ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2017р. Справа№ 914/18/17

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Дон-Термінал», м.Харків

до відповідача: Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», м.Львів

про стягнення 58979,58 грн.

суддя Гоменюк З.П.

секретар судового засідання Бурак М.П.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1, представник (договір №16/12 від 16.12.2016 р.);

відповідача: ОСОБА_2, представник (довіреність №4 від 03.01.2017 р.)

Учасникам процесу розяснено їхні процесуальні права та обовязки, зокрема, право заявляти відводи. Учасникам процесу права та обовязки зрозумілі, відводу не заявлено.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дон-Термінал», м.Харків до Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», м.Львів про стягнення 58979,58 грн.

Ухвалою суду від 06.01.2017 р. порушено провадження у справі, призначено її до розгляду на 08.02.2017 р. В судовому засіданні 08.02.2017 р. оголошено перерву до 01.03.2017 р.

В судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги, пояснив, що між сторонами було укладено договір поставки, на виконання якого позивач на підставі видаткових накладних поставив товар відповідачеві, а відповідач в порушення умов договору товар оплатив лише частково, у звязку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 44625 грн. основного боргу, 4641грн. інфляційних нарахувань, 1140,69 грн. 3% річних та 8572,89 грн. пені.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не подав, проте в судовому засіданні представник відповідача підтвердив наявність заборгованості перед позивачем, зазначив, що несплата суми боргу спричинена важким матеріальним становищем підприємства та відсутністю належного фінансування.

Відповідно до вимог ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті за відсутності відзиву відповідача на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та обєктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

25.01.2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дон-Термінал» (постачальник, позивач у справі) та Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод», (покупець, відповідач у справі) було укладено договір поставки №25/01-16/01 ГА, за умовами розділу 1 якого постачальник зобовязався поставити, а покупець прийняти і оплатити відповідно до умов цього договору і додатків до нього технічні масла, мастила та ін. продукцію, іменовані надалі «товар».

Договір набрав сили з моменту його підписання сторонами і діяв по 31.12.2016 р. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору (п.10.4. договору).

Згідно з п.3.1. договору, ціна кожної позиції товару, що поставляється, визначається у відповідних видаткових накладних, рахунках-фактурах та інших документах, що є невідємними додатками до цього договору.

Як передбачено п.5.4. договору, постачальник зобовязується повідомити покупця про готовність до відвантаження товару, а також надати покупцеві разом з товаром наступні документи: рахунок-фактуру на товар; видаткову накладну; податкову накладну в порядку та строках, встановлених Податковим кодексом України; засвідчену копію паспорта якості заводу-виготовлювача товару. Поставка товару покупцю здійснюється після надання останнім довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Пунктом 5.5. договору встановлено, що перехід права власності на товар відбувається після його передачі по товарних накладних з дати підпису уповноважених представників сторін у цих накладних. Ці підписи накладних здійснюються після отримання уповноваженою особою покупця документів, зазначених у п.5.4. цього договору.

На виконання умов вищевказаного договору, позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 48242,04 грн. а саме: за видатковою накладною №ДТ-01/26-06 від 26.01.2016 р. на суму 288 грн., за видатковою накладною №ДТ-01/29-14 від 29.01.2016 р. на суму 1536,48 грн., за видатковою накладною №ДТ-01/29-16 від 29.01.2016 р. на суму 44625 грн. та за видатковою накладною №ДТ-01/29-18 від 29.01.2016 р. на суму 1792,56 грн. (оригінали видаткових накладних оглянуто в судовому засіданні, засвідчені копії долучено до матеріалів справи). Вказані накладні підписані без зауважень ОСОБА_3 особою, уповноваженою Державним підприємством «Львівський бронетанковий завод» на отримання цінностей відповідними довіреностями (довіреність №65 від 25.01.2016 р. та довіреність №67 від 25.01.2016 р.)

Крім того, в матеріалах справи наявні засвідчені копії рахунків-фактур на оплату товару, що був в подальшому поставлений за згаданими видатковими накладними.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що покупець сплачує відповідні грошові суми на поточний рахунок постачальника, вказаний в рахунку на оплату, протягом 15 календарних днів від дати підпису видаткових накладних на отримання товару, якщо додатковою письмовою угодою не буде передбачений інший порядок розрахунків

Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод» здійснило оплату поставленого товару платіжним дорученням №358 від 10.02.2016 р. на суму 1536,48 грн., платіжним дорученням №736 від 11.05.2016 р. на суму 288 грн. та платіжним дорученням №735 від 11.05.2016 р. на суму 1792,56 грн., тобто всього на загальну суму 3617,04 грн. Відповідачем в повному обсязі не було оплачено товар, поставлений відповідно до видаткової накладної №ДТ-01/29-16 від 29.01.2016 р. на суму 44625 грн.

Вказана сума заборгованості відповідача відображена також і в підписаному сторонами акті звірки станом на 09.08.2016 р.

Таким чином, у звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх обовязків щодо оплати, позивач просив стягнути з відповідача 44625 грн. заборгованості за поставлений та неоплачений товар.

Пунктом 7.1 договору сторони визначили, що за прострочення оплати товару покупець сплачує постачальникові за кожний день прострочення пеню в розмірі, розрахованому виходячи з розміру подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня і суми простроченого платежу.

Позивач, керуючись згаданим положенням договору, заявив до стягнення з відповідача пеню в сумі 8572,89 грн. за період з 14.02.2016 р. по 14.08.2016 р. включно.

Крім того, позивач згідно умов ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідача інфляційні нарахування на суму боргу в сумі 4641 грн. за період з лютого 2016 року по листопад 2016 року включно та 3% річних в розмірі1140,69 грн. за період з 14.02.2016 р. по 21.12.2016 р. включно.

Станом на день розгляду справи судом належні докази повної або часткової сплати відповідачем заявленої до стягнення заборгованості в матеріалах справи відсутні.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Як встановлено ч.ч.1,2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.5 ст.626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. (ч.2 ст.692 ЦК України).

Пунктом 6.1. договору встановлено, що покупець сплачує відповідні грошові суми на поточний рахунок постачальника, вказаний в рахунку на оплату, протягом 15 календарних днів від дати підпису видаткових накладних на отримання товару, якщо додатковою письмовою угодою не буде передбачений інший порядок розрахунків. Тобто, поставлений 29.01.2016 р. товар відповідач мав оплатити до 13.02.2016 р. включно.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги визначені ст. 193 ГК України.

Судом встановлено, що поставлений відповідно до видаткової накладної №ДТ-01/29-16 від 29.01.2016 р. товар в строк, передбачений договором, відповідачем оплачено не було.

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказано у ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобовязання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення суми боргу.

Як визначено частиною першою статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують приписам, встановленим Господарським кодексом України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 7.1 договору сторони визначили розміром пені розмір подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня і суми простроченого платежу.

Як вбачається з розрахунку пені, доданого до позовної заяви, позивач здійснив його виходячи з того, що кількість днів в році становить 365, проте в 2016 році, в якому розпочалося та існувало прострочення виконання зобовязання, 366 днів.

Враховуючи викладене, суд провів розрахунок заявленої до стягнення пені та дійшов висновку, що її сума повинна становити 8549,47 грн. ((44625 грн. х 44% / 366 днів х 68 дні (з 14.02.2016 р. по 21.04.2016 р. включно)) + (44625 грн. х 38% / 366 днів х 35 днів (з 22.04.2016 р. по 26.05.2016 р. включно)) + (44625грн. х 36% / 366 днів х 28 днів (з 27.05.2016 р. по 23.06.2016 р. включно)) + (44625 грн. х 33% / 366 днів х 35 днів (з 24.06.2016 р. по 28.07.2016 р. включно)) + (44625 грн. х 31% / 366 днів х 17 днів (з 29.07.2016 р. по 14.08.2016р. включно)) = 3648,03 грн. + 1621,62 грн. + 1229,02 грн. + 1408,25грн. + 642,55 грн. = 8549,47 грн.)

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено розрахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат та встановлено, що сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача, відповідає сумі, визначеній позивачем при розрахунку, і складає 4641 грн.

Крім того, судом провів перерахунок заявлених до стягнення 3% річних з врахуванням кількості днів у 2016 році 366, а не 365 ((44625 грн. х 3% / 366 днів х 311 день (з 14.02.2016 р. по 21.12.2016 р. включно)) = 1137,57 грн.), внаслідок чого встановив, що стягненню з відповідача підлягають 1137,57 грн. 3% річних.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає задоволенню складає 44625 грн. основного боргу, 8549,47 грн. пені, 4641 грн. інфляційних втрат та 1137,57 грн. 3% річних.

Згідно зі ст.44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, повязаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, повязаних з розглядом справи.

Відповідно до ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, повязані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову на відповідача.

Як розяснено п.6.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, повязані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських обєднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною пятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським обєднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум. За змістом частини третьої статті 48 та частини пятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №6-рп/2013 у справі №1-4/2013.

Розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини пятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не повязаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У звязку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат. (п.6.5. Постанови).

Позивачем на підтвердження понесених витрат на послуги адвоката в сумі 4000 грн. надано копію договору №16/12 від 16.12.20116 р., за умовами якого адвокат ОСОБА_1 прийняв на себе зобовязання представляти інтереси підприємства в Господарському суд Львівської області у справі про стягнення заборгованості за договором від 25.01.2016 р. №25/01-16/01 ГА з Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», а також копію свідоцтва ОСОБА_1 про право на заняття адвокатською діяльністю №483 від 19.09.2003 р. та копію платіжного доручення №10148 від 20.12.2016 р. про перерахування ОСОБА_1 4000 грн. згідно з договором №16/12 від 16.12.2016 р.

Суд вважає, що позивачем документально підтверджено понесення ним витрат на оплату послуг адвоката, розмір таких витрат є співрозмірним з ціною позову, а відтак, відповідно до вимог ст.49 ГПК України, судові витрати (судовий збір та оплату послуг адвоката) слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 611, 612, 625, 626, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст.174, 193, 230, 231, 265 Господарського кодексу України, ст.ст.43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 83, 84, 85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Львівський бронетанковий завод», м.Львів, вул.Стрийська, 73 (ідентифікаційний код 07985602) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дон-Термінал», м.Харків, вул.Виконкомівська, 30 (ідентифікаційний код 33109845) 44625 грн. основного боргу, 8549,47 грн. пені, 4641 грн. інфляційних втрат, 1137,57 грн. 3% річних та 5375,58 грн. судових витрат.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст.116 ГПК України.

В судовому засіданні 01.03.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 06.03.2017 р.

Суддя Гоменюк З.П.