирався.

Враховуючи те, що позивачем у встановлений судом строк без поважних причин не було подано доказів, які підтверджують сплату судового збору у встановленому законом порядку і розмірі; у судовому засіданні представник позивача пояснив суду, що у позивача не має коштів на оплату судового збору; строк, на який було надано відстрочку оплати судового збору сплив; інших заяв або клопотань з цього приводу позивачем суду надано не було, суд дійшов висновку, що дана позовна заява підлягає залишенню без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити на наступному.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є обєктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є субєктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках.

Згідно з ст. 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Отже, виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, є завданням Фонду гарантування вкладів, у звязку з чим посилання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації на скрутне фінансове становище банку не може бути підставою для відстрочення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб сплати судового збору.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 42 ГПК України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Як розяснено в абзаці 3 п. 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, повязані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Отже, як органи державної влади, що утримуються за рахунок держбюджету, так і субєктів господарювання та громадян поставлено законом у рівні умови в частині обовязку сплачувати судовий збір, у звязку з чим, вибіркове надання господарським судом субєктивних переваг одним учасникам процесу перед іншими учасниками судового процесу шляхом звільнення чи відстрочення (розстрочення) сплати судового збору призведе до порушення вказаного конституційного принципу, що є неприпустимим.

Крім того, згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Креуз проти Польщі, no. 28249/95 від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у звязку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "ОСОБА_2 проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

У даному випадку, необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб'єктів, яке визначено ГПК України і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Невиконання заявником наведених вимог процесуального законодавства має правовим наслідком відмову у прийнятті позовної заяви до розгляду та повернення її заявнику.

Дана правова позиція викладена в аналогічній справі №922/3222/16 у постановах Харківського апеляційного господарського суду від 01.11.2016 та Вищого господарського суду України від 14.12.2016.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 81 ГПК України, після усунення обставин, які зумовили залишення позову без розгляду, позивач має право повторно звернутися з ним до господарського суду в загальному порядку.

На підставі викладеного та керуючись п. 5 ч. 1 ст. 81, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов залишити без розгляду.

Суддя ОСОБА_3