РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017№910/917/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СМЕГ УКРАЇНА"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про стягнення 52 460,98 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Тітаренко О.О. - за довіреністю від 01.01.2015 р.;

від відповідача: не з'явились.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 13 березня 2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СМЕГ УКРАЇНА" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення 52 460,98 грн., в тому числі 24 974,11 грн. основного боргу, 20 236,56 грн. пені, 1 381,44 грн. 3 % річних, 5 868,87 грн. збитків від інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором поставки № 1259 від 26.02.2015 року в частині здійснення повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.01.2017 порушено провадження у справі № 910/917/17, її розгляд призначено на 01.02.2017 року.

01.02.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 заборгованість в сумі 52 460,98 грн.

Дослідивши зміст зазначеної заяви судом встановлено, що фактично за своїм змістом вона є заявою про виправлення технічної помилки, допущеної під час складання позовної заяви в частині по-батькові відповідача.

Враховуючи вищевикладене, судом прийнято вказану заяву до розгляду, у зв'язку з чим позовні вимоги розглядаються в її редакції.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.02.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 20.02.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.02.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 13.03.2017 року.

03.03.2017 представник позивача через відділ діловодства господарського суду міста Києва надав документи на виконання вимог ухвали суду.

У судовому засіданні 13.03.2017 року представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання 13.03.2017 року не з'явився, вимоги ухвали суду від 20.02.2017 року не виконав, письмового відзиву на позов не надав, про причини своєї неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином.

Місцезнаходження відповідача за адресою: 01021, АДРЕСА_1 на яку було відправлено ухвали суду підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та вказана в позові.

У відповідності з положеннями пункту 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається за повідомленою сторонами господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

26.02.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "СМЕГ Україна" (постачальник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (покупець) укладено Договір поставки № 1259, за умовами якого постачальник зобов'язався передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Згідно з пунктом 3.1. Договору ціни на товари, що підлягають поставці за цим договором встановлюються у національній валюті України - гривнях та визначаються за домовленістю сторін і вказуються у замовленнях, рахунках - фактурах та видаткових накладних.

Пунктом 3.3. Договору сторони погодили, що перерахування покупцем грошових коштів постачальнику в якості попередньої оплати є узгодженням покупцем вартості відповідної партії товару. В разі поставки партії товару на умовах відстрочення платежу, вартість партії товару вважається узгодженою покупцем в момент підписання покупцем (його представником) видаткової накладної або товарно-транспортної накладної, в якій зазначається вартість товару/партії товару.

Відповідно до пункту 3.4. Договору сторони підтверджують, що розрахунки передбачені даним договором, проводяться покупцем на підставі отриманих від постачальника рахунків -фактур.

Згідно з пунктами 3.6., 3.7. Договору зобов'язання покупця перед постачальником за цим договором можуть вважатися виконаними лише після зарахування коштів на банківський рахунок постачальника. Оплата кожної партії товару здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника на умовах 100% попередньої оплати, якщо сторони не погодили інше шляхом укладання додаткової угоди на дану партію товару.

Датою поставки кожної окремої партії товару є дата її відвантаження зі складу постачальника, що зазначена у відповідній видатковій накладній (пункт 4.8. Договору).

Цей Договір вступає в дію з дати його укладання обома сторонами і діє до 31 грудня 2015 р., а в частині зобов'язань, взятих на себе сторонами, - до їх повного виконання (пункт 9.1. Договору).

На виконання умов Договору позивачем здійснено поставку відповідачу товару на суму 24 974,11 грн., що підтверджується видатковою накладною № 507 від 04.03.2015 року.

За твердженням позивача, відповідач у встановлені Договором строки не розрахувався за поставлений товар.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № 1259 від 26.02.2015 в частині оплати за поставлений товар.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, на подання відзиву на позов, жодних заперечень на спростування наведених позивачем обставин суду не надав.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з пунктом 3.7. Договору оплата кожної партії товару здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника на умовах 100% попередньої оплати, якщо сторони не погодили інше шляхом укладання додаткової угоди на дану партію товару.

Відповідно до пункту 4.8. Договору датою поставки кожної окремої партії товару є дата її відвантаження зі складу постачальника, що зазначена у відповідній видатковій накладній.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України та змісту Договору строк виконання відповідачем грошового зобов'язання згідно Договору на момент розгляду справи настав.

Матеріалами справи підтверджується поставка позивачем товару за Договором, його прийняття відповідачем та існування заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 24 974,11 грн.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 24 974,11 грн. основного боргу є правомірними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом в повному обсязі.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 20 236,56 грн. пені, 1 381,44 грн. 3% річних, 5 868,87 грн. витрат від інфляції.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по сплаті коштів за поставлену позивачем продукцію не провів, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в тому числі у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (стаття 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (стаття 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. (частина 1 статті 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 7.5. Договору за прострочення платежів передбачених цим договором, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,5 % від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Разом з тим, перевіривши розрахунок позивача, судом встановлено, що позивачем було допущено помилку у методиці розрахунку 3 % річних, пені та невірно встановлено початкову дату їх нарахування

Судом встановлено, що розрахунок пені, що підлягає до стягнення з відповідача, здійснений позивачем за період з 04.03.2015 року по 04.01.2017 року, є невірним та не відповідає вимогам встановленим частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Здійснивши перерахунок пені (а саме за період з 05.03.2015 року по 05.09.2015 року), суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 7 557,92 грн. за розрахунком суду.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Умовами договору поставки № 1259 від 26.02.2015 року інший розмір процентів не визначено.

Здійснивши перерахунок 3 % річних, суд дійшов висновку, що зазначені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 1 377,34 грн. за розрахунком суду.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "СМЕГ УКРАЇНА" про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 інфляційних нарахувань на загальну суму 5 868,87 грн. підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Відповідачем не було надано суду доказів в спростування обставин, викладених у позові.

Згідно з статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За таких обставин, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в розмірі 24 974,11 грн. основного боргу, 7 557,92 грн. пені, 1 377,34 грн. 3 % річних, 5 868,87 грн. інфляційних втрат.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (01021, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СМЕГ УКРАЇНА" (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, будинок 1, ідентифікаційний код 35996300) 24 974 (двадцять чотири тисячі дев'ятсот сімдесят чотири) грн. 11 коп. основного боргу, 7 557 (сім тисяч п'ятсот п'ятдесят сім) грн. 92 коп. пені, 1 377 (одну тисячу триста сімдесят сім) грн. 34 коп. 3 % річних, 5 868 (п'ять тисяч вісімсот шістдесят вісім) грн. 87 коп. інфляційних втрат, 1 213 (одну тисячу двісті тринадцять) грн. 19 коп. судового збору.

3.У іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.03.2017

Суддя М.Є. Літвінова