РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017Справа №910/1094/17

За позовомПублічного акціонерного товариства «Київенерго»
доЦентрального парку культури і відпочинку м. Києва
простягнення 101 027,90 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Іваненко І.П.
від відповідача:Рудь М.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Центрального парку культури і відпочинку м. Києва про стягнення 101 027,90 грн., з яких: 83 551,39 грн. заборгованості за спожиту активну електричну енергію, 13 851,29 грн. інфляційних, 3 398,10 грн. 3% річних, 227,12 грн. пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором про постачання електричної енергії №3178 від 15.05.2000 р. в частині проведення оплати поставленої позивачем активної електроенергії на суму 83 551,39 грн., що стало підставою для нарахування інфляційних у сумі 13 851,29 грн., 3% річних у сумі 3 398,10 грн. та пені в розмірі 227,12 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2017 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 15.02.2017 р.

14.02.2017 р. відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому Центральний парк культури і відпочинку м. Києва частково визнав позовні вимоги, окрім вимог про стягнення заборгованості за жовтень 2015 року, та просив суд зменшити розмір неустойки за порушення зобов'язань.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 15.02.2017 р. судом оголошено перерву до 13.03.2017 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням сплати відповідачем основного боргу у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, заперечив проти задоволення вимог про стягнення інфляційних, 3% річних та пені.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України у судових засіданнях складались протоколи, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.05.2000 р. між Акціонерною енергопостачальною організацією «Київенерго» (енергопостачальна організація), правонаступником якої є позивач, та Центральним парком культури і відпочинку м. Києва (споживач) укладено договір на користування електричною енергією №3178 (особовий рахунок 3003178), який додатковою угодою від 01.09.2011 р. викладено сторонами у новій редакції.

Відповідно до п.1 договору про постачання електричної енергії №3178 від 15.05.2000 р. в редакції від 01.09.2011 р. (надалі - Договір) постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача за об'єктами споживача згідно з умовами цього договору та додатків до договору, що є його невід'ємною частиною, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатків до договору, що є його невід'ємною частиною.

Згідно з п. п. 2.3.2, 2.3.3, 2.3.5 споживач зобов'язався, зокрема, дотримуватися режиму споживання електричної енергії згідно з умовами розділу 5 цього договору та режиму роботи електроустановок відповідно до додатків «Перелік об'єктів споживача» та «Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу», оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків «Порядок розрахунків» та «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії», забезпечувати безперешкодний доступ уповноважених представників постачальника до засобів (систем) обліку електроенергії.

Пунктом 2.2 додатку 2 до Договору передбачено, що остаточний розрахунок за спожиту активну електроенергію здійснюється на підставі самостійно отриманих у постачальника рахунків протягом 5 операційних днів з дня їх отримання.

Згідно з п. 4 додатку 2 до Договору обсяги електричної енергії, які підлягають оплаті, визначаються за показаннями розрахункових засобів обліку електричної енергії про її фактичне споживання за винятком випадків, передбачених договором.

У пункті 9.4 Договору сторони погодили, що договір набирає чинності з дня його підписання та укладається на строк до 31.12.2011 р. Договір вважається продовженим на кожен наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошових зобов'язань за Договором, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості з поставленої активної електроенергії у розмірі 83 551,39 грн. за період з 01.09.2015 р. по 01.01.2017 р.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання параграфу 3 глави 30 Господарського кодексу України.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір про постачання електричної енергії №3178 від 15.05.2000 р. як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно з ч. 6 ст. 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону.

Факт постачання відповідачу активної електричної енергії на суму 83 551,39 грн. за період з 01.09.2015 р. по 01.01.2017 р. підтверджується матеріалами справи, а саме: актами про використану електричну енергію, актами прийняття-передавання товарної продукції, відповідними рахунками на оплату, рахунками-розшифровками, актом звіряння від 17.01.2017 р.

При цьому, як вбачається з відзиву на позовну заяву, відповідач визнав заборгованість за вересень 2015 року та за період з листопада 2015 року по січень 2017 року, проте зазначив, що сума заборгованості за жовтень 2015 року є недостовірною, посилаючись на обсяги споживання енергії за відповідний календарний місяць минулого року та попередження позивача про відключення електричної енергії.

Проте, такі твердження відповідача не приймаються судом до уваги, оскільки зі змісту рахунку-розшифровки №3003178/10/1 від 29.10.2015 р. вбачається, що заборгованість за жовтень 2015 р. складається з вартості енергії, яка обліковується лічильниками 3003178.0022 (№4382040) та 3003178.0023 (№4382041).

Відповідно до листа позивача вих.№34КД/411/5687 від 15.12.2015 р. з квітня по жовтня 2015 року у Публічного акціонерного товариства «Київенерго» відсутня інформація щодо споживання електричної енергії на об'єкті за адресою: м. Київ, узвіз Володимирський, 2, у зв'язку з чим у жовтні 2015 р. показники відповідного лічильника було зафіксовано контрольним оглядом засобів обліку представниками електропередавальної організації.

Судом встановлено, що в акті про використану електричну енергію за жовтень 2015 року, який складено відповідачем, не вказано показань лічильників №4382040 та №4382041 та проставлено відмітку «відключені», у зв'язку з чим позивачем відповідно до п.3 Графіку зняття показань засобів обліку електричної енергії самостійно складено акт про використану електричну енергію, у якому зафіксовано обсяг спожитої енергії станом на жовтень 2015 року.

Таким чином, за висновками суду, позивачем належними та допустимими доказами у розумінні норм ст. 34 Господарського процесуального кодексу України було доведено факт постачання відповідачу активної електричної енергії на суму 83 551,39 грн. за період з 01.09.2015 р. по 01.01.2017 р., внаслідок чого у відповідача виникло зобов'язання отриману електроенергію оплатити.

Відповідно до ч. 7 ст. 276 Господарського кодексу України оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач в процесі розгляду справи заборгованість в розмірі 83 551,39 грн. у повному обсязі оплатив, що підтверджується копіями платіжних доручень №2 від 15.02.2017 р. та №3 від 22.02.2017 р., а також довідкою про надходження коштів, складеною позивачем.

Відповідно до п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно з п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (п.1-1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

За таких обставин, дослідивши надані сторонами докази, враховуючи пояснення представників сторін у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що між сторонами не залишилося неврегульованих питань з приводу оплати спірної заборгованості за спожиту енергію, у зв'язку з чим провадження у справі в частині вимог про стягнення заборгованості за спожиту активну електричну енергію в розмірі 83 551,39 грн. підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 227,12 грн., 3% річних у сумі 3 398,10 грн. та інфляційних у сумі 13 851,29 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01.09.2015 р. по 01.01.2017 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось судом вище, пунктом 2.2 додатку 2 до Договору передбачено, що остаточний розрахунок за спожиту активну електроенергію здійснюється на підставі самостійно отриманих у постачальника рахунків протягом 5 операційних днів з дня їх отримання.

Матеріали справи містять копії відповідних рахунків на оплату, у яких вказано дату отримання їх споживачем, щодо яких відповідачем заперечень не висловлено.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 4.2.1 Договору за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3-2.3.4 цього договору, з порушенням термінів, визначених відповідним Додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,1 % від суми боргу за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати, але не більше розміру штрафних санкцій згідно з Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку зі сплати вартості енергії не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України в межах 6-місячного строку, визначеного ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України.

Одночасно з цим, при здійсненні перевірки здійсненого позивачем розрахунку пені, судом встановлено, що позивачем допущено арифметичні помилки.

За перерахунком суду, сума пені за прострочення оплати рахунку за вересень 2016 року, листопад 2016 року та грудень 2016 року складає 223,43 грн., з яких:

- 198,20 грн. пеня, нарахована за 39 днів прострочення оплати суми 6 385,79 грн. за вересень 2016 року;

- 22,89 грн. пеня, нарахована за 43 дні прострочення оплати суми 694,98 грн. за листопад 2016 року;

- 2,34 грн. пеня, нарахована за 15 днів прострочення оплати суми 203,29 грн. за грудень 2016 року.

Таким чином, вимоги про стягнення пені в розмірі 227,12 грн. підлягають частковому задоволенню на суму 223,43 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що господарським судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов'язань зі сплати поставленої активної електроенергії, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, ґрунтуються на нормах закону.

Здійснюючи перевірку наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми 3% річних, судом встановлено, що позивачем не враховано, що у 2016 році було 366 днів, а також невірно визначено період прострочення за лютий 2016 року (оскільки першим днем прострочення є 04.03.2016 р.), березень 2016 року (не враховано погашення боргу 29.04.2016 р.) та травень 2016 року (рахунок за травень 2016 року відповідачем оплачено у встановлений строк).

За перерахунком суду, сума 3% річних від суми простроченого відповідачем грошового зобов'язання, з урахуванням здійснених оплат та визначеної позивачем кінцевої дати періоду прострочення, складає 3 381,62 грн., у зв'язку з чим відповідні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При здійсненні судом перерахунку заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, судом встановлено, що сума інфляційних за період з вересня 2015 року по січень 2017 року є більшою, ніж сума нарахована позивачем, у зв'язку з чим, враховуючи межі позовних вимог, вимоги на стягнення інфляційних у сумі 13 851,29 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «Київенерго» та стягнення з Центрального парку культури і відпочинку м. Києва 3% річних у розмірі 3 381,62 грн., інфляційних у розмірі 13 851,29 грн. та пені в сумі 223,43 грн. Інша частина вимог не підлягає задоволенню з викладених вище підстав.

При здійсненні розподілу судових витрат господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Як зазначено у пункті 4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», норма частини 2 статті 49 Господарського процесуального кодексу України виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом. Так, якщо зменшення позивачем розміру позовних вимог пов'язане з частковим визнанням та задоволенням позову відповідачем після подання позову, то судовий збір у відповідній частині покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги, що провадження в частині вимог про стягнення заборгованості в розмірі 83 551,39 грн. підлягає припиненню у зв'язку зі сплатою боргу відповідачем після порушення провадження у справі, господарський суд вважає за необхідне покласти на відповідача відповідний судовий збір як на сторону, з неправильний дій якої виник спір. Судовий збір в іншій частині покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Київенерго» задовольнити частково.

2. Стягнути з Центрального парку культури і відпочинку м. Києва (01001, м. Київ, Володимирський узвіз, 2; ідентифікаційний код 02221411) на користь Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (01001, м. Київ, пл. І. Франка, буд. 5; ідентифікаційний код 00131305) 3% річних у сумі 3 381 (три тисячі триста вісімдесят одна) грн. 62 коп., інфляційні у розмірі 13 851 (тринадцять тисяч вісімсот п'ятдесят одна) грн. 29 коп., пеню в розмірі 223 (двісті двадцять три) грн. 43 коп. та судовий збір у розмірі 1599 (одна тисяча п'ятсот дев'яносто дев'ять) грн. 68 коп. Видати наказ.

3. Провадження в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиту активну електричну енергію в розмірі 83 551,39 грн. припинити.

4. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.03.2017 р.

Суддя В.П. Босий