ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року Справа № 910/10442/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б. (доповідач), Барицької Т.Л., Гольцової Л.А.,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд-ВВВ"
на рішення та постанову Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016
у справі№ 910/10442/16 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дарниця"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Буд-ВВВ"
третя особа без самостійних вимог на предмет спору Компанія "Канела Інвестмент ЛТД"
провизнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним
за участю представників сторін:

позивача: Гребеник Ю.В.

відповідача: Кононенко Д.Ю.

третьої особи: Вабіщевич Т.В.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дарниця" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд-ВВВ" про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.03.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною Анною Василівною, зареєстрованого в реєстрі за № 2280.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/10442/16 (суддя Нечай О.В.) позов задоволено повністю, визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.03.2013, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Буд-ВВВ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дарниця", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною А.В., зареєстрований в реєстрі за номером 2280.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Корпорація "Соналі Інвест С.А." звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/10442/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Також до Київського апеляційного господарського суду звернулося Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд-ВВВ" з апеляційною скаргою на вказане судове рішення місцевого господарського суду, в якій просило рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/10442/16 скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 апеляційне провадження за апеляційною скаргою Корпорації "Соналі Інвест С.А." на рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/10442/16 припинено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у цій справі (колегія суддів у складі: головуючого судді Власова Ю.Л., суддів Хрипуна О.О., Станіка С.Р.) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд-ВВВ" залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 у справі № 910/10442/16 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Буд-ВВВ" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 910/10442/16 скасувати повністю, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою до суду, скаржник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. Так, скаржник вказує на те, що судами невірно застосовано ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку", порушено ст.ст. 32, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України щодо оцінки обізнаності відповідача про наявність обмежень на укладення оспорюваного правочину. Також скаржник зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм ст.ст. 257, 267 Цивільного кодексу України у зв'язку із незастосуванням судом позовної давності за заявою відповідача, зробленою ним до прийняття рішення по суті спору.

07.03.2017 до Вищого господарського суду України надійшли відзиви Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дарниця" та Компанії "Канела Інвестмент ЛТД" на касаційну скаргу, в яких позивач та третя особа просять оскаржувані судові рішення залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

Сторони згідно з приписами статті 1114 Господарського процесуального кодексу України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги та скористалися передбаченим законом правом на участь у перегляді справи в касаційній інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових актів, вважає касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що 05.08.2011 рішенням Святошинського районного суду міста Києва у справі № 2-4127/10 визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дарниця" право власності на нежитлові приміщення підвального та першого поверху, загальною площею 2862,4 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (літ. А), як на окремий об'єкт нерухомого майна.

Судами з'ясовано, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 06.04.2012 єдиним учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дарниця", який володів часткою у розмірі 100% статутного капіталу була Компанія "Феліндако ЛТД".

29.01.2013 рішенням загальних зборів учасників товариства, оформленим протоколом № 38, було затверджено вихід Компанії "Феліндако ЛТД" зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дарниця" та передачу її частки загальним розміром 100% Товариству з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Тріумф" шляхом укладення договору купівлі - продажу, який був підписаний від Компанії "Феліндако ЛТД" особою, яку зазначено як ОСОБА_9.

Рішенням загальних зборів учасників позивача, оформленим протоколом № 39 від 28.02.2013, змінено склад учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дарниця": затверджено вихід Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Тріумф" зі складу учасників Позивача у зв'язку з відступленням своєї частки у статутному капіталі товариства в розмірі 100% ОСОБА_10 шляхом укладення договору купівлі-продажу зазначеної частки від 05.03.2013, прийнято ОСОБА_10 до складу учасників позивача з часткою 100% та призначено його генеральним директором.

18.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Надбання" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Буд-ВВВ" був укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого товариство передало, а відповідач прийняв право вимоги належного виконання зобов'язання позивача за кредитним договором № 12/КВ-06 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 30.03.2006.

Відповідно до п. 1.2.1 договору про відступлення права вимоги разом з правом вимоги зобов'язань, що передається за вказаним договором, до відповідача у повному обсязі перейшли усі права за договорами, що забезпечують виконання зобов'язань за основним договором, в тому числі, права іпотекодержателя, що виникають з іпотечного договору № 12/Zкіп-06 від 30.03.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І. 30.03.2006 за реєстровим № 1119.

19.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дарниця" в особі генерального директора ОСОБА_10 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Буд-ВВВ" було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідача, а відповідач прийняв від позивача і набув право власності на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 12/Zкіп-06, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мисан В.І. 30.03.2006 за реєстровим № 1119, з урахуванням усіх змін та доповнень до нього, а саме: нежитлові приміщення підвального та першого поверху (в літ. А), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 2862,4 кв.м, в рахунок виконання зобов'язань позивача за кредитним договором № 12/KB-06 на відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 30.03.2006, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрпромбанк".

Відповідно до п. 2 договору предмет іпотеки належить позивачу на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05.08.2011 у справі № 2-4127/10, яке набрало законної сили, витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.02.2013. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною А.В., зареєстрований в реєстрі за №2280.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.09.2015 у справі № 910/13186/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2015, визнано недійсними рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дарниця", що оформлені протоколом № 38 від 29.01.2013; визнано недійсним договір купівлі-продажу від 29.01.2013, укладений між Компанією "Феліндако ЛТД" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична фірма "Тріумф"; витребувано у ОСОБА_12 на користь Компанії "Феліндако ЛТД" частку в статутному капіталі позивача розміром 100%; визнано недійсними рішення загальних зборів учасників позивача, що оформлені протоколом № 39 від 28.02.2013; визнано недійсними рішення загальних зборів учасників позивача, що оформлені протоколом № 43 від 01.04.2013; визнано недійсними зміни до установчих документів позивача, державну реєстрацію яких проведено 30.01.2013, запис № 9002260; визнано недійсними зміни до установчих документів позивача, державну реєстрацію яких проведено 06.03.2013, запис № 0002260; визнано недійсними зміни до установчих документів позивача, державну реєстрацію яких проведено 05.04.2013, запис № 2002260; визнано недійсними зміни до установчих документів позивача, державну реєстрацію яких проведено 08.04.2013, запис № 3002260; визнано недійсними зміни до установчих документів позивача державну реєстрацію яких проведено 27.08.2013, запис № 4002260.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2016 у справі № 910/13186/15 вищевказані судові рішення залишено без змін.

Предметом позову у цій справі є позовні вимоги про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 19.03.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ханіною Анною Василівною, зареєстрованого в реєстрі за № 2280 (далі - оспорюваний договір).

Обґрунтовуючи підстави недійсності вказаного договору, позивач посилається на те, що як єдиний одноосібний власник об'єкту нерухомого майна не мав наміру відчужувати будь-яким чином об'єкт нерухомості, а особи, які від імені позивача уклали оспорюваний договір, діяли за відсутності повноважень та всупереч інтересам позивача.

Вирішуючи спір по суті, місцевий господарський суд виходив з того, що у громадянина ОСОБА_10 були відсутні повноваження на укладення оспорюваного договору від імені позивача у зв'язку із визнанням недійсними рішення загальних зборів та змін до установчих документів Товариства (запис № 0002260), вчинених 06.03.2013 і якими засвідчено те, що єдиним учасником Товариства став ОСОБА_10, і він же був призначений директором Товариства; матеріалами справи підтверджується, що з огляду на родинні зв'язки колишніх учасників позивача із учасником і керівником відповідача, останній не міг не знати про корпоративний конфлікт, що виник навколо позивача; відповідачем не направлялася позивачу письмова вимога про усунення порушення відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку", що повинно було передувати укладенню оспорюваного правочину;

За таких обставин, визнавши поважними причини пропуску позовної давності, місцевий господарський суд дійшов висновку, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору.

З урахуванням встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи, колегія суддів Вищого господарського суду України, переглядаючи у касаційному порядку оскаржувані судові рішення у цій справі, виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Як передбачено частинами першою - п'ятою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження..

Статтею 237 Цивільного кодексу України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-62цс16, у разі визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, яким визначені повноваження виконавчого органу, це рішення є недійсним з моменту його прийняття. Для вирішення в подальшому спору про визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства в той період, коли рішення загальних зборів учасників товариства було дійсне, зазначена обставина має правове значення. Вона підтверджує, що станом на час укладення оспорюваного договору повноваження щодо представництва юридичної особи у виконавчого органу були відсутні чи обмежені.

Частина третя статті 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 6-2363цс16).

З огляду на наведене, визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства саме по собі не може слугувати єдиною підставою для висновку про недійсність договору. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно.

Відповідно до ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Встановивши, що оспорюваний договір від імені позивача був підписаний генеральним директором ОСОБА_10, якого прийнято до складу учасників позивача з часткою 100% статутного капіталу та призначено на посаду рішенням загальних зборів від 28.02.3013, оформленими протоколом № 39, які в подальшому були визнані недійсними судовими рішеннями у справі № 910/13186/15 та витребувано на користь Компанії "Феліндако ЛТД" частку у розмірі 100% статутного капіталу, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_10 не мав повноважень на підписання оспорюваного договору від імені позивача.

При цьому, дослідивши обставини неодноразового відчуження належної Компанії "Феліндако ЛТД" частки у товаристві, встановлені судовими рішеннями у справі № 910/13186/15, взявши до уваги факт родинних зв'язків між учасником і керівником відповідача та колишніми власниками корпоративних прав позивача, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про те, що відповідач за всіма обставинами не міг не знати про триваючий корпоративний конфлікт у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дарниця" та відсутність повноважень ОСОБА_10, обґрунтовано відхиливши у зв'язку із цим посилання відповідача на частину 3 ст. 92 Цивільного кодексу України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується із висновками господарських судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору з вищенаведених підстав, який відповідає встановленим обставинам справи та зроблений із вірним застосуванням норм матеріального права.

Проте, колегія суддів вважає помилковими посилання судів на порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" як на підставу визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним, з огляду на таке.

Як визначено ст. 36 Закону України "Про іпотеку", сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

При цьому, за змістом ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Таким чином, вказаною нормою передбачено направлення письмової вимоги, як складової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений відповідним договором чи застереженням у іпотечному договорі, а не передумовою укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Враховуючи наведене, висновки судів про недійсність оспорюваного договору з підстав недодержання відповідачем вимог ч. 1 ст. 35 Закону України "Про іпотеку" не відповідають вищенаведеним нормам законодавства.

Однак, зазначені порушення норм матеріального права не спростовують юридично вірного висновку судів попередніх інстанцій про недійсність оспорюваного договору з підстав відсутності у особи, яка діяла від імені позивача, повноважень на укладання такого договору.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції лише перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Оцінка та перевірка обставин справи і доказів не віднесена до повноважень касаційної інстанції.

Викладені у касаційній скарзі доводи скаржника обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до заперечень щодо здійсненої судами першої та апеляційної інстанції оцінки доказів у справі та доведення інших обставин, ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, в той час як згідно з вимогами ст. 111-7 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Твердження скаржника про порушення судами норм ст.ст. 257, 267 Цивільного кодексу України у зв'язку із незастосуванням позовної давності колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій на підставі ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України визнали поважними причини пропуску позовної давності з огляду тривалий корпоративний конфлікт у товаристві та неможливість встановлення факту укладення договору неуповноваженою особою до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 16.09.2015 у справі № 910/13186/15.

З огляду на встановлені судами обставини справи та з урахуванням наведених приписів процесуального закону, касаційна інстанція, перевіривши відповідно до ч. 2 ст. 111-5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні суду першої інстанції та постанові суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про відсутність підстав для їх зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Буд-ВВВ" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 910/10442/16 залишити без змін.

Головуючий суддя: Л. Іванова

судді: Т. Барицька

Л. Гольцова