ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2017 р. Справа № 921/350/16-г/3

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржника) - не з'явився

від відповідача - Ковальчук М.О. (пред-к за довіреністю)

від третьої особи - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", №13-2-1/404 від 05.01.2017 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 12.12.2016 року (головуючий суддя Боровець Я.Я., судді Стопник С.Г., Сидорук А.М.)

у справі № 921/350/16-г/3

за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м. Харків

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Блек Брайоні Холдінгс", вул.Незалежності, 1Ж/1, м. Хоростків, Гусятинський район, Тернопільська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Агрі-Трейд", с. Васильківці, Гусятинський район, Тернопільська область

про відшкодування майнової шкоди в розмірі 32 292 224,80 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Тернопільської області від 12.12.2016 року у справі № 921/350/16-г/3 у позові Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м.Харків, про відшкодування майнової шкоди в розмірі 32 292 224,80 грн. - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що у позивача не виникло і не могло виникнути суб'єктивне право, а саме на притримання кукурудзи, яке б порушив відповідач. А майнова шкода є пов'язаною з порушенням суб'єктивного права (ст.1166 ЦК України) та із протиправними діями відповідача, які полягають, як обґрунтовує позивач, у неналежному виконанні останнім своїх обов'язків по збереженню зерна кукурудзи. При таких обставинах, правових підстав для покладення відповідальності за правилами ст.1166 ЦК України на відповідача немає в зв'язку з відсутністю повного складу цивільного правопорушення, оскільки: у позивача відсутнє суб'єктивне право на притримання зерна, яке б відповідач міг порушити; відсутня майнова шкода, яка була б у причинно-наслідковому зв'язку з можливими протиправними діями, тим більше, направленими на порушення неіснуючого права позивача на притримання.

В апеляційній скарзі скаржник (позивач) просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 12.12.2016 року у справі № 921/350/16-г/3 та ухвалити нове, яким задоволити позов, мотивуючи це 1) порушенням судом першої інстанції норма процесуального права, вимог ст. 35 ГПК України, зокрема, зазначає, що встановлені рішенням господарського суду м.Києва у справі № 910/25052/14 є преюдиційними для даної справи, зазначає, що у вищезазначеному рішенні судом встановлено, що АТ «УкрСиббанк» має повне право звернути стягнення на кукурудзу, як майно що було притримано позивачем у зв'язку з невиконанням відповідачем грошових зобов'язань, на противагу висновку суду першої інстанції у даній справі про те, що у позивача не виникло і не могло виникнути суб'єктивне право на при тримання кукурудзи. 2) встановлений факт відсутності зерна на складі відповідача вже підтверджує вину відповідача, а неправомірні дії відповідач полягають у видачі зерна без оригіналів подвійних складських свідоцтв. Наголошує на існуванні прямого причинного зв'язку між діями відповідача щодо розтрати майна, на яке звернуто стягнення та неможливістю позивача реалізувати своє суб'єктивне право щодо звернення стягнення на дане майно та за рахунок його продажу задоволення своїх грошових вимог. Сам факт видачі відповідачем подвійних складських свідоцтв підтверджує факт прийняття на зберігання зерна, на яке звернув стягнення позивач. Таким чином, встановлений факт подальшої відсутності такого зерна на зберіганні у відповідача є беззаперечним підтвердженням вини відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу Відповідач просить оскаржуване рішення залишити без змін, мотивуючи це тим, що 1) суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не порушив приписи ст. 35 ГПК України, оскільки не зобов'язаний керуватися оціночними судженнями іншого суду, які не є фактичними обставинами, а відтак, не мають преюдиційного значення у даній справі. 2) враховуючи відсутність у позивача суб'єктивного права на при тримання зерна кукурудзи, яке б відповідало нормам ст. 594 ЦК України, дії чи бездіяльність відповідача не могли його порушити. Відповідач апріорі не міг порушити суб'єктивне право позивача, оскільки ні на дату набрання законної сили рішенням господарського суду м.Києва у справі № 910/25052/14 ні на дату подачі позову до Господарського суду м.Києва зерно кукурудзи на складі не облікувалося. Позивач не був власником зерна, не міг розпоряджатися подвійними складськими свідоцтвами і пред'являти їх зерновому складу для видачі зерна.

Відповідач зазначає, що описуючи об'єктивну сторону правопорушення - незаконну видачу зерна без пред'явлення його власником складських документів, позивач визнає, що майнова шкода могла бути завдана виключно власнику зерна - ТД «Агрі-Трейд». Саме така конструкція відповідальності складу у вигляді відшкодування збитків випливає із системного аналізу норм законодавства. Вважає, що позивач не довів, що шкода завдана саме його майну, коли в нього виникли права на це майно. Крім того, позивач не довів документально, що протиправні, на його думку, дії вчинив саме відповідач.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що Рішенням господарського суду м.Києва у справі №910/25052/14 від 02.02.2015р. (набрало законної сили - 22.06.2015р. з дати набрання законної сили рішенням апеляційного суду) звернуто стягнення на кукурудзу 3 класу в кількості 14 678 284 кг, власником якої є ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд" (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача в даній справі) шляхом продажу на публічних торгах з початковою ціною 2201,92 грн за 1 тонну згідно оригіналів подвійних складських свідоцтв, виданих ТОВ "Блек Брайоні Холдінгс".

Однак, при примусовому виконанні вищезазначеного рішення суду від 02.02.2015р. у справі №910/25052/14 було встановлено відсутність у БОРЖНИКА ТОВ «Торговий Дім "Агрі-Трейд» зерна, на яке необхідно звернути стягнення, що підтверджується постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.12.2015р. в рамках виконавчого провадження №48738925.

Предметом даного позову є вимога ПАТ "УкрСиббанк про стягнення з відповідача 32 292 224, 8 грн. завданої майнової шкоди, що становить вартість відсутнього зерна.

Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені у ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України, у даному випадку це - відшкодування збитків як позадоговірний спосіб захисту.

Позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на 1) встановлені Рішенням господарського суду м.Києва у справі №910/25052/14 від 02.02.2015р. факти, а саме факт виникнення права притримання на зерно; та 2) на норми статті 1166 ЦК України, та обґрунтовує вимоги тим, що при видачі кредиту ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд" шляхом траншів взамін на оригінали подвійних складських свідоцтв при наявності заборгованості у позичальника, банк отримав право на притримання речі як забезпечувальний засіб виконання зобов'язання, про що повідомив 16.10.2014р. ТОВ «Торговий Дім «Агрі - Трейд», що встановлено у справі №910/25052/14. А оскільки відповідач у даній справі - ТОВ "Блек Брайоні Холдінгс" видав зерно без пред'явлення йому оригіналів подвійних складських свідоцтв, які не передавались та знаходились у позивача (АТ "УкрСиббанк"), то ТОВ "Блек Брайоні Холдінгс" своїми діями завдало майнової шкоди АТ "УкрСиббанк" на суму відсутнього зерна і повинне нести відповідальність за ст.1166 ЦК України з огляду на наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправну поведінку у вигляді незаконної видачі зерна без пред'явлення (передачі) власником зерна сертифікованому складу з метою погашення оригіналів подвійного складського свідоцтва;

- майнова шкода нанесена позивачу у вигляді неможливості реалізувати право звернення стягнення на зерно за рішенням суду у зв'язку з відсутністю зерна та за рахунок цього погасити заборгованість за кредитним договором;

- причиновий зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та майновою шкодою позивача;

- вина відповідача у вигляді порушення ст.16 Закону України "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва" та ст.24 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" у вигляді видачі зерна без оригіналів подвійних складських свідоцтв.

- розмір збитків: встановлена рішенням суду ціна зерна для його реалізації на публічних торгах - 2201,92 за 1 тонну, а відтак вартість шкоди = загальній кількості відсутнього зерна 14 678 284 кг = 32 292 224,8 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В постанові Пленуму Верховного суду України № б від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) та в роз'ясненнях президії Вищого арбітражного суду України № 02-5/215 від 01 квітня 1994 року "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначається, що шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Згідно зі ст.22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст.224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України).

Законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір (Постанова Верховного суду України від 03.12.2014 року у справі №6-183цс14).

Отже, зважаючи на предмет позову - стягнення збитків на підставі ст. 1166 ЦК України, у предмет доказування входить наявність елементів складу правопорушення, однак насамперед слід з'ясувати сам факт завдання позивачу шкоди, завдання такої шкоди саме відповідачем та розмір збитків, надалі встановленню та співставленню підлягають інші елементи складу правопорушення як підстави для відшкодування збитків.

Тобто, фактично, як вбачається зі змісту позову та спірних правовідносин, майнова шкода позивача виникла у зв'язку з неможливістю, на думку позивача, реалізувати право звернення стягнення на зерно за рішенням суду у зв'язку з відсутністю зерна в ході виконання рішення суду у справі №910/25052/14, у якій саме ТОВ "Торговий Дім "Агрі-Трейд" було відповідачем (боржником), тобто особою, яка згідно рішення суду порушила майнові права позивача та за рахунок якої такі права повинні бути поновлені, оскільки така є власником майна, на яке звернуто стягнення.

Разом з тим, особою, відповідальною за завдання збитків, у даному позові - позивач вважає Товариство з обмеженою відповідальністю "Блек Брайоні Холдінгс". (дослівно «у зв'язку з відсутністю зерна на зерноскладі відповідачем (його незаконною видачею) завдано майнової шкоди АТ «Укрсиббанк» у розмірі вартості відсутнього зерна). Право вимоги саме до обраного відповідача позивач обґрунтовує наявністю права на притримання подвійних складських сертифікатів, виданих відповідачем, та зберіганням відповідачем зерна, на яке звернуто стягнення. Виникнення права на притримання зерна, на думку позивача, підтверджується встановленими фактами у справі №910/25052/14, які мають преюдиційне значення для даної справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що обставини встановлені рішенням господарського суду м. Києва у справі № 910/25052/14 є преюдиційні для суду у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин.

Крім того, слід звернути увагу позивача, що не надається преюдиціального значення також обставинам, зазначеним: у судових рішеннях касаційної інстанції, оскільки останню не наділено правом, зокрема, встановлювати або вважати доведеними обставини і вирішувати питання, пов'язані з доказуванням (частина друга статті 111-7 ГПК), - за винятком випадків, коли касаційна інстанція, скасувавши рішення попередніх судових інстанцій, прийняла нове рішення на підставі встановлених ними обставин (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18).

Вищезазначеним Рішенням господарського суду у справі № 910/25052/14 встановлено, що відповідно до п.п. 2.1.4.1. та 2.1.4.2. Кредитного договору, однією з умов видачі траншів позичальникам, була передача позичальниками кредитору (AT "УкрСиббанк') оригіналів подвійних складських свідоцтв. Так зокрема п. 2.1.4.1. Кредитного договору передбачено, що з метою отримання траншу на умовах SOLD позичальник надає кредитору зокрема оригінали подвійних складських свідоцтв на товари вартістю не менше, ніж сума бажаного траншу. Пунктом 2.1.4.2. Кредитного договору передбачено, що з метою отримання траншу на умовах UNSOLD позичальник надає кредитору оригінали подвійних складських свідоцтв на товари вартістю не менше, ніж сума бажаного траншу. Відповідачі, які є власниками товару, передали AT "УкрСиббанк" за актом прийому - передачі подвійні складські свідоцтва на зерно (кукурудзу). Судом зазначено, що AT "УкрСиббанк" має повне право звернути стягнення на кукурудзу, як майно, що було притримано позивачем в зв'язку з невиконанням відповідачами своїх грошових зобов'язань за кредитним договором, позивач набув права задоволення своїх вимог за рахунок вказаного майна.

Зі змісту вказаного рішення у справі № 910/25052/14 вбачається, що судом було лише констатовано факт притримання зерна банком («АТ"УкрСиббанк" має повне право звернути стягнення на кукурудзу, як майно, що було притримано позивачем»), без аналізу та правової оцінки самих подвійних складських свідоцтв, їх реквізитів, правомірності та належності порядку передачі таких від власника третій особі згідно вимог відповідних нормативно - правових актів.

Разом з тим, господарський суд не позбавлений права надати власну правову оцінку наявним доказам у справі, яка розглядається, та встановити необхідні факти/обставини, імперативна заборона такого відсутня, враховуючи, що саме такі факти, зокрема, виникнення права притримання майна/речі у позивача, оспорюються сторонами та є спірними, враховуючи ще й те, що правовий зв'язок з відповідачем та правові вимоги до відповідача позивач обґрунтовує саме виникненням у нього вимог на підставі факту притримання зерна.

Статтею 594 ЦК України передбачено, що кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов'язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов'язання. Притриманням речі можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом. Кредитор має право притримати річ у себе також у разі, якщо права на неї, які виникли після передачі речі у володіння кредитора, набула третя особа. Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження притриманої речі несе кредитор, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 596 ЦК України до кредитора, який притримує у себе річ боржника, не переходить право власності на неї. Боржник, річ якого кредитор притримує, має право розпорядитися нею, повідомивши набувача про притримання речі і права кредитора.

У даному випадку позивачу було передано подвійні складські свідоцтва, видані "Блек Брайоні Холдінгс" власнику зерна за договором зберігання.

Закон України "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва" регулює правовідносини, пов'язані з оформленням, видачею, погашенням простих і подвійних складських свідоцтв, визначає порядок їх реєстрації та спрямований на створення правових, економічних, організаційних умов функціонування цих документів під час зберігання товарів на товарних складах.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва" складські свідоцтва - товаророзпорядчі складські документи на пред'явника або іменні, що посвідчують право власності на товар, який зберігається на сертифікованому складі.

Як визначено статтю 16 Закону України "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва" сертифікований склад зобов'язаний повернути товар на першу вимогу володільця складського свідоцтва, навіть якщо строк його зберігання не закінчився, за умови пред'явлення та наступної передачі сертифікованому складу з метою погашення простого складського свідоцтва або обох частин подвійного складського свідоцтва. У реєстрі складських свідоцтв робиться запис про їх погашення.

Також, статтею 24 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" передбачено, що зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах. Зерновий склад зобов'язаний вживати усіх заходів, передбачених цим Законом, нормативно-правовими актами, договором складського зберігання зерна, для забезпечення схоронності зерна, переданого йому на зберігання. Видача зерна володільцеві складського документа на зерно здійснюється в обмін на виписані на це зерно складські документи.

Позивач вважає, що відповідачем порушено вищезазначені норми законів у зв'язку з незаконною видачею зерна кукурудзи, враховуючи, що саме позивач володів складськими документами.

Статтею 26 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" передбачено, що Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа. Зерно, прийняте на зберігання за простим або подвійним складським свідоцтвом, не може бути відчужене без правомірної передачі простого або подвійного складського свідоцтва.

Статтею 38 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" передбачено, що У разі отримання кредиту за заставним свідоцтвом обидві частини подвійного складського свідоцтва на зерно повинні містити найменування (ім'я) і місцезнаходження (місце проживання) юридичної особи (громадянина), що видала кредит, дату видачі й розмір кредиту, умови, на яких він виданий, і підпис уповноваженого працівника юридичної особи (громадянина), завірений печаткою юридичної особи або нотаріально. Термін видачі кредиту не повинен перевищувати терміну зберігання зерна.

На наявних у справі копіях складських свідоцтв відсутні вищезазначені реквізити.

Статтею 40 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" передбачено, що Складське та заставне свідоцтво можуть передаватися разом або окремо за передавальними написами (індосаментами).

Докази передачі подвійних складських свідоцтв позивачу за індосаментом у справі відсутні, про це також не зазначено у рішенні господарського суду у справі № 910/25052/14, де йдеться про те, що такі свідоцтва були передані за актом-прийому передачі, що також не свідчить про передачу саме майнових прав. Акт прийому -передачі фіксує саму операцію передачі, у даному випадку - письмового документу.

З огляду на зазначене, позивачем не доведено набуття ним статусу володільця подвійних складських свідоцтв у встановленому порядку.

З врахуванням викладеного, також слід зазначити, що не може вважатись володінням річчю - кукурудзою наявність у позивача (кредитора) оригіналів подвійних складських свідоцтв, оскільки останні не являються коносаментом, який прирівнюється до передачі речі (майна), не наділяє банк (позивача) будь-якими правами на кукурудзу, як і не надає права банку розпоряджатись нею, що в протилежному випадку протирічить вимогам ст. 596 ЦК України, де зазначено, що до кредитора не переходить право власності на річ боржника, і саме останній може нею розпорядитись.

Безпосередньо річчю - кукурудзою - правомірно і фактично володів саме відповідач - ТОВ "Блек Брайоні Холдінгс" (склад), який саме і міг скористатись правом притримання в разі виникнення заборгованості, пов'язаної з річчю ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд" (власник зерна кукурудзи по подвійних складських свідоцтвах). Вказана позиція викладена також у постанові Вищого господарського суду України від 16.05.2013р. у справі №5017/2840/2012.

Також, подвійні складські свідоцтва як річ не можуть бути предметом притримання, оскільки такі не являються цінними паперами і на них не може бути звернено стягнення.

Статтею 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" передбачено, що зерно, прийняте на зберігання за простим або подвійним складським свідоцтвом, може бути предметом застави протягом строку зберігання зерна шляхом застави відповідного свідоцтва.

Згідно ст. 22 "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва" володілець заставної частини подвійного складського свідоцтва (заставного свідоцтва) має лише право застави на товар.

Зі змісту Генерального договору про кредитування №0/0 від 05.07.2013р. укладеного Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (Кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрхорс» (Позичальник-1), Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Агрі-Трейд» (Позичальник-2), Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрселко» (Позичальник-3) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрі Сідс» (Позичальник-4) (т.1 а.с.40-51) та зі змісту подвійних складських свідоцтв на зерно (т. 1 а.с. 86-103), не вбачається, що у позивача виникло й право застави на зерно кукурудзи, оскільки відсутнє оформлення подвійних складських свідоцтв і проведення дій відповідно до вимог ст. 14 Закону України "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва" та ст. 38 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні".

Слід зазначити, що спеціалізованими Законами України "Про зерно та ринок зерна в Україні" та "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва" не передбачено, що володілець заставної частини подвійного складського свідоцтва (заставного свідоцтва) має право на притримання.

Відтак, з огляду на наведене, апеляційний суд критично оцінює твердження позивача про виникнення у нього права притримання на зерно кукурудзи.

Позивач (скаржник) зазначає, що рішення у справі № 910/25052/14 про звернення стягнення на зерно прийнято саме на підставі факту притримання позивачем зерна, проте, апеляційний суд не може надавати оцінки іншому рішенню суду, яке набрало законної сили, у даному випадку мають значення встановлені таким рішенням факти та обставини.

Щодо порушення прав позивача в зв'язку з набранням законної сили 17.02.2015р. рішенням господарського суду м. Києва від 02.02.2015р. у справі №910/25052/14 та завданням з боку відповідача - ТОВ "Блек Брайоні Холдінгс" йому майнової шкоди у вигляді вартості відсутнього зерна кукурудзи, то слід зазначити наступне.

Як стверджує позивач, право звернути стягнення на майно боржника (ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд") у позивача виникло з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду м. Києва у справі №910/25052/14, і в зв'язку з неможливістю реалізувати право звернення на майно (зерно) за рішенням суду йому завдано майнової шкоди.

При цьому, протиправна поведінка відповідача мала бути направлена на невиконання рішення суду, порушення права позивача, встановленого (породженого) рішенням суду і знаходитись у причинно-наслідковому зв'язку з нанесеною майновою шкодою.

У вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо. (Роз'яснення Вищого арбітражного суду України N 02-5/215 від 01.04.94).

Разом з тим, з постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.12.2015р., акта заступника начальника відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції від 20.11.2015р., представлених копій Основного реєстру складських документів на зерно та зерна, прийнятого на зберігання, видно, що майна (зерно кукурудзи), на яке звернуто стягнення за рішенням суду, ні на дату примусового виконання, ні на дату видачі наказу суду (17.02.2015р.), ні на день подання банком позову до боржника, на складі, власником якого виступав би боржник - ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд", не значилось, оскільки у постанові державного виконавця встановлено відсутність зерна саме у боржника ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд".

Тому можливі протиправні дії відповідача щодо розтрати зерна могли порушити суб'єктивне майнове право саме власника зерна - ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд". Разом з тим, позивачем не доведено саме незаконність дій відповідача щодо відсутності зерна, зокрема, щодо його видачі. Позивач не наводить доказів саме видачі зерна відповідачем третім особам, оскільки законодавством також передбачена можливість знищення зерна, зокрема, за умов його непридатності до використання.

Крім того, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону (Закон України «про виконавче провадження»), у справі відсутні докази закінчення виконавчого провадження.

Згідно ст. 121 ГПК України за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, господарський суд за власною ініціативою, за заявою сторони виконавчого провадження, за заявою виконавця, поданою на підставі заяви сторони виконавчого провадження, або за заявою державного виконавця, поданою з власної ініціативи, у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", суд, який видав виконавчий документ, може змінити спосіб та порядок виконання рішення, ухвали, постанови у порядку, передбаченому частиною першою цієї статті.

У матеріалах справи відсутні докази про звернення відповідача з заявою про зміну способу чи порядку виконання рішення господарського суду у справі № 910/25052/14.

Являється спірним та сумнівним і визначення позивачем розміру реальної майнової шкоди, виходячи з резолютивної частини рішення господарського суду м. Києва у справі №910/25052/14, де зазначено початкову ціну для подальшої реалізації на публічних торгах.

За результатами прилюдних торгів продажна (фактична) ціна могла бути більшою чи меншою від початкової.

Отже, початкова ціна зерна кукурудзи визначена господарським судом м.Києва виключно для цілей її реалізації на прилюдних торгах і не тотожна реальній ринковій вартості зерна кукурудзи врожаю 2013 року станом на момент розгляду даної справи.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб'єктивного права. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) зменшення нематеріального блага. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об'єктивним наслідком поведінки завдача шкоди. Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Майнова шкода є пов'язаною з порушенням суб'єктивного права (ст.1166 ЦК України) (такої ж позиції дотримується і Вищий господарський суд України у постановах від 10.06.2011р. у справі №5020-124/2011 та від 25.11.2014р. у справі №904/2792/14); та із протиправними діями відповідача.

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується саме особою, яка її завдала.

Відтак, на підставі оцінки всіх фактичних обставин справи , апеляційний суд зазначає, що при таких обставинах, правових підстав для покладення відповідальності за правилами ст.1166 ЦК України на відповідача немає в зв'язку з відсутністю повного складу цивільного правопорушення, оскільки: позивачем не доведено порушення його прав саме відповідачем у справі; не доведено протиправність дій відповідача; відсутня така майнова шкода, яка була б у причинно-наслідковому зв'язку з можливими протиправними діями відповідача.

Для застосування статті 1166 ЦК України необхідно повний склад цивільного правопорушення, чого в даному спорі не встановлено, відповідач не може бути притягнутий до відповідальності за вказаною статтею і за обраним способом захисту позивачем.

Відтак, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу вимог статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстав для її скасування немає.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду господарського суду Тернопільської області від 12.12.2016 року у справі № 921/350/16-г/3 - залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", №13-2-1/404 від 05.01.2017 року - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 13.03.2017р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Судді Мирутенко О.Л.

Якімець Г.Г.