ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20 березня 2017 р. Справа № 918/49/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесвіт"

до відповідача-1 Житлово-комунального підприємства "Покровське"

до відповідача-2 Житлово-комунального спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства "Галузеве"

третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Рівненська міська рада

про визнання договору недійсним

Суддя Андрійчук О.В.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_1, дов. №585/16-т від 20.12.2016 року, ОСОБА_2 дов. від 31.12.2016 року

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: ОСОБА_3, дов.від 11.01.2016 року

від третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Рівненської міської ради: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" (позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Житлово-комунального підприємства "Покровське" (відповідач-1) та Житлово-комунального спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства "Галузеве" (відповідач-2) про визнання недійсним додатку № 1 до договору № 58-ТК від 01.05.2013 року про розміщення технічних пристроїв та мереж в житлових будівлях комунальної власності м. Рівного, укладеного між Житлово-комунальним спеціалізованим ремонтно-будівельним підприємством "Галузеве", Житлово-комунальним підприємством "Покровське" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Телесвіт".

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

01.05.2013 року між позивачем та відповідачами укладено договір № 58-ТК про розміщення технічних пристроїв та мереж в житлових будівлях комунальної власності м. Рівного (договір), предметом якого є розміщення та експлуатація телекомунікаційних мереж та обладнання в/на житлових та нежитлових будівлях, наведених в додатку № 1, який є невід'ємною частиною вказаного договору.

Позивач зазначає, що відповідачі не є власниками житлових та нежитлових будівель, перелік яких наведено у додатку № 1 до договору, тому вони не мають права самостійно розпоряджатися таким майном і вирішувати питання про розміщення та експлуатацію мереж і обладнання в/на таких будівлях.

Відтак, позивач вважає що додаток № 1 до договору суперечить вимогам чинного законодавства, а тому є правові підстави для визнання такого додатку до договору недійсним.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 13, 316, 319, 369, 382 ЦК України.

Ухвалою суду від 12.01.2017 року порушено провадження у справі, судове засідання призначене на 23.01.2017 року.

Ухвалою суду від 23.01.2017 року до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Рівненську міську раду, розгляд справи відкладено на 13.02.2017 року.

26.01.2017 року від позивача до суду надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач, керуючись ст. 22 ГПК України, просить суд визнати недійсним договір № 58-ТК від 01.05.2013 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Телесвіт", Житлово-комунальним спеціалізованим ремонтно-будівельним підприємством "Галузеве" та Житлово-комунальним підприємством "Покровське".

Вказана заява про зміну предмету позову відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, а відтак приймається судом до розгляду.

10.02.2017 року відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній позовні вимоги не визнає та зазначає, що сторонами спірного договору, зокрема відповідачем-1 та відповідачем-2, виконано умови вказаного договору без будь-яких зауважень зі сторони позивача. Крім того, відповідач-2, посилаючись на положення ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", зазначає, що відповідачі мали право на розпорядження майном, що зазначене в додатку № 1 до спірного договору, оскільки 27.10.2011 року Рівненською міською радою прийнято рішення № 1309, яким відповідачу-2 делеговані повноваження на укладення договорів у галузі зв'язку та інформаційних технологій; його визначено головним комунальним підприємством з моніторингу та координації робіт з прокладання телекомунікаційних мереж і діяльності з надання послуг населення суб'єктами господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій, а також з контролю за цими роботами та діяльністю. Рівненська міська рада, як власник житлових та нежитлових приміщень, у тому числі і тих житлових приміщень, які охоплюються умовами спірного договору, обізнана про договір, обставини його укладання та хід виконання. Належність вказаного майна Рівненській міській раді підтверджується, зокрема судовими рішеннями у справі № 918/1443/15.

Ухвалою суду від 13.02.2017 року розгляд справи відкладено на 27.02.2017 року.

16.02.2017 року третьою особою подано письмові пояснення у справі, згідно з якими остання зазначає, що перелік об'єктів нерухомого майна, визначеного у додатку № 1 до оспорюваного правочину, належить до комунальної власності на підставі Закону України "Про власність", Постанови КМ України № 311 від 05.11.1991 року "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)", Розпорядження Президента України в Рівненській області № 396 від 24.11.1992 року, отже орган місцевого самоврядування мав право на розпорядження вказаними об'єктами станом на дату укладення оспорюваного правочину відповідно до ст.ст. 29, 31, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 15 ЖК України, ст. 23 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у тому числі шляхом передачі відповідачам повноважень щодо управління комунальним майном, тощо.

У судовому засіданні 27.02.2017 року оголошено перерву на 06.03.2017 року.

Ухвалою суду від 06.03.2017 року продовжено строк розгляду господарського спору на 15 днів, розгляд справи відкладено на 20.03.2017 року.

16.03.2017 року від відповідача-2 надійшла заява про застосування позовної давності.

20.03.2017 року від відповідача-1 надійшла заява про застосування позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.05.2013 року між відповідачем-1, відповідачем-2 та позивачем укладено договір № 58-ТК про розміщення технічних пристроїв та мереж в житлових будівлях комунальної власності м. Рівного (договір), предметом якого є розміщення та експлуатація телекомунікаційних мереж та обладнання в/на житлових та нежитлових будівлях комунальної власності м. Рівного, наведеного в додатку № 1, який є невід'ємною частиною такого договору (п. 1.1. договору).

Права та обов'язків сторін договору визначені у п.п. 2.1.-2.3. договору, зокрема згідно з умовами п. 2.3. договору позивач має право: на платне розміщення телекомунікаційних мереж, технічних елементів (пристроїв) в/на житлових та нежитлових будівлях комунальної власності міста Рівного при умові дотримання "Правил благоустрою міста Рівного"; на безперешкодний доступ його працівників або підрядників (згідно з попередньо узгодженого списку) до розміщених телекомунікаційних мереж, технічних елементів (пристроїв), які належать позивачу; встановлювати, змінювати та збільшувати кількість телекомунікаційних мереж, технічних елементів (пристроїв) при умові дотримання "Правил благоустрою міста Рівного".

У п. 3.1. договору передбачено, що загальна місячна плата за надання місць для розміщення та експлуатацію технічних елементів (пристроїв) визначається сторонами на підставі "Методики розрахунку плати за розміщення та експлуатацію телекомунікаційні мереж і обладнання в житлових і нежитлових будівлях комунальної власності міста Рівного", затвердженої рішенням Рівненської міської ради № 1309 від 27.10.2011 року, та п. 12.12.8 "Правил благоустрою міста Рівного", затверджених рішенням Рівненської міської ради № 512 від 28.04.2011 року, та відображається додатком № 1, який є невід'ємною частиною договору. Вказаний додаток підлягає коригуванню на підставі змін в об'ємах розміщених елементів (пристроїв) та розміру середньомісячного показника опосередкованої вартості спорудження житла в Рівненській області, але не частіше одного разу на місяць.

Як вбачається з позовної заяви (з урахуванням зміни предмету позову), позивач вважає вказаний договір недійсним, оскільки приміщення загального користування будинків, де знаходиться майно позивача, перебуває у спільній сумісній власності співвласників квартир цих будинків, відповідачами не надано доказів, які б підтверджували, що останні є уповноваженими особами співвласників спільного майна багатоквартирних будинків на володіння і розпорядження їхнім спільним майном, а сам факт знаходження майна на балансі не є доказом права власності чи законного володіння.

Вказані обставини встановлені судовими рішеннями у справі № 918/766/15 (йдеться про ті ж приміщення, в яких знаходяться телекомунікаційні мережі позивача).

Судом встановлено, що підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним є відсутність права законного володіння у відповідачів та третьої особи (приналежності багатоквартирних житлових будинків до комунальної власності), а відтак права на розпорядження ними, зокрема і шляхом делегування повноважень щодо укладення відповідного договору.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України, ст.ст. 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом станом на дату його вчинення та на підставі законодавства, яке діяло на момент укладення оспорюваного договору.

На підставі ст. 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

Як встановлено судом, у додатку № 1 до оспорюваного правочину визначено перелік багатоквартирних житлових будинків, в яких позивачем розміщено технічні пристрої та мережі.

Для правильного вирішення спору по суті необхідно з'ясувати форму власності таких житлових будинків, а відтак особу, яка станом на дату укладення оспорюваного правочину мала право розпорядження ними.

Так, приписами ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЖК УРСР було врегульовано, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд).

Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР. Жилі будинки, споруджені з залученням у порядку пайової участі коштів державних підприємств, установ, організацій, зараховуються (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР) до житлового фонду місцевих Рад народних депутатів, коли функції єдиного замовника по спорудженню цих будинків виконував виконавчий комітет Ради народних депутатів (ст. 5 ЖК УРСР).

Статтею 13 ЖК УРСР передбачалося, що відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік державне управління в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду здійснюється Радою Міністрів СРСР, Радою Міністрів Української РСР, виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів, міністерствами, державними комітетами і відомствами, а також спеціально уповноваженими на те державними органами відповідно до законодавства Союзу РСР і Української РСР. Спеціально уповноваженим органом, що здійснює державне управління в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду в Українській РСР, є Міністерство житлово-комунального господарства Української РСР.

Відповідно до ст. 24 ЖК УРСР для експлуатації державного і громадського житлового фонду створюються житлово-експлуатаційні організації, діяльність яких здійснюється на основі господарського розрахунку. Житлово-експлуатаційні організації забезпечують схоронність житлового фонду і належне його використання, високий рівень обслуговування громадян, а також контролюють додержання громадянами правил користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території. Жилий будинок може експлуатуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією. Якщо для експлуатації будинків відомчого або громадського житлового фонду не може бути створено житлово-експлуатаційну організацію, експлуатація будинків здійснюється безпосередньо відповідним підприємством, установою, організацією.

Судом з матеріалів справи та пояснень представників учасників судового процесу встановлено, що житлові будинку, визначені у додатку № 1 до оспорюваного правочину, перебували на балансі ЖЕК № 5.

У період здобуття Україною незалежності відбувається запровадження та визначення правових засад комунальної власності. З ухваленням Закону УРСР "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве самоврядування" в грудні 1990 року у законодавстві України зявляється поняття "комунальна власність". Отже, становлення інституту комунальної власності в Україні розпочалося із запровадження у 1990 року комунальної форми власності.

Правовий режим комунальної форми власності було закріплено Законом УРСР "Про власність", ухваленим у лютому 1991 року, яким визначалося, що обєктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних рад і утворюваних ними органів, кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, обєкти житлово-комунального господарства, майно закладів освіти, культури, охорони здоровя, торгівлі, побутового обслуговування, майно підприємств, місцеві енергетичні системи, транспорт, системи звязку та інформації, з урахуванням націоналізованого майна, переданого відповідним міністерствам, установам, організаціям, а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного й соціального розвитку відповідної території.

Постановою КМ України від 05.11.1991 року № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), за яким до власності адміністративно-територіальних одиниць передано житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов'язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

Розпорядженням Представника Президента України № 396 від 24.11.1992 року "Про майно комунальної власності" затверджено перелік майна, що передається у комунальну власність м. Рівне, до якого увійшли житлово-експлуатаційні контори №№ 1-8 в м. Рівне.

11.11.1993 року рішенням Рівненської міської ради народних депутатів № 300 "Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності та їх статусу" визначено перелік об'єктів згідно з додатком і визначено вказані об'єкти як державно-комунальні без права зміни форми власності у процесі роздержавлення, підпорядкувавши управління цими об'єктами безпосередньо міській управі. До таких об'єкті увійшли, зокрема ДКП "ЖЕК №№-1-8".

Отже, ЖЕКи разом із житловим фондом, який ними обслуговувався, перейшов до комунальної власності.

14.05.1996 року рішенням Рівненської міської ради народних депутатів № 50 "Про ліквідацію ДКП ЖЕКів №№ 1-8 м. Рівне" вирішено ліквідувати державно-комунальні підприємства житлово-експлуатаційні контори №№ 1-8 згідно з чинним законодавством, створити житлово-експлуатаційні контори як організації, підпорядковані департаменту міського господарства, надавши їм права юридичних осіб.

Конституція 1996 року змінила правовий статус комунальної власності, визначила, що субєктом права комунальної власності є територіальна громада, а комунальна власність є власністю територіальної громади. Таким чином, після ухвалення Конституції України економічна природа комунальної власності була змінена, її обєкти були виведені зі складу обєктів, що перебувають у державній формі власності. Отже, лише з ухваленням Конституції України 1996 року, що заклала загальні принципи та основи системи публічної влади в Україні, зявилися реальні правові підвалини розвитку інституту комунальної власності.

Наступним кроком на шляху становлення комунальної власності в Україні стало ухвалення 21.05.1997 року Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

У 1998 році згідно з Конституцією України був ухвалений Закон "Про передачу обєктів права державної та комунальної власності", який врегулював відносини, повязані з передачею обєктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність, а також обєктів права комунальної власності у державну власність.

17.05.2001 року рішенням Рівненської міської ради № 457 "Про створення житлово-комунальних підприємств" створено, зокрема ЖКП "Покровське", зобов'язано житлово-експлуатаційні контори №№ 1-8 м. Рівного передати до 10.06.2001 року на баланс відповідних житлово-експлуатаційних підприємств основні засоби, що рахуються на балансах цих контор станом на 01.06.2001 року, а також житлові та нежитлові приміщення, що належать до комунальної власності міста, у тому числі: ЖЕК № 5 - житлово-комунальному підприємству "Покровське".

Наказом Управління житлового комунального господарства № 189/01 від 30.05.2001 року зобов'язано начальників житлово-комунальних підприємств до 01.06.2001 року прийняти від відповідних ЖЕКів технічну і кошторисну документацію по житловому фонду та основним засобам, що передані на баланс ЖКП.

31.05.2001 року складено акт про передачу майна ЖЕК № 5 для ЖКП "Покровське".

З наведеного вбачається, що увесь державний і громадський житлового фонду, який обслуговувався житлово-експлуатаційними організаціями, був переданий до комунальної власності м. Рівного (разом із такими організаціями) під час розмежування об'єктів державної та комунальної форм власності.

Законодавчі акти є достатньою правовою підставою виникнення прав та обов'язків, у тому числі щодо права власності.

Крім того, рішенням Рівненської міської ради № 1517 від 22.12.2011 року "Про передачу на баланс житлово-комунальних підприємств "Західне", "Покровське", "Сонячне" і "Галицьке" житлових будинків, які перебуваються на балансі житлово-комунальних підприємств "Центральне" та "Паркове" 66 житлових будинків передано з балансу ЖКП "Центральне" на баланс "Покровське", а рішенням Рівненської міської ради № 2158 від 26.06.2012 року "Про передачу на баланс житлово-комунальних підприємств "Західне", "Покровське" житлових будинків, які перебуваються на балансі житлово-комунальних підприємств "Центральне" та "Паркове" 79 житлових будинків передано з балансу ЖКП "Центральне" на баланс "Покровське".

Факт знаходження на балансі відповідача-1 об'єктів нерухомого майна, визначених у додатку № 1 до оспорюваного правочину, стверджується також авізо, долученими до матеріалів справи.

Отже, судом із матеріалів справи встановлено, що всі об'єкти нерухомого майна - житлові будинки, визначені у додатку № 1 до оспорюваного правочину, передані їхнім власником - територіальною громадою м. Рівного - відповідачу-1.

Частинами 1, 2, 5, 6, 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом (ч. 2 ст. 169 ЦК України).

Судом з матеріалів справи встановлено, що засновником відповідачів є Рівненська міська рада.

Згідно зі Статутом відповідача-1 підприємство є комунальним підприємством і здійснює свою діяльність відповідно до чинного законодавства України і цього Статуту, майно підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за ним на праві господарського відання або на праві оперативного управління. Джерелами формування майна підприємства є, зокрема комунальне майно, передане підприємству відповідно до рішення про його створення, інші джерела, не заборонені законом. Основним предметом діяльності підприємства є надання послуг з обслуговування будинків та прибудинкових територій (п.п. 1.2., 2.2., 4.1., 4.2. Статуту).

Відповідно до п. 2.3. Статуту відповідача-2 (з урахуванням внесених змін) основними видами діяльності останнього є, зокрема розміщення, встановлення та експлуатація телекомунікаційних мереж та технічних елементів (пристроїв) на будівлях та спорудах житлового та громадського призначення; мереж електророзподільної та контрольної апаратури.

Рішенням Рівненської міської ради № 1309 від 27.10.2011 року "Про Методику розрахунку плати за розміщення та експлуатацію телекомунікаційних мереж і обладнання в житлових та нежитлових будівлях комунальної власності міста Рівного і порядок її використання" затверджено Методику розрахунку плати за розміщення та експлуатацію телекомунікаційних мереж і обладнання, а також визначено відповідача-2 головним комунальним підприємством з моніторингу та координації робіт з прокладання телекомунікаційних мереж і діяльності з надання послуг населенню суб'єктами господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій, а також з контролю за цими роботами та діяльністю, доручено йому укладати договори на розміщення технічних пристроїв та мереж із суб'єктами господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій (п.п. 1-3).

Статтею 144 Конституції України та ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Судом встановлено, що вказане рішення (як і рішення про передачу на баланс відповідача-1 багатоквартирних житлових будинків) є чинним й у встановленому законом порядку незаконним не визнавалося, тому воно є обовязковим для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, обєднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

З наведеного вбачається, що відповідачі (відповідач-1 як балансоутримувач житлових будинків, переданих йому власником, а відповідач-2, якому рішенням власника безпосередньо доручено право на укладення договорів на розміщення технічних пристроїв та мереж) мали право на укладення оспорюваного правочину з позивачем.

До аналогічних висновків дійшов Вищий господарський суд України у справі № 918/1443/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" до Житлово-комунального спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства "Галузеве", Житлово-комунального підприємства "Галицьке" про визнання договору про розміщення технічних пристроїв та мереж в житлових та нежитлових будівлях комунальної власності м. Рівного від 01.05.2013 року недійсним.

Щодо власників квартир (приміщень) у житлових будинках, визначених у додатку № 1 до оспорюваного правочину, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

За ст. 382 ЦК України (у редакції, чинній станом на дату укладення оспорюваного правочину) квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Вказана норма, на думку суду, покликана врегулювати внутрішній порядок користування мешканцями квартир приміщеннями та обладнанням, у тому числі їх обов'язок брати участь у витратах на утримання будинку, однак не у зв'язку з представництвом перед третіми особами щодо розпорядження спільним майном.

Власники квартир для забезпечення експлуатації багатоквартирного житлового будинку, користування квартирами та спільним майном житлового будинку можуть створювати об'єднання власників квартир (житла). Таке об'єднання може бути створено також власниками житлових будинків. Об'єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону (ст. 385 ЦК України).

У силу вимог ст.ст. 6, 9, 10, 11 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" (у редакції, чинній станом на дату укладення оспорюваного договору) об'єднання створюється для забезпечення і захисту прав його членів та дотримання їхніх обов'язків, належного утримання та використання неподільного і загального майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Основна діяльність об'єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав власників приміщень на володіння та користування спільним майном членів об'єднання, належне утримання будинку та при будинкової території, сприяння членам об'єднання в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов'язань, пов'язаних з діяльністю об'єднання. Державна реєстрація об'єднання (асоціації) проводиться у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб. Об'єднання (асоціація) вважається утвореним з дня його державної реєстрації. Для керівництва поточною діяльністю об'єднання обирається правління. Правління має право приймати рішення з питань діяльності об'єднання, визначених статутом. До компетенції правління відноситься, зокрема укладення договорів з суб'єктами підприємництва, які виконують роботи, надають послуги, та здійснення контролю за їх виконанням. Рішення про прийняття на баланс основних фондів приймається відповідно до цього Закону, інших нормативно-правових актів та статуту об'єднання. Балансоутримувач забезпечує управління житловим комплексом. Передача майна з балансу на баланс відбувається у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Із системного аналізу норм Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" вбачається, що для реалізації прав власників квартир чи інших приміщень у багатоквартирному будинку необхідно створити об'єднання (що має статус юридичної особи та відкриті рахунки в банківських установах для проведення розрахункових операцій), яке й покликане сприяти членам об'єднання в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами через органи управління (правління) шляхом укладення останніми договорів з суб'єктами підприємництва. зокрема про надання послуг.

Отже, кожен окремий власник (без створення ОСББ) не може вирішувати питання про розпорядження спільним майном будинку та укладати будь-які договори щодо такого майна.

Суд не заперечує прав власників квартир та інших приміщень у житлових будинках на управління та розпорядження спільним майном, однак реалізація таких прав у взаємовідносинах з третіми особами можлива лише через створення та реєстрацію об'єднання.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на дату укладення оспорюваного правочину у багатоквартирних будинках, визначених у додатку № 1 до оспорюваного правочину, не було створено ОСББ, не передано на їхні баланси вказані будинки, не визначено органи, уповноважені від імені об'єднання здійснювати представництво інтересів власників квартир (приміщень) у відносинах з іншими особами, у тому числі з правом на укладення договорів, не відкрито рахунків, через які можна було б отримувати плату за договорами про надання послуг, тощо.

Тобто, з вимог чинного законодавства вбачається, що до створення у встановленому порядку ОСББ відсутній уповноважений орган на представництво та забезпечення інтересів його членів, у тому числі щодо утримання та використання неподільного і загального майна, а отже вказані будинки станом на дату укладення оспорюваного правочину залишалися у комунальній власності, розпорядження якими здійснювали територіальні громади, зокрема через створені ними юридичні особи - відповідачів у справі.

При цьому суд зазначає, що Закон України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" прийнятим станом на дату укладення оспорюваного правочину не був, відтак його норми не можуть поширювати свою дію на спірні правовідносини.

Стосовно рішень у справі № 918/766/15, то судом встановлено таке.

Як вбачається із заяви Житлово-комунального підприємства "Покровське" про уточнення позовних вимог від 31.08.2015 року, яке було позивачем у справі № 918/766/15, його позовні вимоги стосувалися 111 житлових будинків, 101 з яких співпадає із переліком, визначеним у додатку № 1 до оспорюваного договору (за виключення будинків по вул. Буковинській, 6 та 12, Директорії, 2, Міцкевича, 34, Соборній, 13 та 14-а, Шевченка, 45, Грушевського, 38, 40, 44).

Рішенням Господарського суду Рівненської області у справі № 981/766/15 від 08.09.2015 року, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.11.2015 року, встановлено, що за змістом нормативних приписів чинного законодавства приміщення загального користування будинків, зазначені позивачем у поданій ним 31.08.2015 року заяві про уточнення позовних вимог, де знаходиться спірне майно відповідача, перебувають у спільній сумісній власності співвласників квартир цих будинків. Водночас у матеріалах цієї справи відсутні будь-які докази, які свідчать про те, що позивач є уповноваженою співвласниками спільного майна багатоквартирних будинків особою на володіння і розпорядження їх спільним майном, а також на подання вказаного позову до суду.

За приписами ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ . Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії .

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності .

Отже, факти, встановлені судовим рішення у справі № 918/766/15, стороною у якій був відповідач-1 (балансоутримувач), що стосуються 101 житлового будинку, є обов'язковими у цій справі та не потребують повторного доведення.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що за практикою Європейського суду право на справедливий судовий розгляд справи, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, має тлумачитися в світлі преамбули до Конвенції, яка проголошує верховенство права як складову спадщини Договірних Сторін, одним з аспектів якого є принцип правової певності, який, крім іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не піддавалися сумнівам.

Таким чином, за 101 житловим будинком (із 231, визначених у додатку № 1 до оспорюваного правочину) встановлено, що останні перебувають у спільній сумісній власності співвласників квартир цих будинків, а докази, які свідчать про те, що відповідач-1 є уповноваженою співвласниками спільного майна багатоквартирних будинків особою на володіння і розпорядження їх спільним майном, відсутні.

З урахуванням викладеного, оспорюваний договір в цій частині підлягає визнанню недійсним.

Крім того, відповідачами у справі подано заяви про застосування позовної давності.

За приписами ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253 - 255 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 10.06.2015 р. у справі № 6-267цс15).

Для застосування позовної давності суд має визначити початковий момент її перебігу.

Як стверджує позивач у позовній заяві, він дізнався про те, що відповідач-1 не є уповноваженою особою співвласників спільного майна багатоквартирних будинків на володіння і розпорядження таким майном, з рішення Господарського суду Рівненської області у справі № 918/766/15 від 08.09.2015 року.

У той же час законодавство, яке регулює питання власності у багатоквартирних будинках, діяло станом на дату укладення оспорюваного правочину, а позивач, укладаючи договір на розміщення та експлуатацію телекомунікаційних мереж та обладнання саме в житлових багатоквартирних будинках, знав та повинен був знати про норми чинного законодавства, якими вказані питання врегульовано.

Щодо судового рішення у справі № 918/766/15, то ним не встановлено обставин, які не моли бути відомі позивачу до його прийняття, а застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, які є загальнодоступними, а їх незнання не є підставою для зміни перебігу позовної давності чи визнання причин її пропуску поважними.

Отже, саме на момент укладення оспорюваного правочину позивач повинен був знати, що приміщення загального користування будинків, де розміщене майно позивача, перебувають у спільній сумісній власності співвласників квартир цих будинків, оскільки таке знання ґрунтується не на судовому рішенні, а на вимогах чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний правочин укладено між відповідачами та позивачем 01.05.2013 року, а відтак перебіг позовної давності розпочався 02.05.2013 року і, відповідно, закінчився 02.05.2016 року.

Позивач звернувся з відповідним позовом до суду 12.01.2017 року, що стверджується відміткою Господарського суду Рівненської області на позовній заяві, тобто з пропуском позовної давності.

Позивачем обґрунтувань поважності причин пропуску позовної давності суду не надавалося.

За приписами ч.ч. 3, 4 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

У силу вимог ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складене 20.03.2017 року.

Суддя Андрійчук О.В.