РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017Справа №910/21395/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Київгаз"

до Комунального підприємства "КИЇВПАСТРАНС"

в особі Тролейбусного ремонтно - експлуатаційного депо № 2

про стягнення заборгованості в сумі 967 829,70 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Луценко С.О. - представник, довіреність б/н від 26.12.2016;

Від відповідача: Половнев Є.М. - директор, наказ № 1-к від 05.09.2014;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Київгаз» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "КИЇВПАСТРАНС" в особі Тролейбусного ремонтно - експлуатаційного депо № 2 про стягнення заборгованості в сумі 967 829,70 грн., а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 14517,45 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання № 211004 від 30.09.2011 в частині своєчасної сплати за спожитий природний газ, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховано інфляційні нарахування, 3 % річних та пеню в зазначених вище розмірах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/21395/16 та призначено до розгляду на 21.12.2016.

У судових засіданнях 21.12.2016, 26.01.2017 судом оголошено перерву до 26.01.2017 та 15.02.2017 відповідно.

У зазначені судові засідання з'явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 21.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли пояснення б/н від 13.12.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 21.12.2016 представник відповідача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 21.12.2016, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи. Серед долучених судом документів копії банківських виписок, установчі документи відповідача тощо.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 26.01.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення №126/09-2 від 17.01.2017, які судом долучено до матеріалів справи.

Крім того, у судовому засіданні 15.02.2017 р. представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 15.02.2017, серед яких акт прийому-передачі послуг з газопостачання від 30.11.2014р., лист ПАТ «Київгаз» від 13.02.2017 про направлення акту звірки взаєморозрахунків, а також бухгалтерська довідка ПАТ «Київгаз» за період 01.09.2012 - 26.01.2017 за договором №211004 від 30.09.2011р. Клопотання судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 15.02.17р. позивачем та відповідачем суду не надано.

Відповідно до п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Оскільки суд неодноразово оголошував перерву в судовому засіданні, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін та відповідача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін та відповідач особисто в судовому засіданні повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді сторонами не заявлено.

У судовому засіданні 15.02.2017 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.02.2017 не заперечував проти наявності боргу, надав відповіді на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 30 вересня 2011р. між Публічним акціонерним товариством «Київгаз» (постачальник за договором, позивач у справі) та Комунальним підприємством "Київпастранс" в особі Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо №2 (споживач за договором, відповідач у справі) укладено Договір на постачання природного газу за регульованим тарифом для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання № 211004 (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник постачає природний газ споживачу в обсягу і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Згідно п. 1.2 Договору передача газу за цим Договором здійснюється на межах балансової належності об'єктів споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування (пункти призначення).

Розділами 2 - 7 Договору сторони узгодили обсяги та умови постачання газу, порядок обліку газу та його якість, визначення вартості послуг за договором та порядок розрахунків, права та обов'язки та відповідальність тощо.

Відповідно до п. 10.1 Договору договір набуває чинності з дати підписання і діє в частині постачання газу з 01 січня 2012 року до 31 грудня 2012 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір вважається продовженим на аналогічний період, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії чи перегляд його умов. При цьому сторони мають переоформити додаток 2 щодо договірних обсягів постачання газу, у якому визначити обсяг газу на продовжений термін. (абз.2 п.10.2 договору).

Додатком № 1 до Договору сторони погодили перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживного обладнання.

Додатком № 2 до Договору сторони визначили договірні обсяги постачання природного газу на 2012 рік.

Окрім того, між сторонами було укладено Додаткову угоду № 3 від 31 грудня 2014р., якою п.10.1 Договору викладено у новій редакції, відповідно до якої договір діє в частині постачання газу з 01.01.2015 по 31.12.2015. У зв'язку з цим, сторони прийшли згоди викласти додаток №2 «Договірні обсяги постачання природного газу на 2015 рік» .

Вказаний Договір та Додаткова угода №3 до нього підписані представниками сторін та засвідчені печатками постачальника та споживача.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

За умовами п. 2.1 Договору договірні обсяги постачання газу споживачу наводиться у додатку 2 до Договору, згідно з яким постачальник здійснює протягом 2015 року постачання природного газу споживачу для власного споживання в обсягу 450,0 тис. куб. м.

Згідно з п. 1.2 Договору передача газу за цим договором здійснюється на межах балансової належності об'єктів споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування (пункти призначення). Перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживного обладнання визначається сторонами у додатку №1 до Договору.

Відповідно до п. 3.3. Договору кількість реалізованого газу споживачу визначається на межі балансової належності об'єктів споживача за допомогою вузлів обліку, визначених у Додатку №1 до Договору. У разі розташування вузлів обліку до межі балансової належності об'єктів споживача витрати і витрати газу, які виникають від місця встановлення комерційного вузла обліку до точки балансового розмежування, віднімаються від загального обсягу протранспортованого газу, визначеного за допомогою вузлів обліку. У разі розташування вузлів обліку за межею балансової належності об'єктів споживача витрати і витрати газу, які виникають від точки балансового розмежування до місця встановлення комерційного вузла обліку, додаються до загального обсягу протранспортованого газу, визначеного за допомогою вузлів обліку.

Відповідно до п.3.5 Договору на підставі результатів вимірювання обсягу газу вузлами обліку складаються щомісяця акти приймання-передачі газу.

Згідно з п. 2.6 Договору послуги з постачання газу підтверджуються підписаним сторонами актом приймання-передачі газу, що оформлюється за даними вузлів обліку, визначених у Додатку №1 до договору.

Зокрема, в матеріалах справи наявні звіти вузлів обліку газу за звітний період та листи покупця щодо розподілу спожитого КП «Київпастранс» в особі ТРЕД № 2.

За умовами п. 2.7 Договору постачальник до 5 числа наступного за звітним місяцем, направляє споживачу 2 примірники акта приймання-передача газу за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою постачальника.

Споживач протягом 2 днів з дати одержання акта приймання-передачі газу зобов'язується повернути постачальнику 1 примірник оригіналу акта приймання-передачі газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта приймання-передачі газу. У випадку відмову від підписання акта приймання-передачі газу розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до договору або у судовому порядку до прийняття рішення судом. До прийняття рішення судом обсяг вартість послуг з постачання газу встановлюється відповідно до даних постачальника (п.2.8 Договору).

Акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.2.8 Договору).

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

При цьому оскільки матеріали справи не містять доказів наявності намірів сторін щодо припинення дії спірного Договору та строк дії останнього продовжувався Додатковою угодою № 3, відповідно, позивачем здійснювались поставки природного газу споживачеві (відповідачу), зокрема, у відповідності до узгодженого обсягу постачання газу на 2015 рік.

Як свідчать матеріали справи та сторонами не заперечувалось, на виконання умов вищезазначеного Договору за період листопад 2014р. - квітень 2015р. (включно) позивач надав відповідачу послуги з газопостачання на загальну суму 2 974 463,81 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами актами приймання - передачі природного газу від 30 листопада 2014р. на суму 472 203,44 грн., від 31 грудня 2014р. на суму 613 420,60 грн., від 31 січня 2015р. на суму 623 586,66 грн.,від 28 лютого 2015 року на суму 527 607,68 грн., від 31 березня 2015р. на суму 651 959,58 грн., від 30 квітня 2015р. на суму 85 675, 85 грн., копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Згідно ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до ч.1 ст. 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред'явити вимогу у зв'язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено п. 3.7 Договору якість газу, який передається споживачеві в пунктах призначення, має відповідати вимогам, установленим держави стандартами, технічними умовами, нормативно-технічними документами щодо його якості. Якість природного газу та його фізико-хімічний склад визначаються методами, що передбачені державними стандартам і іншими нормативними документами.

При цьому заперечення щодо факту отримання та обсягів поставленого позивачем природного газу за вказаними актами приймання - передачі природного газу в матеріалах справи відсутні.

Як вбачається із матеріалів справи, доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів та термінів постачання природного газу, доказів опротестування даних, зазначених в актах приймання - передачі від 30 листопада 2014р., від 31 грудня 2014р., від 31 січня 2015р.,від 28 лютого 2015 року, від 31 березня 2015р., від 30 квітня 2015р. до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ПАТ «Київгаз» умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, судом встановлено, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з постачання природного газу, обумовлені Договором, а відповідачем, у свою чергу, прийнято та спожито природний газ без будь - яких зауважень.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно п. 5.1 Договору розрахунки за реалізований споживачеві газ здійснюється за цінами, що встановлюються національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Загальна сума вартості природного газу за цим Договором складається із сум місячних сум вартості договірних обсягів постачання газу споживачу (п. 4.5 Договору).

За умовами пункту 5.2 Договору ціна за 1 000,00 куб. м природного газу з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу становить 3773,74 грн., крім того ПДВ 20%, всього з ПДВ - 4528,4880 грн.

Таким чином, сума до сплати за 1 000 куб. м природного газу складає 4528,4880 грн. з ПДВ.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Розрахунковий період за Договором становить один місяць - з 8-00 години першого дня місяця до 8-00 години першого дня наступного місяця включно (п.4.5 Договору).

Пунктом 4.6 Договору сторони визначили порядок оплати вартості послуг, відповідно до якого до 25 числа місяця, що передує місяцю поставки газу, вноситься авансовий платіж споживача у розмірі 100% вартості послуг з постачання, передбачених договором на місяць поставки газу. Остаточний розрахунок здійснюється протягом п'яти календарних днів наступного місяця після надання послуг, виходячи з вартості фактично отриманих, але не сплачених постачальнику за звітній місяць.

Пунктом 4.7 Договору передбачено, що оплата вартості послуг з постачання газу за договором здійснюється споживачем виключно грошовими коштами, що перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника. У платіжних дорученнях споживач повинен обов'язково зазначати призначення платежу за послуги з постачання газу, номер договору, дату його підписання.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Судом встановлено за матеріалами справи, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та відповідачем не заперечувалось, що на виконання умов Договору відповідачем здійснена часткова оплата поставленого за спірний період природного газу в сумі 2 417 796,07 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи бухгалтерською довідкою ПАТ «Київгаз» та виписками банку по рахунку відповідача. Отже, залишок неоплаченого відповідачем природного газу, поставленого позивачем за Договором, становить 556 667,74 грн., до якої входить частина заборгованості за актом прийому - постачання послуг з газопостачання від 31.03.2015 в сумі 470991,89 грн. та сума заборгованості за актом прийому - постачання послуг з газопостачання від 30.04.2015 в сумі 85675,85 грн.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, підтверджено представником позивача в судовому засіданні, а також представником відповідача не заперечувалось, свої зобов'язання щодо сплати Товариству Публічному акціонерному товариству «Київгаз» грошових коштів в сумі 556 667,74 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору, відповідач не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору купівлі-продажу природного газу № 211004 від 30.09.11 р. та/або Додаткової угоди № 3 до нього суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов Договору та Додаткової угоди на час їх підписання та під час виконання з боку сторін відсутні.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, враховуючи визнання заборгованості представником відповідача в судовому засіданні 15.02.2017, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 556 667,74 грн. за вказаним Договором підлягають задоволенню.

Крім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Цивільного кодексу України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з п. 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач, в порушення умов Договору у визначений строк оплату поставленого природного газу не здійснив належним чином, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Згідно з п. 6.2.2 Договору у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 4 Договору, споживач сплачує на користь постачальника крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення, пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від суми заборгованості.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу ст.ст. 519, 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 23.01.12 р. у справі № 37/64, постанова від 01.10.14 р. у справі № 6-113цс14).

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за поставлений природний газ у термін, визначений умовами Договору позивачем, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 119762,60 грн. за період з 22.11.2015 по 22.05.2016, 3 % річних в сумі 37880,99 грн. за період 06.01.2015 по 22.11.2016, втрати від інфляції в сумі 253518,37 грн. за період лютий 2015 - вересень 2016, які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Пунктом 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова №14) Вищим господарським судом України роз'яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Згідно пунктом 3 Постанови №14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до пункту 1.9. Постанови №14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних та втрат від інфляції судом встановлено, що розмір процентів річних та втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства з урахуванням визначеного позивачем періоду та здійснених відповідачем часткових оплат, становить 37773,24 грн. процентів річних,а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, в зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення процентів річних підлягають частковому задоволенню в сумі, визначені судом, а саме 37773,24 грн.

В свою чергу за результатами здійсненої за допомогою інформаційно-правової системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення втрат від інфляції судом встановлено, що розмір втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду становить 400 599,54 грн., а отже є більшим, ніж заявлено до стягнення позивачем. Проте, приймаючи до уваги пред'явлення позивачем до стягнення втрат від інфляції в сумі 253518,37 грн., виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині стягнення інфляційних нарахувань, тому позовні вимоги в часині втрат від інфляції за несвоєчасну оплату поставленого природного газу підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 253 518,37 грн. втрат від інфляції.

Окрім того суд зазначає, що суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як визначено пунктом 2.5 Постанови № 14, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини 6 статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення пункту 6.2.2. Договору щодо нарахування пені за кожен день прострочення платежу, без визначення чіткого строку нарахування не дає іншого (більшого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постанови № 14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з умов Договору та приписів чинного законодавства, граничним строком оплати заборгованості за поставлений газ в розмірі 556667,74 грн. є: 06.04.2015 для заборгованості за березень 2015 та 05.05.2015 для заборгованості за квітень 2015, з урахуванням яких визначається період прострочення виконання зобов'язання та можливого нарахування пені, який становить з 07.04.2015 по 07.10.2015 та з 06.05.2015 по 06.11.2015 відповідно.

Проте оскільки за висновками суду умовами спірного Договору не передбачено збільшеного періоду нарахування пені, ніж визначений згідно зі ст. 232 ГК України, та позивачем при зверненні до суду здійснено нарахування пені за період з 22.11.2015 по 22.05.2016, який виходить за межі можливого нарахування пені за Договором, в зв'язку з викладеним позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 119 762,60 грн. задоволенню не підлягають.

Суд зазначає, що рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» (вул. Набережне шосе, 2, м. Київ, 04070, ) в особі Тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо №2 (03680, м. Київ, вул. Довженка, 7, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Київгаз" (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе 4б, ) 556 667 (п'ятсот п'ятдесят шість тисяч шістсот шістдесят сім) грн. 74 коп. основного боргу, 37773 (тридцять сім тисяч сімдесят три) грн. 24 коп. процентів річних, 253 518 (двісті п'ятдесят три тисячі п'ятсот вісімнадцять) грн. 37 коп. втрат від інфляції та 12719 (дванадцять тисяч сімсот дев'ятнадцять тисяч) грн. 39 коп. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 10 березня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через господарський суд міста Києва протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення.

Суддя А.М.Селівон