ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2017 р. Справа № 918/33/17

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Селецької сільської ради,

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Кабінету Міністрів України,

2. Міністерства енергетики та вугільної промисловості України,

3. Рівненської обласної державної адміністрації,

4. Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області,

5. Департамент з питань будівництва та архітектури Рівненської державної адміністрації,

6. Дубровицької районної державної адміністрації,

про стягнення заборгованості в сумі 18 977 738 грн. 14 коп.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність № 14-410 від 28.12.2016 р.;

від відповідача - ОСОБА_2 (сільський голова);

ОСОБА_3, договір-угода від 27.01.2017 р.;

від третьої особи-1 - ОСОБА_4, довіреність № 7/02/11-17 від 03.01.2017 р.;

від третьої особи-2 - не з'явився;

від третьої особи-3 - ОСОБА_5, довіреність № вих-73/0/01-22/17 від 03.01.2017 р.;

від третьої особи-4 - не з'явився;

від третьої особи-5 - ОСОБА_6, довіреність № вих-130/01-08/2017 від 03.02.2017 р.;

від третьої особи-6 - ОСОБА_7, довіреність № вих.49/01.47 від 31.01.2017 р.

У судовому засіданні 15 березня 2017 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

05 січня 2017 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі Компанія) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Селецької сільської ради (далі Рада) про стягнення з даного органу місцевого самоврядування заборгованості в сумі 18 977 738 грн. 14 коп., з яких: 9 139 799 грн. 30 коп. основний борг, 800 107 грн. 02 коп. 3% річних, 9 037 831 грн. 82 коп. інфляційні втрати.

В обґрунтування даного позову Компанія посилалася на неналежне виконання Радою взятих на себе зобов'язань щодо своєчасної сплати позивачу коштів, отриманих від останнього на добудову об'єкта газопостачання за укладеним між сторонами договором від 15 березня 2011 року № 14/566/11.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 6 січня 2017 року позовну заяву Компанії від 27 грудня 2016 року № 14/4-2041 прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 918/33/17, розгляд якої призначено на 30 січня 2017 року.

Ухвалою суду від 30 січня 2017 року розгляд справи відкладено на 13 лютого 2017 року. Крім того, цією ухвалою до участі в розгляді справи в якості третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, було залучено Кабінет Міністрів України, Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Рівненську обласну державну адміністрацію та Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області.

13 лютого 2017 року від представника відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 94-95), в якому Рада заперечила проти задоволення вимог Компанії з огляду, зокрема, на те, що відповідачем були вчинені всі необхідні дії по отриманню позивачем компенсації витрат на добудову обєкта газопостачання шляхом передачі газопроводу до сфери Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

Ухвалою суду від 13 лютого 2017 року розгляд справи відкладено на 6 березня 2017 року.

До початку призначеного судового засідання 6 березня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення позивача від 2 березня 2017 року № 80/05-287 (а.с. 140-144), в яких останній зазначив, що за умовами спірного договору надання Компанією власних коштів (а не коштів Державного бюджету) здійснювалося не у вигляді капітальних інвестицій, а відтак відбувалося на поворотній основі. У той же час за змістом імперативних законодавчих приписів боржник, на думку позивача, не звільняється від виконання взятого на себе зобовязання через відсутність необхідних коштів, або взяття зобовязань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, чи у звязку з відсутністю його вини.

Також до початку призначеного судового засідання 6 березня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення Кабінету Міністрів України (а.с. 145-148), в яких зазначена третя особа повідомила про те, що можливість стягнення з Ради спірної заборгованості напряму залежить від наявності субвенції з Державного бюджету України на виконання умов укладеного між сторонами договору, а також дій відповідача, спрямованих на її отримання.

Крім того, 6 березня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення Рівненської обласної державної адміністрації від 3 березня 2017 року № вих.-1291/0/01-22/17 (а.с. 149-150), в яких наведена третя особа зазначила, що укладення додаткової угоди від 28 травня 2012 року № 1 до договору від 15 березня 2011 року № 14/566/11 відбулося у той час, коли законодавчим актом було виключено норми відшкодування забудовнику чи інвестору витрат на будівництво мереж постачання природного газу (обєктів).

Ухвалою суду від 6 березня 2017 року строк розгляду спору у справі № 918/33/17 було продовжено на 15 днів до 21 березня 2017 року, а розгляд справи відкладено на 15 березня 2017 року. Крім того, цією ухвалою до участі в розгляді справи в якості третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, було залучено Департамент з питань будівництва та архітектури Рівненської державної адміністрації та Дубровицьку районну державну адміністрацію.

14 березня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення Департаменту з питань будівництва та архітектури Рівненської державної адміністрації від 14 березня 2017 року № вих.312/01-08/2017 (а.с. 171-174), в яких наведена третя особа зазначила, з 2009 по 2013 роки Законами України про Державний бюджет не передбачалося видатків на повернення коштів Компанії за добудову обєктів газифікації. Крім того, на час розгляду справи відсутні будь-які правові підстави для відшкодування забудовнику чи інвестору витрат на будівництво мереж постачання газу (обєктів), у звязку з чим підстави для задоволення цього позову, на думку Департаменту з питань будівництва та архітектури Рівненської державної адміністрації, відсутні.

До початку призначеного судового засідання 15 березня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли додаткові письмові пояснення представника позивача від 13 березня 2017 року № 50/05-277 (а.с. 181-184), в яких останній зазначив про помилковість, на його думку, посилання відповідача на пункт 4.7 укладеного між сторонами договору від 15 березня 2011 року № 14/566/11 в редакції додаткової угоди від 28 травня 2012 року № 1.

У судовому засіданні 15 березня 2017 року представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та наполягав на задоволенні позову.

Представники відповідача проти задоволення даного позову заперечили з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Представники Кабінету Міністрів України, Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Рівненської обласної державної адміністрації, Департаменту з питань будівництва та архітектури Рівненської державної адміністрації та Дубровицької районної державної адміністрації зазначили про відсутність правових підстав для задоволення позову Компанії.

Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області про дату, час і місце розгляду справи було повідомлене належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення відповідного поштового відправлення (а.с. 169), проте явку свого повноважного представника у призначене судове засідання не забезпечило, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не направило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін, Кабінету Міністрів України, Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Рівненської обласної державної адміністрації, Департаменту з питань будівництва та архітектури Рівненської державної адміністрації та Дубровицької районної державної адміністрації, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2011 року між Компанією та Радою був укладений договір № 14/566/11, за умовами якого позивач відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2009 року № 1001-р "Про добудову підвідних газопроводів" (далі Розпорядження) та на умовах цього договору, на підставі затвердженого рішенням правління позивача "Переліку об'єктів газопостачання, у спорудженні яких передбачено фінансову участь Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та графіку фінансування спорудження об'єкта газопостачання, здійснює фінансування добудови (будівництва обєкта газопостачання): "Підвідний газопровід високого тиску від АГРС м. Дубровиця до сіл Селець та Ясинець Дубровицького району Рівненської області", а замовник зобов'язується здійснити добудову (будівництво) об'єкта, забезпечити передачу його, як цілісного обєкта у державну власність та введення його в експлуатацію згідно з діючим законодавством України і умовами договору, та повернути грошові кошти, отримані від Компанії на добудову (будівництво) об'єкта.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками даних юридичних осіб.

Судом також встановлено, що 28 травня 2012 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до вказаного вище договору, в якій дійшли згоди викласти окремі пункти цього договору у новій редакції.

Загальний обсяг фінансування за цим договором склав 9 164 313 грн. 00 коп. (пункт 3.1 договору, у редакції додаткової угоди від 28 травня 2012 року № 1).

Згідно пунктом 2.1.1 договору Компанія зобовязана при наявності фінансової можливості здійснити фінансування добудови (будівництва) обєкта в обсягах, передбачених фінансовим планом позивача на відповідний період.

Водночас за змістом вказаного пункту договору в редакції додаткової угоди від 28 травня 2012 року № 1 Компанія зобовязана при наявності фінансової можливості здійснити фінансування добудови обєкта за рахунок власних коштів (не коштів державного бюджету) в обсягах, передбачених фінансовим планом Нафтогазу на відповідний період, згідно з Додатком 1. Фінансування здійснюється шляхом банківських переказів грошових коштів на рахунок Замовника або іншими способами, що не суперечать діючому законодавству України.

У відповідності до пункту 2.3.1 договору (в редакції додаткової угоди від 28 травня 2012 року № 1) замовник зобовязаний забезпечити виконання всіх належних дій для добудови обєкта у відповідності до діючого законодавства України та умов договору, в тому числі отримання необхідних дозвільних документів та розробку проектно-кошторисної та іншої документації, надання підтверджуючих документів щодо права власності замовника на інші частки обєкта та введення в експлуатацію обєкта і передачу його у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на баланс відповідного спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації, яке здійснює ліцензійну діяльність на території розташування обєкта, згідно з діючим законодавством України.

У разі неможливості виконання договірних зобовязань повідомити Нафтогаз протягом 3 (трьох) робочих днів з дати виникнення обставин, що перешкоджають виконанню договору, з обов'язковим зазначенням цих обставин, для прийняття спільного з Нафтогазом рішення щодо подальшого виконання договору (пункт 2.3.9 договору в редакції додаткової угоди від 28 травня 2012 року № 1).

Пунктами 2.3.14 та 2.3.15 договору (в редакції додаткової угоди від 28 травня 2012 року № 1) сторони визначили, що замовник зобовязаний своєчасно здійснити всі необхідні дії для отримання компенсації витрат на добудову обєкта газопостачання для забезпечення повернення Нафтогазу в установлений даним договором термін суми грошових коштів, перерахованих ним на добудову обєкта газопостачання та протягом року, наступного за роком введення обєкта в експлуатацію, та повернути Нафтогазу шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову обєкта.

У пункті 4.5 договору сторони дійшли згоди, що замовник несе повну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору.

За змістом до пункту 7.1 договору (у редакції додаткової угоди від 28 травня 2012 року № 1) цей договір вважається укладеним з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення їх підписів печатками, і діє до повного повернення Компанії суми грошових коштів, перерахованих позивачем в якості фінансування добудови об'єкта згідно з договором.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов'язання щодо фінансування добудови (будівництва) об'єкта газопостачання, які передбачені вищенаведеним договором та додатковою угодою до нього від 28 травня 2012 року № 1, виконав у повному обсязі, перерахувавши на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 9 164 313 грн. 00 коп., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями відповідних платіжних доручень (а.с. 27, 30, 33, 36).

Водночас з матеріалів справи також вбачається, що 15 жовтня 2013 року сума невикористаних Радою грошових коштів у розмірі 24 513 грн. 70 коп. була повернута Компанії відповідачем, що підтверджується копією відповідної виписки з банківського рахунку позивача та не заперечувалося представниками сторін у судових засіданнях.

У відповідності до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Рівненській області від 14 вересня 2012 року за № РВ2, підвідний газопровід високого тиску від АГРС м. Дубровиця до сіл Селець та Ясинець Дубровицького району Рівненської області був збудований та введений в експлуатацію.

Таким чином, вищезазначений договір в частині фінансування будівництва та в частині побудови обєкта та введення його в експлуатацію було виконано повністю.

Проте з матеріалів справи вбачається, що як станом на 31 грудня 2013 року (останній день року, наступного за роком введення обєкта побудови в експлуатацію), так і на час розгляду цієї справи відповідач не повернув Компанії кошти в сумі 9 139 799 грн. 30 коп. (з урахуванням повернутих позивачу коштів в сумі 24 513 грн. 70 коп.), отримані на добудову підвідного газопроводу високого тиску відповідно до договору від 15 березня 2011 року № 14/566/11 та додаткової угоди від 28 травня 2012 року № 1 до нього.

Господарське зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, де один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку, що випливає з положень статті 509 ЦК України та кореспондується з положеннями статті 173 ГК України.

В силу частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що за змістом пункту 2.3.13 договору, замовник зобовязаний протягом бюджетного року з дати закінчення фінансування Нафтогазом добудови (будівництва) об'єкта повернути Нафтогазу шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу суму грошових коштів, отриманих від останнього на добудову (будівництво) об'єкта, відповідно до статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" або за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Отже, з умов договору вбачається, що фінансування діяльності відповідача здійснюється тільки з державного бюджету.

Аналогічного висновку дійшов Вищий господарський суд України у постанові від 22 листопада 2016 року у справі № 922/5895/15 при дослідженні ідентичних за змістом договору та додаткової угоди до нього.

У той же час слід зазначити, що у матеріалах справи відсутні докази надходження на рахунок відповідача субвенцій з Держаного бюджету на виконання умов вищенаведеного договору.

Більше того, за змістом наявної у матеріалах справи копії листа Міністерства фінансів України від 26 вересня 2014 року № 31-06310-06-21/24873 (а.с. 151) взяття бюджетних зобовязань без відповідних асигнувань є порушенням бюджетного законодавства. Разом з тим за період з 2009 по 2014 роки Законами України Про Державний бюджет України не передбачалося повернення коштів Компанії за добудову обєктів газифікації.

Слід також зазначити, що на момент укладення договору від 15 березня 2011 року № 14/566/11 діяли частини 2, 3 статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт", згідно яких у разі якщо за технічними умовами підприємств трубопровідного транспорту за рахунок споживача (інвестора, забудовника) або його силами збудовані (реконструйовані) споруди трубопровідного транспорту, передача зазначених споруд у державну власність і на баланс підприємств трубопровідного транспорту виконується на договірній основі в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Типова форма відповідного договору, порядок визначення обґрунтованого обсягу витрат, що підлягає компенсації, форма відшкодування (викуп, у тому числі в розстрочку, оформлення корпоративних прав, надання пільг у визначеному розмірі) встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 6 статті 179 ГК України (в редакції, чинній на час укладення договору) у разі якщо для створення можливості постачання електроенергії, газу за технічними умовами постачальника за рахунок споживача (інвестора, забудовника) або його силами збудовані додаткові мережі (об'єкти), у договорах про постачання зазначеної продукції (послуг) передбачаються передача збудованих мереж (об'єктів) постачальнику і відшкодування забудовнику, інвестору витрат на їх будівництво.

Типова форма відповідного договору, порядок визначення обґрунтованого обсягу витрат, що підлягає компенсації, форма відшкодування (викуп, у тому числі в розстрочку, оформлення корпоративних прав, надання пільг у визначеному розмірі) встановлюються Кабінетом Міністрів України.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що при укладенні договору від 15 березня 2011 року № 14/566/11 Рада обґрунтовано розраховувала на наявність фінансової можливості виконати умови цього договору щодо повернення Компанії коштів у звязку з виділенням відповідних асигнувань з Державного бюджету України на виконання вищенаведених норм, що прямо передбачали відшкодування забудовнику (інвестору) витрат на будівництво обєктів газопостачання.

Разом з тим, Законом України від 22 грудня 2011 року № 4220-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності та вдосконалення державного регулювання у сфері містобудівної діяльності" внесено зміни до Господарського кодексу України та Закону України "Про трубопровідний транспорт" та виключено з даних актів норми щодо відшкодуванню забудовнику чи інвестору витрат на будівництво мереж постачання природного газу (обєктів).

За змістом частини 1 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету за загальним правилом здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Відповідно до частини 4 статті 48 Бюджетного кодексу України зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються..

Також, пунктом 20 частини 1 статті 116 Бюджетного кодексу України передбачено, що взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України, є порушенням бюджетного законодавства.

Водночас суд також не приймає до уваги посилання Компанії на те, що у даному випадку відсутність у боржника необхідних коштів (бюджетних асигнувань) не звільняє останнього від відповідальності за порушення зобов'язання з огляду на таке.

Згідно з частиною першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 511 ЦК України передбачено, що зобов'язання не може створювати обов'язку для третьої особи.

Зі змісту частини 2 статті 528 ЦК України вбачається, що у разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам.

Слід також зазначити, що за частиною 2 статті 218 ГК України відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Приписами статті 617 ЦК України встановлено, що випадкові обставини недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника чи відсутність у боржника необхідних коштів не звільняють боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Вищого господарського суду України від 3 грудня 2012 року у справі № 5011-16/4107-2012, від 27 березня 2013 року у справі № 8/348 та від 12 червня 2013 року у справі № 5011-53/9454-2012, де суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що наявність такої відкладальної обставини, як дії третьої особи, яка не є стороною договору, не є підставою для звільнення боржника від оплати виконаних робіт. Крім того, аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2012 року у справі № 11/446.

Так, у вищезазначених судових актах, зокрема, постанові Верховного Суду України від 15 травня 2012 року № 11/446, йдеться про те, що відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Водночас у матеріалах даної справи відсутні докази того, що субвенції з Держави взагалі передбачались для виділення відповідачу до укладання договору на будівництво газопроводу. Отже, судом встановлено, що в державному бюджеті ніколи і не передбачалося бюджетних асигнувань на відшкодування забудовникам чи інвесторам витрат на будівництво мереж постачання природного газу (обєктів).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 16 березня 2016 року у справі № 914/557/15.

Відтак, з огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з Ради на користь Компанії 9 139 799 грн. 30 коп. основного боргу, а відтак в стягнення з відповідача на користь позивача і 800 107 грн. 02 коп. 3% річних та 9 037 831 грн. 82 коп. інфляційних втрат, нарахованих на дану суму заборгованості.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, а також зважаючи на те, що Компанією не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог до відповідача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову, у звязку з чим в позові Компанії слід відмовити.

За змістом частини 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, покладаються на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони. Витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Відтак, суд дійшов висновку про те, що судові витрати згідно вищенаведеної статті залишаються за Компанією.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 17.03.2017 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 10 примірників:

1 - до справи;

2-3 - позивачу рекомендованим (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1);

4 - відповідачу рекомендованим (34141, Рівненська обл., Дубровицький р-н, с. Селець);

5 - третій особі-1 рекомендованим (01008, м. Київ, вул. Грушевського,12/2);

6 - третій особі-2 рекомендованим (01601, м. Київ, вул. Хрещатик, 30);

7 - третій особі-3 рекомендованим (33000, м. Рівне, майдан Просвіти, 1);

8 - третій особі-4 рекомендованим (33000, м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 13).

9 - третій особі-5 рекомендованим (33028, м. Рівне, Майдан Просвіти, 1).

10 - третій особі-6 рекомендованим (34100, Рівненська обл., м. Дубровиця, вул. Воробинська, 16).