ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р. Справа № 914/1951/13

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від прокуратури ОСОБА_2 (прокурор)

від позивача ОСОБА_3 (пред-к за довіреністю)

від відповідача ОСОБА_4О.(пред-к за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області від 15.12.2016 року

на рішення господарського суду Львівської області від 01.12.2016 року, суддя Долінська О.З.

у справі за № 914/1951/13

за первісним позовом: Прокурора Галицького району м. Львова в інтересах держави в особі Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: Дочірнього підприємства Албіс Компані Товариства з обмеженою відповідальністю Діаніум Трейдінг Ко ЛімітедРеспубліка Кіпр, м. Львів

про: стягнення 165 185,30 грн. та зобовязання до вчинення дій

та за зустрічним позовом: Дочірнього підприємства Албіс Компані Товариства з обмеженою відповідальністю Діаніум Трейдінг Ко Лімітед, Республіка Кіпр, м. Львів

до відповідача: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

про: визнання недійсним договору оренди

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.07.2013р. у даній справі № 914/1951/13, залишеним без змін Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.09.2013 р., у задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.11.2013 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Львівської області задоволено частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.09.2013р. та рішення господарського суду Львівської області від 16.07.2013року скасовано, а матеріали справи №914/1951/13 скеровано на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Як зазначив Вищий господарський суд України у постанові від 21.11.2013 р. при скасуванні попередніх судових рішень, під час нового розгляду справи, судам попередніх інстанцій належало достеменно встановити, яке саме приміщення було передано в оренду відповідачу: приміщення першого поверху, що знаходяться за адресою м. Львів, вул. М. Коперника, 5, чи самочинна прибудова до будинку № 5; чи належало передане приміщення до комунальної власності та чи існували правові підстави для передачі останнього в оренду саме Управлінню комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради. Суд касаційної інстанції звернув увагу судів на те, що Актом від 26.06.2013 року № 796-НП/13, який складений працівниками позивача та балансоутримувача встановлено, що приміщення 1 поверху демонтовані, а приміщення підвалу засипані землею, через що відсутній доступ до них. За наведених обставин, судам належало встановити, яке саме приміщення розібрано відповідачем та на якій правовій підставі: приміщення першого поверху чи/та самочинна прибудова до будинку № 5 одноповерхової нежитлової будівлі на вул. Коперника у м. Львові; на якій правовій підставі засипано приміщення підвалу; де саме розміщено приміщення підвалу - безпосередньо під демонтованим приміщенням чи окремо від нього з можливістю окремого входу; що суди не врахували, що у тому випадку, коли підвал (площею 137,7 кв.м.) розміщений окремо від демонтованого приміщення (площею 47,1 кв.м.), має окремий вхід, відповідно, останній, продовжує існувати, як частина зареєстрованого об'єкта нерухомості. Отже, такий об'єкт оренди, за відсутності правової підстави для його засипання, підлягає поверненню орендарю в стані, у якому він був одержаний, або у стані, котрий обумовлений договором (у тому числі, шляхом попереднього приведення об'єкта оренди у попередній стан).

Ухвалою господарського суду Львівської області від 05.12.2013 року (суддя Король М.Р.) справу було прийнято до нового розгляду.

У новому розгляді, Дочірнє підприємство "Албіс Компані" Товариства з обмеженою відповідальністю "Діаніум Трейдінг Ко Лімітед" звернулось до господарського суду із зустрічною позовною заявою до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна № Г-6709-8 від 22.10.2008 року. Ухвалою господарського суду Львівської області від 17.12.2013 у справі № 914/1951/13, зустрічну позовну заяву прийнято для спільного розгляду з первісним позовом.

23.01.2014 р. позивачем за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) подано заяву № 1.7-86/2302 від 22.01.2014 р. про зменшення позовних вимог, в якій останній просив: прийняти до розгляду заяву про зменшення позовних вимог; задовольнити позов та стягнути з Дочірнього підприємства Албіс Компані Товариства з обмеженою відповідальністю Діаніум Трейдінг Ко Лімітед, Республіка Кіпр на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради неустойку в сумі 123 084,50 грн.; зобовязати Дочірнє підприємство Албіс Компані Товариства з обмеженою відповідальністю Діаніум Трейдінг Ко Лімітед, Республіка Кіпр звільнити та повернути орендодавцеві нежитлові приміщення на вул. Коперника, 5 у місті Львові загальною площею 137,7 кв.м. (підвал).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18 листопада 2014 р. по справі № 914/1951/13 (суддя М.Р.Король), залишеним без змін Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.02.2015р., в задоволенні первісних позовних вимог відмовлено повністю, зустрічний позов задоволено та визнано недійсним договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) № Г-6709-8 від 22.10.2008р., укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та Дочірнім підприємством Албіс Компані Товариства з обмеженою відповідальністю Діаніум Трейдінг Ко Лімітед, Республіка Кіпр.

Постановою Вищого господарського суду України від 09 червня 2015 року у справі №914/1951/13, касаційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради задоволено частково. Рішення господарського суду Львівської області від 18.11.2014 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 у справі № 914/1951/13 скасовано в частині вирішення спору за зустрічним позовом про визнання недійсним договору оренди від 22.10.2008 № Г-6709-8 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) щодо оренди нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5 у м. Львові та за первісним позовом про стягнення з дочірнього підприємства "Албіс Компані" товариства з обмеженою відповідальністю "Діаніум Трейдінг Ко Лімітед" 123 084,50 грн. неустойки за користування об'єктом оренди (підвалом) за час прострочення виконання обов'язку з його повернення і спонукання дочірнього підприємства "Албіс Компані" товариства з обмеженою відповідальністю "Діаніум Трейдінг Ко Лімітед" до звільнення та повернення нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5 у м. Львові. Справу у відповідній частині передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області. У решті рішення господарського суду Львівської області від 18.11.2014 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 у справі № 914/1951/13 залишено без змін.

У новому розгляді, Рішенням господарського суду Львівської області від 01.12.2016 року у справі за № 914/1951/13 у задоволенні первісних позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Г-6709-8 від 22.10.2008р. щодо оренди нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5 у м. Львові, укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та Дочірнім підприємством „Албіс Компані" товариства з обмеженою відповідальністю „Діаніум Трейдінг Ко Лімітед" Республіка Кіпр. Стягнуто з Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради на користь Дочірнього підприємства "Албіс Компані" Товариства з обмеженою відповідальністю "Діаніум Трейдінг Ко Лімітед" 1147,00 грн. судового збору за подання зустрічного позову. Стягнуто з Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради в дохід Державного бюджету України 3 608,69 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що беручи до уваги те, що позивачем за первісним позовом не доведено наявність права комунальної власності на приміщення підвалу загальною площею 89,3 м.кв., які розташовані під будинком за адресою: м. Львів, вул. Коперника, 5 та приміщення підвалу загальною площею 48,4 м.кв., які розташовані під нежитловою спорудою, зважаючи на те, що приміщення підвалу площею 137,7 кв.м. за цією ж адресою не можуть бути самостійним об'єктом оренди, зустрічна позовна вимога про визнання недійсним договору оренди від 22.10.2008 № Г-6709-8 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) щодо оренди нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5 у м. Львові, підлягає до задоволення, оскільки при укладенні спірного договору відповідачем за зустрічним позовом порушено вимоги ст. 124 Конституції України, ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України. Зважаючи на наведене, у позивача за первісним позовом відсутні правові підстави вимагати повернення такого обєкту оренди та вимагати стягнення з відповідача неустойки за користування цим майном на підставі ч. 2 статті 785 ЦК України.

Залишаючи без змін рішення господарського суду Львівської області від 18.11.2014 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 у справі № 914/1951/13, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 09 червня 2015 року у справі №914/1951/13 встановив, що орендовані приміщення першого поверху площею 47,1 кв.м., які є частиною обєкту оренди за спірним договором, не є комунальною власністю, а тому Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради не могло виступати орендодавцем щодо даного приміщення, у зв'язку з чим Вищий господарський суд України дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість підстав судів попередніх інстанцій про визнання недійсним спірного договору оренди у цій частині зустрічного позову. Отже, спірний договір на момент нового розгляду справи в суді уже частково визнаний судом недійсним.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 1.12.2016 року та постановити нове рішення, яким позов прокурора Галицького району м.Львова про стягнення 165 185,3 грн. неустойки та зобовязання до звільнення та повернення орендодавцю нежитлових приміщень по вул. Коперніка, 5, у м.Львові загальною площею та відмовити у задоволенні зустрічного позову ДП «Албіс компані» ТОВ «Діанум трейдинг Ко Лімітед» про визнання недійсним договору оренди від 22.10.2008 року, мотивуючи це тим, що суд не надав належної оцінки тому, що згідно з рішенням Галицького райвиконкому № 222 від 14.04.1987 року на будинок по вул. Коперніка, 5, з приналежними до нього будівлями та спорудами зареєстровано право комунальної власності за територіальною громадою міста Львова, яке не оскаржувалось та є чинним. Таким чином, покликання на те, що позивач не мав права розпоряджатися зазначеним майном у звязку з відсутністю державної реєстрації права власності за територіальною громадою міста Львова на підвальні приміщення, і в тому числі, передавати його в оренду, не відповідає обставинам справи.

Прокурор також зазначає, що підвал не є допоміжним приміщенням житлового будинку в розумінні ДБН «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», спірне підвальне приміщення упродовж багатьох років було обєктом цивільно-правових відносин. Відтак, суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги пояснення позивача та прокурора щодо необхідності критичної оцінки висновку експерта в тій частині, що висновок судового експерта не є для суду обовязковим і оцінюється за внутрішнім переконанням. Лише на підставі висновку експерта про те, що спірні приміщення підвалу не можуть використовуватися як самостійний обєкт оренди, судом визнано недійсним договір оренди. Також, судом не встановлено порушення інтересів позивача за зустрічним позовом внаслідок укладення договору оренди.

Крім того, прокурор наводить доводи щодо неправильності висновків суду першої інстанції стосовно неможливості застосування наслідків спливу позовної давності, про що було заявлено прокурором та позивачем. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права .

У відзиві на апеляційну скаргу прокурора ДП «Албіс Компані» ТОВ «Діаніум Трейдінг Ко Лімітед» Республіка Кіпр, м. Львів, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, мотивуючи це тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору оренди в цій частині позову, оскільки обєктом оренди фактично є допоміжні приміщення, в яких проходять інженерні комунікації, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації усіх квартир, а відтак такі приміщення не можуть бути обєктом оренди за спірним договором. Крім того, внаслідок приватизації квартир у житловому будинку, вказаний будинок втратив статус комунальної власності та набув статусу спільної власності власників приватизованих квартир, що спростовує твердження прокурора про те, що житловий будником належить до комунальної власності. Звертає увагу на те, що оскільки спірний договір оренди частково визнаний недійсним в частині нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 47,1 кв.м., виходячи з того, що такі приміщення не є власністю територіальної громади і в цій частині залишений без змін касаційною інстанцією, суд першої інстанції в ході нового розгляду в іншій частині приміщень з цих же підстав не мав права дійти іншого висновку та відмовити у позові у звязку з пропуском позовної давності, оскільки це б суперечило висновку суду у Постанові Вищого господарського суду України від 09.06.2015 року.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судами встановлено, що 22 жовтня 2008 року між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та Дочірнім підприємством „Албіс Компані" товариства з обмеженою відповідальністю „Діаніум Трейдінг Ко Лімітед" Республіка Кіпр (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Г-6709-8, відповідно до п.1 якого, орендодавець на підставі наказу управління комунальної власності від 07.07.2008р. №533-О, договору оренди від 28.03.2006р. №Г-4213-6, передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно загальною площею 184,8 кв.м., що перебуває на балансі ЛКП „Цитадель Центр", надалі балансоутримувач, а саме: приміщення підвалу, загальною площею 137,7 кв.м. та приміщення першого поверху загальною площею 47,1 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. М. Коперника, 5.

Пунктом 4.1 вищевказаного договору передбачено, що термін оренди визначений на 2 роки та 364 дні з 22 жовтня 2008р. до 21 жовтня 2011р.

Відповідно до п. 9.1 договору повернення орендодавцю об'єкта оренди здійснюється після закінчення терміну дії договору або дострокового його припинення чи розірвання.

Згідно п.13.1 договору після закінчення строку дії договору його переоформлення буде здійснюватися в порядку, передбаченому ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"

31.10.2011 року позивач скерував на адресу відповідача повідомлення від 31.10.2011 року № 2302-вих-4510 про припинення договірних відносин, у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди. У вказаному повідомленні містилася вказівка протягом 15 днів повернути об'єкт оренди балансоутримувачеві згідно з актом приймання-передачі та погасити наявну заборгованість зі сплати орендної плати за користування приміщеннями.

З матеріалів справи вбачається, що згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 25.05.2007р. №303 "Про надання дозволу на знесення самочинної прибудови (як дисонуючий об'єкт) до будинку № 5 по вул. Коперника" було дозволено дочірньому підприємству „Албіс компані" ТзОВ „Даніум трейдінг Ко. Лімітед" Республіка Кіпр" знести самочинну прибудову до будинку №5 на вул. ОСОБА_5, розташовану у подвір'ї, як дисонуючий об'єкт.

Пунктом 2 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 25.05.2007р. №303 встановлено, що знесення споруди слід провести після отримання дозволу на ведення будівельних робіт з відновлення пасажу.

12 жовтня 2011р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області за №ЛВ 8 було зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт, а саме: Будівництво першої черги відтворення пасажу „Міколяша" з переплануванням існуючих приміщень на вул. М. Коперника, 1 у м. Львові з добудовою та пристосуванням під кафе-бар з офісними приміщеннями (торговий комплекс пасажу „Міколяша" та пам'ятки архітектури, охоронний договір № 127, будинок №1 на вул. Коперника у м. Львові).

На виконання рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 25.05.2007р. №303, після отримання дозволу на ведення будівельних робіт з відновлення пасажу "Міколяша" та до отримання повідомлення позивача від 31.10.2011 року № 2302-вих-4510 про припинення договірних відносин, в період 25 - 27 жовтня 2011р. відповідачем були проведені роботи по розбиранню самочинної прибудови до будинку №5 одноповерхової нежитлової будівлі на вул. Коперника у м. Львові, про що складено акт від 27 жовтня 2011р.

Про виконання рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за №303 від 25.05.2007р. відповідач повідомляв позивача листами від 06.03.2012р. від 18.09.2012 №1124 та від 18.09.р. №125.

Актом від 26.06.2013 року № 796-НП/13, який складений працівниками позивача та балансоутримувача, підтверджено факт відсутності об'єкта оренди, оскільки приміщення першого поверху демонтовані, а приміщення підвалу засипані землею, через що відсутній доступ до них.

Відтак, предметом первісного позову є вимога Прокурора в інтересах держави в особі Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про стягнення з відповідача неустойки в порядку ч.2 ст.785 ЦК України у зв'язку з неповерненням відповідачем об'єкта оренди після припинення договору оренди та зобов'язання звільнити та повернути об'єкт оренди позивачу. Відповідно до заяви про зменшення позовних вимог, підтриманої прокурором, позивач просив стягнути 123084,50 грн. неустойки та зобов'язати звільнити та повернути орендодавцеві нежитлові приміщення по вул. Коперника, 5 у м. Львові загальною площею 137,7 кв.м.(підвал).

В процесі розгляду справи відповідач звернувся з зустрічною позовною заявою, яка прийнята судом для спільного розгляду з первісним позовом, про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Г-6709-8 з підстав його невідповідності вимогам закону.

Як вже встановлено, Постановою Вищого господарського суду України від 09 червня 2015 року у справі №914/1951/13 касаційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради задоволено частково. Рішення господарського суду Львівської області від 18.11.2014 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 у справі № 914/1951/13 скасовано в частині вирішення спору за зустрічним позовом про визнання недійсним договору оренди від 22.10.2008 № Г-6709-8 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) щодо оренди нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5 у м. Львові та за первісним позовом про стягнення з дочірнього підприємства "Албіс Компані" товариства з обмеженою відповідальністю "Діаніум Трейдінг Ко Лімітед" 123 084,50 грн. неустойки за користування об'єктом оренди (підвалом) за час прострочення виконання обов'язку з його повернення і спонукання дочірнього підприємства "Албіс Компані" товариства з обмеженою відповідальністю "Діаніум Трейдінг Ко Лімітед" до звільнення та повернення нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5 у м. Львові. Справу у відповідній частині постановлено передати на новий розгляд до господарського суду Львівської області. У решті частині вирішення спору за зустрічним позовом про визнання недійсним договору оренди від 22.10.2008 № Г-6709-8 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) щодо оренди нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 47,1 кв.м. рішення господарського суду Львівської області від 18.11.2014 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 у справі № 914/1951/13 в залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення господарського суду Львівської області від 18.11.2014 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 у справі № 914/1951/13, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 09 червня 2015 року встановив, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що орендовані приміщення першого поверху площею 47,1 кв.м - це самочинна прибудова до будинку по вул. Коперника, 5 у м. Львові, доказів наявності права комунальної власності на самочинну прибудову сторонами спору надано не було (згідно з інформацією з інвентарної справи на будинок № 5 по вул. Коперника у м. Львові із поточними змінами від 20.03.2000 року документів на прибудову в Бюро технічної інвентаризації не пред'явлено). За наведених обставин Вищий господарський суд України зазначив, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради не могло виступати орендодавцем щодо даного приміщення (самочинної прибудови), у зв'язку з чим правомірно визнали недійсним Договір у частині, яка стосується оренди даного приміщення (згідно з Договором - приміщення першого поверху загальною площею 47,1 кв.м).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що спір, з урахуванням зменшених позовних вимог, розглядається в частині первісного позову про стягнення з Дочірнього підприємства "Албіс Компані" Товариства з обмеженою відповідальністю "Діаніум Трейдінг Ко Лімітед" 123 084,50 грн. неустойки за користування об'єктом оренди (підвалом) за час прострочення виконання обов'язку з його повернення і спонукання дочірнього підприємства "Албіс Компані" товариства з обмеженою відповідальністю "Діаніум Трейдінг Ко Лімітед" до звільнення та повернення нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5 у м. Львові та в частині зустрічного позову про визнання недійсним договору оренди від 22.10.2008 № Г-6709-8 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) щодо оренди нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5 у м. Львові.

Як зазначив Вищий господарський суд України у постанові від 09 червня 2015 року при частковому скасуванні попередніх судових рішень, під час нового розгляду справи, судам належало:

- достеменно встановити правовий статус приміщення підвалу в цілому, як частини приміщення, що знаходиться під житловим будинком, так і тієї частини, яка знаходиться під нежитловою спорудою (чи відносяться вони до нежилих приміщень або до допоміжних приміщень), чи мають такі приміщення інший вхід (у тому числі з вулиці ОСОБА_5), хто саме уповноважений на розпорядження даними приміщеннями;

- з'ясувати (у тому числі, за необхідності, шляхом призначення судової експертизи або шляхом здійснення дослідження доказів у місці їх знаходження), чи знаходяться у приміщеннях підвалу майно та обладнання, що безпосередньо пов'язане з функціонуванням цього житлового будинку;

- у залежності від встановленого перевірити правильність розрахунку неустойки (з урахуванням об'єкта оренди - підвалу), яка нарахована до стягнення Управлінням.

.

Як вбачається із змісту позовних вимог, прокурор стверджує, що відповідачем не повернуто орендовані підвальні приміщення площею 137,7 кв.м., які не знищені і становлять близько 75 відсотків від загальної орендованої площі по договору оренди від 22.10.2008р., відтак просить суд апеляційної інстанції задоволити позов прокурора Галицького району м. Львова в частині повернення об'єкта оренди загальною площею 137, 7 кв. м. та стягнення з відповідача неустойки в порядку ч.2 ст. 785 ЦК України у зв'язку з неповерненням відповідачем об'єкта оренди після припинення договору оренди в сумі 123084,50 грн. відповідно до заяви про зменшення позовних вимог, розрахунок якої проведений виходячи із розміру орендної плати за користування об'єктом оренди загальною площею 137, 7 кв. м.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 203 Цивільного кодексу України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарське зобовязання, яке не відповідає закону, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу держаної влади визнано недійсним повністю або в частині.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 7 вищенаведеної постанови Пленуму ВСУ, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно абз. 4 п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами і доповненнями) вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11).

Позивач за зустрічним позовом вважає, що відповідач за зустрічним позовом передав йому в оренду майно, зокрема приміщення підвалу, загальною площею 137,7 кв.м. на вул. Коперника № 5 у м. Львові, всупереч положенням чинного законодавства, зокрема ст. 761 Цивільного кодексу України, не будучи ані власником майна, ані правомірним володільцем, оскільки такі приміщення є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку на вул. Коперника № 5 у м. Львові та призначені для забезпечення експлуатації цього будинку і передані безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир в цьому будинку, тобто є об'єктом права спільної власності співвласників вказаного будинку. З огляду на викладене, вважає що вищенаведені приміщення підвалу не можуть використовуватись як самостійний об'єкт оренди, а тому Договір оренди нерухомого майна № Г-6709-8 від 22.10.2008 року має бути визнаний судом недійсним.

На підтвердження своїх доводів позивачем по зустрічному позову подано лист Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки № від 06.06.2013 року № 3061, відповідно до якого останнє повідомляло, що згідно архівних даних станом на 29.12.2012 року право власності на нежитлове приміщення загальною площею 184,8 м.кв., що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Коперника, 5 не реєструвалося.

Водночас, наявність права комунальної власності у територіальної громади м. Львова на спірний об'єкт оренди позивач за первісним позовом обґрунтовує тим, що відповідно інформації наданої ОКП ЛОР „БТІ та ЕО", станом на 03.12.2013 р. згідно архівних даних та даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, будинок по вул. Коперника, 5 у м. Львові зареєстрований за територіальною громадою м. Львова на підставі рішення Виконкому Ленінської ради народних депутатів від 14.04.1987 р.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 761 Цивільного кодексу України визначено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, за територіальною громадою міста Львова в зазначених державних реєстрах не міститься відомостей щодо зареєстрованого права власності на приміщення підвалу, загальною площею 137,7 кв.м. на вул. Коперника № 5 у м. Львові.

Крім того, відсутні такі докази про реєстрацію права власності і у відповідності до законодавства про державну реєстрацію нерухомого майна, чинного до моменту набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Водночас, ні позивачем, ні прокурором, у даній справі, не надано жодних доказів в розумінні ст. ст. 33 та 34 ГПК України, і в матеріалах справи відсутні докази перебування приміщення підвалу, загальною площею 137,7 кв.м. на вул. Коперника № 5 у м. Львові на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради.

З огляду на викладене, з метою встановлення фактичних обставин справи та на виконання вказівок Вищого господарського суду України, наданих у своїй постанові від 09 червня 2015 року, за ініціативою позивача за первісним позовом, підтриманої прокурором і відповідачем за первісним позовом, ухвалою господарського суду Львівської області від 14.06.2016 року призначено у даній справі судову будівельно технічну експертизу.

Згідно висновку експертів №3061 від 31.10.2016 р., приміщення підвалу, які надавались в оренду відповідачу за первісним позовом загальною площею 137,70 кв. м за адресою: м. Львів, вул. Коперника, 5, в цілому (як частина приміщення, що знаходиться під житловим будинком, так і тією частиною, що знаходиться під нежитловою спорудою) відносяться до допоміжних приміщень житлового будинку. Згідно візуально проведеного огляду на місці знаходження обєкту дослідження підвалу по вул. Коперника, 5 у місті Львові встановлено, що фактично окремий вхід в зазначені підвальні приміщення відсутній.

Також, встановлено, що окремо від багатоквартирного житлового будинку приміщення підвалу загальною площею 89,3 м.кв., яке розташоване під цим будинком за адресою: м. Львів, вул. Коперника, 5 не обліковується та має статус допоміжного приміщення цього житлового будинку, окремий вхід в ці підвальні приміщення, в тому числі з вулиці Коперника, 5 відсутні.

Крім цього, встановлено, що окремо від багатоквартирного житлового будинку приміщення підвалу загальною площею 48,4 м.кв., яке розташоване під нежитловою спорудою за адресою: м. Львів, вул. Коперника, 5 не обліковується та має статус допоміжного приміщення вказаного житлового будинку, окремий вхід в ці підвальні приміщення, в тому числі з вулиці Коперника, 5 відсутні.

Згідно висновку експертів №3061 від 31.10.2016 р., встановлено, що в приміщеннях підвалу загальною площею 89,3 м.кв. та 48,4 м.кв. за адресою: м. Львів, вул. Коперника, 5, виявлено наявність майна та обладнання, що безпосередньо повязане з функціонуванням всього житлового будинку.

За таких обставин експерти дійшли висновку, що приміщення підвалу загальною площею 89,3 м.кв., які розташовані під будинком за адресою: м. Львів, вул. Коперника, 5 та приміщення підвалу загальною площею 48,4 м.кв., які розташовані під нежитловою спорудою, не можуть використовуватися в цілому чи окремо як самостійний обєкт оренди.

Експертний висновок - це письмове викладення експертом відомостей про обставини, що мають значення для справи, встановлені експертом на підставі його спеціальних знань і отриманих у результаті проведеного дослідження матеріалів справи, яке ґрунтується на сформульованому в ухвалі суду про призначення експертизи завданні.

Згідно рішення Конституційного Суду України у справі №4-рп/2004 від 02.03.2004 р., допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир.

Згідно із ст. 1 Закону України Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку від 29.11.2001 р. №2866-ІІІ, допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку і побутового обслуговування мешканців будинку.

Наведеною вище правовою нормою визначено також, що нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

Також відповідно до ст.1 Закону України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку (із змінами, внесеними згідно із Законом №1413-VIII від 14.06.2016), допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

Наведеною правовою нормою визначено, що нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним обєктом нерухомого майна.

Крім цього цим Законом встановлено, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч.2 ст.10 вказаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинків одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

У рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004р. (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п.1.1).

З огляду на викладене, вищенаведені приміщення підвалу загальною площею 89,3 м.кв., які розташовані під будинком за адресою: м. Львів, вул. Коперника, 5, та приміщення підвалу загальною площею 48,4 м.кв., які розташовані під нежитловою спорудою, не можуть використовуватись як самостійний об'єкт оренди, а відтак вказані обєкти не могли та й не можуть бути на даний час обєктами цивільно-правових (орендних) відносин.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності права комунальної власності, як на приміщення підвалу загальною площею 89,3 м.кв., які розташовані під будинком за адресою: м. Львів, вул. Коперника, 5, так й на приміщення підвалу загальною площею 48,4 м.кв., які розташовані під нежитловою спорудою.

Відповідно ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно ч.1 ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ч.6 ст. 283 Господарського кодексу України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Параграфом 1 глави 58 Цивільного кодексу України визначено загальні положення про найм (оренду).

Відповідно ст. 761 Цивільного кодексу України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права; наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій регулюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна", в статті 5 якого (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що орендодавцями є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук; органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до положень Цивільного кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна" позивач за первісним позовом не мав права розпоряджатися зазначеним майном, у тому числі передавати його в оренду.

За змістом ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За таких обставин, беручи до уваги те, що позивачем за первісним позовом не доведено наявність права комунальної власності на приміщення підвалу загальною площею 89,3 м.кв., які розташовані під будинком за адресою: м. Львів, вул. Коперника, 5 та приміщення підвалу загальною площею 48,4 м.кв., які розташовані під нежитловою спорудою, зважаючи на те, що приміщення підвалу площею 137,7 кв.м. за цією ж адресою не можуть бути самостійним об'єктом оренди, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зустрічна позовна вимога про визнання недійсним договору оренди від 22.10.2008 № Г-6709-8 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) щодо оренди нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5 у м. Львові, підлягає до задоволення, оскільки при укладенні спірного договору відповідачем за зустрічним позовом порушено вимоги ст. 124 Конституції України, ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Щодо позовних вимог за первісним позовом про стягнення з Дочірнього підприємства "Албіс Компані" Товариства з обмеженою відповідальністю "Діаніум Трейдінг Ко Лімітед" 123 084,50 грн. неустойки за користування об'єктом оренди (підвалом) за час прострочення виконання обов'язку з його повернення і спонукання Дочірнього підприємства "Албіс Компані" Товариства з обмеженою відповідальністю "Діаніум Трейдінг Ко Лімітед" до звільнення та повернення нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5 у м. Львові, слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Також ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до ч. 2 статті 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

При цьому суд зазначає, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня) (п. 5.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" № 12 від 29.05.2013).

З огляду на встановлені судом обставини справи, позовні вимоги за первісним позовом про повернення орендованого майна - нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5 у м. Львові та стягнення неустойки за користування цим майном в порядку статті 785 ЦК України, є похідними від вимог про визнання недійсним договору оренди від 22.10.2008 № Г-6709-8 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень), зокрема щодо оренди нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м. (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5, у м. Львові, укладеного відповідачами, та направлені на захист прав власника майна.

Враховуючи вищенаведене, задоволення зустрічного позову про визнання недійсним договору оренди від 22.10.2008 № Г-6709-8 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) щодо оренди нежитлових приміщень загальною площею 137,7 кв. м (підвалу), які розташовані за адресою: вул. Коперника, 5 у м. Львові, відсутні правові підстави для задоволення первісного позову про повернення такого обєкту оренди та вимагати стягнення з відповідача за первісним позовом неустойки за користування цим майном на підставі ч. 2 статті 785 ЦК України.

Представник прокуратури у своїх письмових обґрунтуваннях від 24.11.2016 року №б/н (вх. №47385/16 від 25.11.2016 року) та представник позивача за первісним позовом у своїх запереченнях (вх. №48223/16 від 01.12.2016 року) подали свої заперечення щодо висновку експерта та просили суд такий висновок оцінити критично та не приймати його як належний доказ по даній справі.

Розглянувши заперечення представника прокуратури щодо висновку експертизи, вивчивши та надавши оцінку обставинам, викладеним у них, слід зазначити, що висновок судової експертизи, яку було проведено в межах провадження у даній справі, підлягає оцінці господарським судом як доказ зі справи на загальних підставах в сукупності з іншими доказами у справі.

Згідно з частиною 1 статті 41 Господарсько-процесуального кодексу України, експертиза по даній справі призначалася для зясування питань, що потребують спеціальних знань для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування.

Висновок експертизи містить усі відповіді на питання, які виникли у даному спорі, а тому відсутні підстави вважати такий висновок не повним чи не обґрунтованим, що в свою чергу спростовує твердження представника прокуратури і позивача за первісним позовом, викладені ними у зазначених вище їх запереченнях (вх. №47385/16 від 25.11.2016 року та вх. №48223/16 від 01.12.2016 року).

Також представник прокуратури у своєму письмовому обґрунтуванні від 24.11.2016 року №б/н просив суд відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог, у зв'язку з припиненням існування предмета спору, оскільки спірні правовідносини припинили свою дію в звязку із закінченням терміну дії спірного договору оренди, а тому зобовязання за спірним договором є припиненими.

Проте, відповідно до п. 4.4 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Відповідно до частини 3 статті 207 Господарського кодексу України, яка кореспондуються з нормами статті 236 Цивільного кодексу України, визначено, що нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін; у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно з ч. 4 ст. 291 Господарського кодексу України правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі; якщо наймач не виконує обовязку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, зі змісту наведених норм вбачається, що недійсний правочин не породжує будь-яких прав і обов'язків у сторін, крім наслідків недійсності правочину, в той час як припинений правочин, породжував права і обов'язки у сторін як до розірвання, так і після (зокрема, повернення предмету оренди, що і є предметом спору за первісним позовом).

Таким чином, оскільки спірний договір діяв до його припинення сторонами і зобов'язання сторін за спірним договором припинились тільки з моменту припинення договору, то припинення договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторін права на звернення з позовом про визнання такого договору недійсним, у зв'язку з чим підстави для відмови в позові з цих обставин в цій частині відсунуті.

Так, відповідно до пункту 2.6 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Разом з тим, чинне законодавство України не обумовлює неможливості визнання договору недійсним внаслідок припинення його дії, а лише передбачає спеціальні наслідки такої недійсності, передбачені статтею 216 Цивільного кодексу України, в разі неможливості повернення виконаного, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, тощо.

Предметом спору у даній справі, є вимога про визнання недійсним договору (ст. 215 ЦК України). Таким чином, припинення договору не свідчить про відсутність предмета спору у даній справі, оскільки, розглядаючи спір про визнання недійсним договору, судом надається правова оцінка відповідності договору вимогам закону саме на момент його укладення.

Чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов'язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов'язки передбачалися на майбутнє. Тобто, визнання недійсним договору та визнання недійсним зобов'язання не є тотожними поняттями, оскільки в силу прямої вказівки закону договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а визнання недійсним зобов'язання за цим договором стосується наслідків недійсності такого договору (постанова Верховного Суду України від 19.10.2016 року по справі № 3-826гс16).

На обґрунтування своїх доводів, представник прокуратури долучив до поданого клопотання від 24.11.2016 року копії постанов Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 3-195гс15та від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15.

Зміст правовідносин з метою зясування їх подібності в різних рішеннях суду визначається обставинами кожної конкретної справи.

Водночас, у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 3-195гс15та від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15, копії яких представником прокуратури надано на підтвердження своїх доводів, обставини, що формують зміст правовідносин та впливають на застосування норм матеріального права, не можна визнати подібними, оскільки вони ухвалені з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами в ході розгляду цих справ.

Крім того, правові висновки Верховного Суду України, викладені ним у своїх постановах України від 01 липня 2015 року у справі № 3-195гс15та від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15 щодо застосування норм матеріального права, не суперечать висновку суду у даній справі, оскільки правовідносини між сторонами у зазначених справах та у справі, яка розглядається, не є аналогічними.

Також, суд зазначає, що Постановою Вищого господарського суду України від 09 червня 2015 року у справі №914/1951/13, рішення господарського суду Львівської області від 18.11.2014 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 у справі № 914/1951/13 у частині вирішення спору за зустрічним позовом про визнання недійсним договору оренди від 22.10.2008 № Г-6709-8 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) щодо оренди нежитлових приміщень першого поверху загальною площею 47,1 кв.м. залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення господарського суду Львівської області від 18.11.2014 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 18.02.2015 у справі № 914/1951/13, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 09 червня 2015 року у справі №914/1951/13 встановив, що орендовані приміщення першого поверху площею 47,1 кв.м., які є частиною обєкту оренди за спірним договором, не є комунальною власністю, а тому Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради не могло виступати орендодавцем щодо даного приміщення, у зв'язку з чим Вищий господарський суд України дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість підстав судів попередніх інстанцій про визнання недійсним спірного договору оренди у цій частині зустрічного позову.

Отже, спірний договір на момент нового розгляду справи в суді уже частково визнаний судом недійсним.

Також, посилання представника прокуратури у своєму клопотанні від 24.11.2016 року про наявність підстав для застосування строку позовної давності спростовуються наявними у справі матеріалами.

Так, відповідно до пункту 2.8 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 № 4176-VI). Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Як на підставу зустрічного позову позивач за зустрічним позовом посилається на те, що відповідач за зустрічним позовом передав йому в оренду майно, зокрема приміщення підвалу, загальною площею 137,7 кв.м. на вул. Коперника № 5 у м. Львові, всупереч положенням чинного законодавства, зокрема ст. 761 Цивільного кодексу України, не будучи ані власником майна, ані правомірним володільцем цього майна.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом довідався про те, що спірний обєкт не є комунальною власністю, з листа Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки № від 06.06.2013 року № 3061, яким останнє повідомляло, що право власності на нежитлове приміщення загальною площею 184,8 м.кв., що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Коперника, 5 не реєструвалося, а отже саме з цього моменту позивач за зустрічним позовом довідався про обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, тому саме з цього моменту останній довідався про порушення його прав, що спростовує твердження представника прокуратури про пропущення позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності, встановленого законом.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні клопотання заступника прокурора про відмову в задоволенні зустрічного позову на підставі вказаних у цьому клопотанні обставин в частині вимоги про визнання недійсним договору.

Відповідно до п. 4.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України.

Враховуючи наведене, оскільки господарський суд відмовив в задоволенні первісного позову, із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, то судовий збір в сумі 3 608,09 грн. за подання позову майнового та немайнового характеру, правомірно покладено на позивача за первісним позовом. Судові витрати, повязані зі сплатою судового збору за подання зустрічного позову, покладаються на відповідача за зустрічним позовом у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного та всебічного зясування обставин справи та оцінки належних доказів у справі.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.12.2016 року скаржнику прокуратурі Львівської області було відстрочено доплату судового збору в розмірі 1078,7 грн. за подання та розгляд апеляційної скарги. Відтак, суд вважає за потрібне достягнути з прокуратури Львівської області в доход Державного бюджету України 1078,7 грн. доплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 01.12.2016 року у справі за № 914/1951/13 - залишити без змін, апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області від 15.12.2016 року без задоволення.

2. Стягнути з Прокуратури Львівської області (ідентифікаційний код 02910031) в доход Державного бюджету України - 1078,7 грн. доплати судового збору.

3. Місцевому господарському суду видати відповідний наказ.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 17.03.2017 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1