ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р.Справа № 5/191/10 (5/191/10-11)
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Філінюка І.Г.,

суддів: Лавриненко Л.В., Лашина В.В.

секретар судового засідання Кияшко Р.О.

за участю:

ОСОБА_1 - паспорт серія НОМЕР_1, дата видачі 26.10.1995;

Арбітражний керуючий - Протасова О.М., посвідчення НОМЕР_2 від 08.07.2013;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Миколаївський машинобудівний завод»

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2017

у справі № 5/191/10 (5/191/10-11)

кредитор ОСОБА_1

банкрут Приватного акціонерного товариства «Миколаївський машинобудівний завод»

про визнання кредиторських вимог у сумі 59 398,72 грн. середнього заробітку з час затримки розрахунку по заробітній платі за період з 13.03.2015 по 18.10.2016 у справі про банкрутство ПрАТ «Миколаївський машинобудівний завод»

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області (суддя - Ткаченко О.В.) від 24.01.2017 заяву ОСОБА_1 від 31.08.2016 б/н, з урахуванням уточнень від 12.01.2017 до заяви від 31.08.2016 б/н, задоволено. Визнано кредиторські вимоги ОСОБА_1 до банкрута - ПрАТ «Миколаївський машинобудівний завод» у сумі 59398,72 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.03.2015 по 18.10.2016 та зобов'язано ліквідатора Протасову О.М. включити ці вимоги до реєстру вимог кредиторів ПрАТ «Миколаївський машинобудівний завод».

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, ліквідатор ПрАТ «Миколаївський машинобудівний завод» звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, вимог ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» просить скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2017 по справі № 5/191/10-11 повністю та прийняти нове рішення.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ліквідатор ПрАТ «Миколаївський машинобудівний завод» посилається на те, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута вважається таким, що настав; у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури; -вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Зазначений строк с граничним і поновленню не підлягає. Отже, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Філінюк І.Г., судді - Лавриненко Л.В., Лашин В.В.) від 24.02.2017 апеляційну скаргу ліквідатора ПрАТ «Миколаївський машинобудівний завод» прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13.03.2017 об 11:30.

У судове засідання 13.03.2017 з'явилась ОСОБА_1, яка просила ухвалу Господарського суду Миколаївської області залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ліквідатор ПрАТ «Миколаївський машинобудівний завод» в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно до приписів ст. 4-1 ч. 2 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон).

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.10.2010 порушено провадження у справі №5/191/10 про банкрутство ЗАТ «Миколаївський машинобудівний завод».

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23.04.2014 визнані грошові вимоги кредитора щодо заборгованості по заробітній платі у сумі 9881,27 грн. (1-а черга).

Постановою господарського суду Миколаївської області від 23.04.2014 боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Протасову О.М.

Згідно рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.06.2014 у справі № 915/788/14 стягнуто з банкрута на користь кредитора 9674,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в задоволенні моральної шкоди у сумі 5000,00 грн. відмовлено.

Згідно рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.07.2014 у справі № 915/900/14 стягнуто з банкрута на користь кредитора 15879,45 грн. матеріальних збитків недоотриманої допомоги по безробіттю.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23.07.2014 визнані грошові вимоги кредитора у сумі 9674,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (1-а черга) на підставі рішення Господарського суду Миколаївської області від 24.06.2014 у справі № 915/788/14.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 05.08.2014 визнані грошові вимоги кредитора у сумі 15879,45 грн. матеріальних збитків недоотриманої допомоги по безробіттю (4-а черга) на підставі рішення Господарського суду Миколаївської області від 16.07.2014 у справі № 915/900/14.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 12.11.2014 визнані грошові вимоги кредитора у сумі 10568,45 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2014 по 15.10.2014 (1-а черга).

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.04.2015 визнані грошові вимоги кредитора у сумі 11950,48 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.10.2014 по 12.03.2015 (1-а черга).

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.08.2016 визнані вимоги кредитора до банкрута у сумі 9291,69 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі з 01.02.2014 по 12.03.2015 та зобов'язано ліквідатора Протасову О.М. включити ці вимоги до 1-ї черги реєстру вимог кредиторів.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.08.2016 заяву кредитора задоволено частково, визнані вимоги кредитора до банкрута у сумі 31,91 грн. компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати за період з серпня 2013 по січень 2014, відхилені вимоги кредитора до банкрута у сумі 4781,84 грн. індексації невиплаченої заробітної плати за період з 01.02.2014 по 12.03.2015, у сумі 37568,70 грн. компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати за період з 01.02.2014 по 29.06.2016 та 21675,00 грн. моральної шкоди.

Кредитор, 31.08.2016 подав заяву від 31.08.2016 б/н, а 13.01.2017 подав уточненнями від 12.01.2017 до заяви від 31.08.2016 б/н, з урахуванням яких він просить визнати та стягнути кредиторську заборгованість у сумі 59398,72 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі з 13.03.2015 по 18.10.2016 та зобов'язати ліквідатора банкрута включити ці вимоги до реєстру вимог кредиторів банкрута, посилаючись на ст.ст. 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці».

Обґрунтовуючи свої вимоги кредитор посилається на те, що з 05.01.2005 по 31.01.2014 знаходився з банкрутом у трудових правовідносинах, 31.01.2014 був звільнений з роботи за скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Проте, з ним остаточно не проведений розрахунок по заробітній платі у сумі 31,91 грн. компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати за період з серпня 2013 по січень 2014, тому він має право на визнання кредиторських вимог щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.03.2015 по 18.10.2016 у сумі 59398,72 грн.

Згідно виданої ліквідатором довідки від 08.08.2016 № 47289, середньомісячний заробіток кредитора становить 3099,14 грн.

Отже, згідно розрахунку кредитора, розмір його середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.03.2015 по 18.10.2016 (567 робочих днів) становить 59398,72 грн. (3099,14 грн. х 12 місяців / 355 днів на рік без урахування святкових днів х 567 днів затримки виплати заробітної плати).

Розглянувши вимоги кредитора ОСОБА_1 до ПрАТ «Миколаївський машинобудівний завод», колегія апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, відповідно до наступного.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 9рп/2013 у справі № 1-18/2013, на яку посилається ліквідатор банкрута, зазначено, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки, з кредитором, станом на день розгляду його заяви, банкрут фактично не розрахувався, тому кредитором не пропущено строк для звернення до суду з заявою про визнання кредиторських вимог щодо середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

Відповідно до п. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Згідно п. 6 зазначеної статті, під час процедури розпорядження майном боржнику дозволяється задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з частиною п'ятою цієї статті не поширюється дія мораторію.

Колегія апеляційної інстанції зазначає, що у трудових правовідносинах такі поняття, як зобов'язання, неустойка чи інша санкція за невиконання зобов'язання не застосовуються. Такі терміни використовуються в низці статей Цивільного та Господарського кодексів України.

У даній справі яка переглядається, виник спір із приводу порушенням ПрАТ «Миколаївський машинобудівний завод» законодавства про оплату праці з передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України підстав.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У силу ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати включаються виплати за виконану роботу, а також гарантії та компенсації за невідпрацьований час.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власниками або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа організація повинні виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За структурою стаття 117 КЗпП України, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII «Оплата праці» вказаного Кодексу.

Таким чином, затримка розрахунку при звільненні за своєю природою пов'язана з трудовими відносинами та відноситься до структури заробітної плати.

Вказана позиція кореспондується з рішенням Верховного Суду України, який дійшов висновку, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це є компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, на яку не поширюється дія мораторію, передбачена Законом України про банкрутство (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 14.11.2012 у справі № 6-139цс12).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки і не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання, а є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці.

Черговість задоволення вимог кредиторів установлена ч. 1 ст. 45 Закону про банкрутство. Зокрема у першу чергу задовольняються вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута.

Таким чином, доводи апеляційної скарги що кредиторські вимоги ОСОБА_1 підлягають включенню до реєстру кредиторів у шосту чергу є такими, що не відповідають зазначеним нормам права.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.08.2016 визнані вимоги кредитора до банкрута у сумі 31,91 грн. компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати за період з серпня 2013 по січень 2014, зазначена ухвала є чинною та ліквідатором ПрАТ «Миколаївський машинобудівний завод» не оскаржувалась до апеляційної та касаційної інстанції.

Відповідно до ст. 1291 Конституції України, судове рішення є обов'язковим до виконання, та в силу приписів ст. 35 ГПК України, факт неналежного виконання зобов'язання з боку ПрАТ «Миколаївський суднобудівний завод» щодо здійснення остаточного та повного розрахунку з працівником ОСОБА_1 по заборгованості з заробітної плати, у тому числі компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати в сумі 31,91 грн. за період з серпя2013 по січень 2014 вже встановлений чинним судовим актом та не доводяться знову.

Саме з цих підстав, судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги, з посиланням арбітражного керуючого на правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України від 13.05.2014 у справі № 5012/321/12. а саме, після введення ліквідаційної процедури у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань, в зв'язку з чим правова позиція заявника апеляційної скарги стосовно того, що виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не мають характеру поточних, з оглядом на наступне.

Факт несвоєчасного здійснення розрахунку з працівником щодо виплати заробітної плати (складовою частиною якої є компенсація втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати) за період, що передував терміну визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури(23.04.2014), тобто за період з серпня 2013 по січень 2014 встановлений чинною ухвалою суду від18.08.2016, таким чином зазначені вимоги в частині компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати виникли до введення ліквідаційної процедури, а відповідний обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Колегія апеляційної інстанції приходить до висновку, що місцевим господарським судом правомірно задоволено заяву кредитора від 31.08.2016 б/н, з урахуванням уточнень від 12.01.2017 до заяви від 31.08.2016 б/н, а вимоги кредитора визнано у сумі 59398,72 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.03.2015 по 18.10.2016 з п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону про банкрутство.

Враховуючи наведені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про відповідність ухвали Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2017 нормам чинного законодавства. У зв'язку з чим підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-103, 106 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 24.01.2017 у справі № 5/191/10 (5/191/10-11) - залишити без змін.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Миколаївський машинобудівний завод» - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови підписаний 16.03.2017.

Головуючий суддя Філінюк І.Г.

Суддя Лавриненко Л.В.

Суддя Лашин В.В.