ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р. Справа №917/1759/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

прокурора -Комісара О.О., службове посвідчення №043187 від 06.05.2016р.,

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 09.03.2017р.,

1-ої третьої особи - не з'явився,

2-ої третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (вх.№415П/1-41 від 06.02.2017р.), на рішення господарського суду Полтавської області від 17.01.2017р. у справі №917/1759/16,

за позовом Кобеляцької місцевої прокуратури, м. Кобеляки, Кобеляцький район, Полтавська область,

в інтересах держави в особі Чутівської районної ради Полтавської області, смт. Чутове, Чутівський район, Полтавська область,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с. Таверівка, Чутівський район, Полтавська область,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1. Відділ освіти Чутівської районної державної адміністрації Полтавської області, смт. Чутове, Чутівський район, Полтавська область,

2. Таверівська ЗОШ І-ІІ ступенів Чутівського району Полтавської області, с. Таверівка, Чутівський район, Полтавська область,

про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання звільнити приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 17.01.2017р. (суддя Киричук О.А.) позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди приміщення Таверівської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Чутівського району Полтавської області №44, укладений 03.10.2013р. між відділом освіти Чутівської районної державної адміністрації Полтавської області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.

Зобов'язано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 звільнити орендоване приміщення (приміщення колишнього інтернату Таверівської ЗОШ І-ІІ ступенів) площею 39,3м.кв. за адресою: с Таверівка Чутівського району Полтавської області, що було передане за договором оренди №44 від 03.102013р., та передати вказане приміщення відділу освіти Чутівської районної державної адміністрації Полтавської області по акту приймання-передачі.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь прокуратури Полтавської області судовий збір у розмірі 2756,00 грн.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду прийняте при неправильному застосуванні норм матеріального права, просить рішення господарського суду Полтавської області від 17.01.2017р. скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Кобеляцька місцева прокуратура надала заперечення на апеляційну скаргу (вх.№2475 від 06.03.2017р., вх.№2907 від 17.03.2017р.), в яких вважає, що господарський суд Полтавської області прийняв рішення від 17.01.2017р. з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Від Відділу освіти Чутівської районної державної адміністрації надійшла заява (вх.№1862 від 20.02.2017р.), в якій просить рішення суду залишити в силі, як законне та обґрунтоване; розгляд справи проводити за відсутності уповноваженого представника.

Від Чутівської районної ради надійшов лист (вх.№2476 від 06.03.2017р.), в якому позивач підтримує позовні вимоги Кобеляцької місцевої прокуратури, погоджується із рішенням суду першої інстанції; просить розглядати справу без участі його представника.

Таверівська ЗОШ І-ІІ ступенів Чутівського району Полтавської області відзиву на апеляційну скаргу не надала, в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не сповістила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (ухвала суду про призначення скарги до слухання отримана 2-ою третьою особою 15.02.2017р.)

Враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце засідання суду, зважаючи на те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, Чутівської районною радою та Відділом освіти Чутівської районної державної адміністрації надані клопотання про розгляд справи без участі їх представників, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

В судовому засідання Харківського апеляційного господарського суду 13.03.2017р. відповідач підтримав вимоги своєї скарги, просив задовольнити її в повному обсязі. Прокурор просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши в судовому засіданні пояснення прокурора та представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм чинного законодавства, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Відділом освіти Чутівської районної державної адміністрації Полтавської області в особі ОСОБА_3 (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) 03.10.2013р. укладено договір оренди нежилого приміщення №44 (договір).

Пунктом 1.1. договору передбачено, що орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування приміщення колишнього інтернату Таверівської ЗОШ І-ІІ ступенів загальною площею 39,3 м2, яке розташоване за адресою: с Таверівка, Чутівського району Полтавської області, для торгівлі непродовольчими товарами.

Пунктом 7.1. договору встановлено, що цей договір діє з 03.10.2013р. по 03.09.2016р. Термін дії договору оренди 2 роки 11 місяців.

Згідно п. 7.7 договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору, протягом одного місця після закінчення його строку, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У зв'язку з тим, що в матеріалах справи відсутні докази того, що від однієї із сторін було надано заяву про розірвання договору у визначені терміни, колегія суддів дійшла висновку, що договір є продовженим і чинним.

Прийом-передачу в орендне користування нежитлового приміщення, площею 39,3м.кв. за адресою с. Таверівка, Чутівського району Полтавської області (приміщення колишнього інтернату Таверівської ЗОШ І-ІІ ступенів) від орендодавця до орендаря зафіксовано Актом приймання - передачі приміщення в оренду від 03.10.2013р., що є Додатком №1 до Договору оренди нежилого приміщення №44 від 03.10.2013р.

Предметом даного судового розгляду є вимоги про визнання недійсним договору оренди приміщення Таверівської ЗОШ І-ІІ ступенів Чутівського району Полтавської області, що укладений 03.10.2013р. між Відділом освіти Чутівської районної державної адміністрації Полтавської області та Фізичноою особою-підприємцем ОСОБА_2; зобов'язання відповідача припинити використання, звільнити приміщення площею 39,3 кв.м. за адресою: с.Таверівка Чутівського району Полтавської області та повернути його по акту приймання-передачі Відділу освіти Чутівської районної державної адміністрації Полтавської області.

Зокрема, в обґрунтування вимог позовної заяви прокурор посилається на те, що орендоване приміщення за оспорюваним договором використовується для торгівлі непродовольчими товарами (п.1.1. договору), а отже приміщення передано в орендне користування не для використання в навчально-виховному процесі, а тому має місце порушення ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" та ст. 63 Закону України "Про освіту".

При прийнятті оскаржуваного рішення про задоволення позовних вимог, господарський суд Полтавської області прийшов до висновку про обґрунтованість вищезазначених доводів позивача.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з статтею 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За положеннями частини 1 статті 759, частини 3 статті 760 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

За вимогами частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" (в редакції на момент укладення спірного договору оренди 03.10.2013р.), об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Відповідно Положення "Про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і закладах освіти", затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 01.08.2001р. №563 (в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору оренди), навчально-виховним процесом є система організації навчально-виховної, навчально-виробничої діяльності, визначеної навчальними, науковими, виховними планами (уроки, лекції, лабораторні заняття, час відпочинку між заняттями, навчальна практика, заняття з трудового, професійного навчання і професійної орієнтації, виробнича практика, робота у трудових об'єднаннях, науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи, походи, екскурсії, спортивні змагання, перевезення чи переходи до місця проведення заходів тощо).

Варто зазначити, що з приписів частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" дійсно вбачається, що законодавець, унормовуючи правові засади користування та статус майна об'єктів освіти і науки, передбачив можливість їх використання виключно за їх цільовим призначенням, тим самим визначивши, що в будь-якому випадку мета використання як самого об'єкту освіти і науки, так і його підрозділу повинна узгоджуватись з метою їх створення, тобто мати тісну пов'язаність з навчально-виховним процесом.

З точки зору мети прийняття Закону України "Про освіту" доцільність відповідного застереження в Законі не зводиться суто до закріплення на законодавчому рівні обмеження використання державного майна, а полягає у закріпленні вільного доступу будь-якої особи у здобутті освіти не тільки належної якості, а і у створених для цього державою належних умовах.

Отже, фактично передбачено, що навчально-виховний процес повинен будуватись за таким принципом, при якому кожне приміщення побудоване державою в навчальних цілях повинно бути використано об'єктом освіти або сприяти останньому у освітній діяльності за своїм цільовим призначенням задля формування як гідних умов отримання особою освітніх послуг, так і створенні умов для повної реалізації її здібностей, таланту, всебічного розвитку (стаття 6 Закону України "Про освіту" ).

Таким чином, обмеження встановлені частиною 5 статті 63 Закону України "Про освіту" відносяться не до всього майна, яке знаходиться на балансі об'єктів освіти, а виключно до тієї його частини, яка може бути використана за цільовим призначенням його створення.

Колегія суддів зазначає, що предметом оспорюваного договору оренди є нежитлове приміщення колишнього інтернату Таверівської ЗОШ І-ІІ ступенів, загальною площею 39,3 м2, що знаходиться в одноповерховій будівлі за адресою: с. Таверівка, Чутівського р-ну, Полтавської області.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на час передачі в оренду спірного нежитлового приміщення - воно було вільне, в учбовому процесі не використовувалось.

В матеріалах справи наявний лист директора Таверівської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Чутівської районної ради Полтавської області, в якому повідомлено, що приміщення інтернату не під'єднане до мережі тепло-водо-енерго-постачання школи; для здійснення навчально-виховного процесу не використовується.

Також, в судовому засіданні сторонами не заперечувався факт невикористання вказаного приміщення в учбовому процесі. Позивачем, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу України не надано докази того, що приміщення, яке орендується відповідачем згідно з умовами спірного договору оренди, використовувалося або може використовуватися у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, як закладу освіти. Прокурор в судовому засіданні цих обставин не спростував.

Отже суду не доведено, що спірне орендоване приміщення навчального закладу, необхідне для використання у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничній, науковій діяльності, а використання цього приміщення орендарем погіршує соціально-побутові умови осіб, які навчаються та працюють у відповідному навчальному закладі, а також ускладнює чи робить неможливим надання освітніх послуг.

Частиною 1 статті 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 4 статті 61 Закону України "Про освіту" унормовано, що додатковими джерелами фінансування є: кошти, одержані за навчання, підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів відповідно до укладених договорів; плата за надання додаткових освітніх послуг; кошти, одержані за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані навчальним закладом, на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян; доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання: дотації з місцевих бюджетів; дивіденди від цінних паперів; валютні надходження; добровільні грошові внески, матеріальні цінності, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян; інші кошти.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів, абзацом 5 частини 4 статті 61 Закону України "Про освіту" передбачена можливість залучати у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Відповідно до пункту 2 розділу 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися державними навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010р. №796 (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) (надалі - Постанова) до інших послуг, які можуть надаватися такими закладами, відноситься надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі;

У відповідності до змісту пункту 2 розділу 8 вказаної Постанови була надана можливість державним навчальним закладам здавання в оренду будівель, споруд, обладнання, не пов'язаних з навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю, яке не погіршує соціально-побутові умови працівників закладів і установ освіти, студентської та учнівської молоді.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин, до переліку платних послуг, які могли надаватися державними навчальними закладами входила можливість здавання в оренду нерухомого майна.

Таким чином, законодавством передбачена можливість отримання навчальними закладами доходів від передання в оренду тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Прокурором не надано до суду доказів того, що спірні приміщення використовуються у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій діяльності, а також те, що передача в оренду спірного приміщення погіршує соціально-побутові умови осіб, які навчаються або працюють у закладі відповідача.

Так само, позивачем не заперечуються факт належного виконання відповідачем умов спірного договору.

Відповідно до положень статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження доводів прокурора щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди нежилого приміщення №44 від 03.10.2013р. як то: укладення вказаного договору має наслідком порушення цілісності майнового комплексу або погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі; майно, яке є предметом договору, використовується у навчальному процесі (у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності); платні послуги навчального закладу у даній спірній ситуації надаються замість або в межах освітньої діяльності, що має наслідком спричинення перешкод або унеможливлення надання освітніх послуг чи зменшення обсягу цих послуг внаслідок укладання договору (та яким саме способом), що свідчить про необґрунтованість заявлених прокурором вимог.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням положень частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 61 Закону України "Про освіту", відповідно до яких відсутня заборона надавати індивідуально визначене майно навчального закладу в оренду, а також, зважаючи на відсутність порушення укладенням оспорюваного договору навчального процесу, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору оренди нежилого приміщення №44 від 03.10.2013р.

Щодо посилань прокурора на судову практику з аналогічних спорів, колегія суддів зазначає, що при розгляді справ та прийнятті судових рішень, суд, перш за все, керується приписами чинного законодавства, а не судовою практикою. При цьому, вирішення спору залежить від конкретних обставин справи, які суд оцінює самостійно у відповідності до норм статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Також, колегія суддів звертає увагу на практику Вищого господарського суду України, сформовану ним, зокрема, в постанові від 09.02.2017р. у справі №911/1633/16, висновки в якій узгоджуються із позицією, висловленій в даній постанові.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення господарського суду Полтавської області від 17.01.2017р. у справі №917/1759/16, прийняття нового рішення - про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 101, п.2, п.3 ст.103, п.1, 4 ч.1 ст.104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 17.01.2017р. у справі №917/1759/16 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 20 березня 2017 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя П.В. Тихий