ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"06" березня 2017 р. Справа № 911/237/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіділон", 01042, місто Київ, бульвар Марії Приймаченко, будинок 1/27, офіс 409

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дені Люкс", 08132, Київська область, Києво-Святошинський район, місто Вишневе, вулиця Чорновола, будинок 1, офіс 9

про визнання договору недійсним

суддя Н.Г. Шевчук

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (дов. б/н від 01.03.2017);

від відповідача: не з'явився.

суть спору:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіділон" звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дені Люкс", в якому просить суд визнати недійсним договір оренди обладнання №22/08-1 від 22.08.2016, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Мамахохотала" (в подальшому перейменоване на товариство з обмеженою відповідальністю "Авіділон") та товариством з обмеженою відповідальністю "Дені Люкс".

Позов обґрунтований тим, що під час укладення оспорюваного договору оренди сторони не досягли згоди з істотних умов договору, зокрема, не погодили предмет, ціну та строк дії договору, вимоги щодо якості (технічних характеристик) обладнання, що повинно бути надано в оренду позивачу, строків підписання актів прийому-передачі обладнання.

Відповідач належно повідомлений про час та місце проведення судових засідань у засідання не зяєвився, відзив на позов не надав.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд

встановив:

22.08.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Студія Мамахохотала" (Орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дені Люкс" (Орендодавець) укладено договір оренди обладнання №22/08-1 (Договір, а.с. 8-10), відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування телекомунікаційне обладнання (надалі - обладнання), визначене у рахунках-фактурах та актах наданих послуг до цього договору.

Згідно пункту 2.1 договору передача та прийом обладнання оформлюється Актом прийому-передачі. Обладнання вважається переданим з моменту підписання сторонами акту.

Пунктом 2.2 Договору встановлено, що строк оренди становить 1 рік.

Відповідно до пункту 3.1. Договору розмір плати за користування обладнанням визначається у рахунках-фактурах та актах наданих послуг до цього договору.

Орендар зобов'язується повернути обладнання орендодавцю по закінченню строку оренди. Обладнання надається в справному стані, з упаковкою та технічною документацією (комплектно) у стані, не гіршому, ніж при передачі в оренду, з урахуванням фізичного зносу. Витрати, повязані з поверненням та доставкою обладнання, несе орендар. Зазначений обовязок поширюється на орендаря також у випадку дострокового розірвання договору як з ініціативи Орендаря так і з ініціативи Орендодавц (пункт 4.2.7 договору).

Пунктом 6.2 Договору сторони передбачили, що договір може бути достроково розірваний за ініціативи Орендаря за умови письмово попередження Орендодавця за 7 днів до розірвання. Сплачені орендні платежі при цьому, не повертаються.

На виконання умов договору ТОВ "Дені Люкс" надало в оренду ТОВ "Мамахохотала" обладнання для організації заходу згідно акту здачі-прийняття робіт (послуг) №Д-83 від 30.08.2016 (а.с.11) та виставило ТОВ "Мамахохотала" рахунок-фактуру №Д-83 від 30.08.2016 на суму 348900 грн. (а.с.12).

ТОВ "Мамахохотала" оплатило надані послуги з оренди обладнання відповідно до платіжного доручення №517 від 14.09.2016.

В подальшому ТОВ "Мамахохотала" змінило назву на ТОВ "Авіділон", що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підриємців та громадських формувань від 11.01.2017 (а.с. 34-39)

За твердженням позивача договір оренди обладнання №22/08-1 від 22.08.2016 є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, у зв'язку з чим має бути визнаний судом недійсним.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 180 Господарський кодекс України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Дослідивши договір №22/08-1 від 22.08.2016 суд встановив, що за правовою природою укладений між сторонами договір є договором найму (оренди).

Відповідно до частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями частини першої статті 283 Господарського кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Строк договору про надання послуг згідно статті 905 Цивільного кодексу України встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Договір оренди обладнання №22/08-1 від 22.08.2016 підписаний та скріплений печатками сторін, що свідчить про їх волевиявлення щодо викладених в ньому умов та змісту договору в цілому.

В пункті 1.1 сторони узгодили, що обладнання, яке передається в оренду позивачу, визначене у рахунках та актах наданих послуг до цього договору. Акти здавання-прийняття робіт (надання послуг) до цього договору свідчать про передачу обладнання від Орендодавця до Орендаря.

Враховуючи, що Акт здавання-прийняття робіт (наданих послуг) №Д-83 від 30.08.2016 підписаний та скріплений печатками сторін без зауважень, суд приходить до висновку, що обидві сторони правочину розуміли, яке конкретно майно передається у платне користування, сторони у належній (простій письмовій) формі погодили предмет та визначили вартість оренди обладнання і відповідно ціну договору.

Щодо строку оренди, то строк дії договору сторонами встановлений в 1 рік, і це не суперечить вимогам закону, оскільки для виду майна, яке передано в оренду за оспорюваним договором, законом не встановлено максимального (граничного) строку договору найму.

Відповідно до статті 763 Цивільного кодексу України якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Пунктом 6.2 договору сторони передбачили, порядок дострокового розірвання договору оренди обладнання №22/08-1 від 22.08.2016

Відповідно до частини першої статі 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Оскільки зміст правочину між сторонами зафіксований у письмових документах, якими обмінялися сторони: договорі, актах здавання-прийняття робіт, рахунках-фактурах, то сторони не порушили вимог частини першої статті 208 Цивільного кодексу України, уклали письмовий правочин, та у відповідності до статті 638 Цивільного кодексу України досягли домовленості з усіх його істотних умов.

За таких обставин, зважаючи на положення статей 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, статей 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які ним обумовлюються.

Передбачені законом підстави для визнання договору недійсним відсутні.

Окрім цього, відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України в постанові 6-849цс15 від 09.12.2015р.

Отже, у спорах про визнання договорів недійсними позивач (незалежно від того, чи є він стороною правочину або ж іншою заінтересованою особою) повинен довести, а суд встановити наявність факту порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

При цьому інтерес такої особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам, а також відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надане в резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.12.04 № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004).

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду судом в разі наявності відповідного спору.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Докази порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу позивача, на захист якого останнім подано позов, відсутні.

Зважаючи на викладене підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 49,82-85 Господарського процесуального кодексу України суд

вирішив:

У позові відмовити повністю.

Суддя Н.Г. Шевчук

Дата підписання повного рішення: 13.03.2017