ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2017 р.Справа № 916/3491/16

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань ОСОБА_1

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №1019/5/15-70-10 від 26.09.2016р.

Від відповідача: не зявився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Одеської митниці Державної фіскальної служби України до приватного підприємства „Ніка про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном,

ВСТАНОВИВ:

Одеська митниця Державної фіскальної служби України (далі по тексту Одеська митниця ДФС України) звернулась до господарського суду Одеської області із позовом до приватного підприємства „Ніка (далі по тексту ПП „Ніка) про зобовязання усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом надання доступу Одеській митниці ДФС України до майна, переданого на відповідальне зберігання. Позовні вимоги обґрунтовані порушеннями відповідачем зобовязань прийнятих на себе за договором №44 про надання послуг відповідального зберігання від 14.02.2013р. та договором №213 про надання послуг відповідального зберігання від 01.04.2014р., які укладаються у створені перешкод для проведення інвентаризації майна, переданого на відповідальне зберігання.

Представник відповідача жодного разу в судові засідання по даній справі не зявився та про причини неявки суд не повідомив. При цьому, суд зазначає, що конверти із поштовими відправленнями суду, які були надіслані за адресою місцезнаходження ПП „Ніка згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 65005, Одеська область, м. Одеса, вул. Дальницька, будинок 45 були повернуті суду у звязку із неможливістю вручення адресату. З огляду на викладене, відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами та доповненнями) відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи господарським судом. Оскільки ПП „Ніка не було надано суду відзив на позов, справа розглядається за наявними в ній матеріалами згідно зі ст. 75 ГПК України.

20.02.2017р. Одеська митниця ДФС України звернулась до господарського суду із заявою про зміну предмета позову, у відповідності до якої просила суд зобовязати ПП „Ніка усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні майном шляхом надання доступу Одеській митниці ДФС України до майна з можливістю вилучення майна, переданого на відповідальне зберігання.

Приписами ч. 4 ст. 22 ГПК України передбачено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Варто зазначити, що у розумінні процесуального закону предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондується зі способами захисту права. У матеріальному розумінні предметом позову є річ, з приводу якої позивач звертається до суду. Підстава позову це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

З урахуванням приписів ст. 22 ГПК України господарський суд доходить висновку, що поданою заявою позивачем не було змінено предмета позову, а лише уточнено заявлені позовні вимоги, які господарський суд прийняв до розгляду як остаточні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

14.02.2013р. між ПП „Ніка (Зберігач) та Південною митницею (Поклажодавець) було укладено договір за №44 про надання послуг відповідального зберігання, у відповідності до п. п. 1.1.1, 1.4, 1.5 якого Зберігач зобовязується надати Поклажодавцю послуги відповідального зберігання предметів, вилучених по протоколам про порушення митних правил, конфіскованих за рішенням суду, переданих для зберігання та інші предмети, що підлягають передачі у власність держави Україна (далі майно). Право власності на майно до Зберігача не переходить, воно не може бути задіяне в господарському обороті Зберігача або бути передане ним третім особам. Конкретний перелік та види майна, що передається на відповідальне зберігання визначається в окремих актах прийому-передачі майна на відповідальне зберігання.

Приписами ч. 1 ст. 936, ч. ч. 1,2 ст. 938 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до п. п. 5.1, 5.2 договору №44 про надання послуг відповідального зберігання від 14.02.2013р. послуги надаються Зберігачем після підписання договору у строк не пізніше 10 робочих днів та погоджуються сторонами окремо в кожному випадку. Місце надання послуг визначено умовами договору за адресами: м. Ізмаїл, вул. Аеродромна, 2; м. Ізмаїл, вул. Короленка, 45; м. Одеса, вул. Хімічна, 1-д.

Розділом VI договору №44 про надання послуг відповідального зберігання від 14.02.2013р. сторонами було встановлено права та обовязки останніх. Відповідно до п. п. 6.1.3, 6.2.3, 6.2.4 договору Поклажодавець зобовязаний передати майно на відповідальне зберігання в порядку, визначеному цим договором. Поклажодацець має право у разі необхідності витребувати у будь-який час майно, що зберігається на складі Зберігача, до закінчення строку дії договору, проводити інвентаризацію майна, переданого на відповідальне зберігання Зберігачу.

До обовязків Зберігача умовами договору №44 про надання послуг відповідального зберігання від 14.02.2013р. віднесено забезпечення надання послуг у строки, встановлені цим договором; за першою вимогою Поклажодавця надавати тому можливість доступу до майна і перевірки умов відповідального зберігання (п.п. 6.3.1, 6.3.8 договору).

Згідно з п. 7.2 договору №44 про надання послуг відповідального зберігання від 14.02.2013р. по кожному окремому факту передачі майна на відповідальне зберігання Зберігачеві Поклажодавець складає у 2 примірниках та підписує і засвідчує зі свого боку акт приймання-передачі майна на зберігання. Зберігач підписує і засвідчує круглою печаткою 2 примірники акту, один із яких повертається Поклажодавцю.

Положеннями п. 11.1 договору №44 про надання послуг відповідального зберігання від 14.02.2013р. визначено, що договір набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін, а в частині надання послуг діє з 01.01.2013р. по 31.12.2013р. або до повного виконання зобовязань сторонами за договором (повне надання послуг, повний розрахунок за надані послуги).

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013р. №229 „Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів було утворено як юридичну особу публічного права, зокрема, Південну митницю Міндоходів; реорганізовано Південну митницю шляхом приєднання до Південної митниці Міндоходів та визначено Південну митницю Міндоходів (територіальний орган Міністерства доходів і зборів) правонаступником територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби, тобто Південної митниці.

Згідно з ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

З огляду на вище викладене, господарський суд зазначає, що утворена Південна митниця Міндоходів є правонаступником Південної митниці, а, отже, стороною за договором №44 про надання послуг відповідального зберігання від 14.02.2013р.

В подальшому, а саме 01.04.2014р. між Південною митницею Міндоходів (Поклажодавець) та ПП „Ніка (Зберігач) було укладено договір №213 про надання послуг відповідального зберігання, у відповідності до п. 1.1.1 якого Зберігач зобовязується надати Поклажодавцю послуги відповідального зберігання предметів, вилучених по протоколам про порушення митних правил, конфіскованих за рішенням суду, переданих для зберігання та інші предмети, що підлягають передачі у власність держави Україна (далі майно).

На виконання положень договору №44 про надання послуг відповідального зберігання від 14.02.2013р. та договору №213 про надання послуг відповідального зберігання від 01.04.2014р. між Південною митницею (а потім і Південною митницею Міндоходів) та ПП „Ніка було підписано наступні акти прийому-передачі майна від 28.11.2012р. на суму 159 060,07 грн., від 30.04.2013р. на суму 153 430,95 грн., від 30.04.2013р. на суму 105 000,00 грн., від 23.10.2012р. на суму 46 002,12 грн., від 30.04.2013р. на суму 6 054,95 грн., від 03.08.2013р. на суму 906 073,14 грн., від 12.12.2013р. на суму 79,92 грн., від 12.12.2013р. на суму 613,86 грн.; від 24.11.2014р. на суму 340 862, 23 грн., від 06.08.2013р. на суму 202 693,48 грн.; від 30.10.2013р. на суму 2 950,00 грн. від 15.10.2013р. на суму 6 980,58 грн.; від 13.07.2013р. на суму 4 502,00 грн.; від 11.09.2013р. на суму 2 040,00 грн.; від 19.04.2014р. на суму 10 300,00 грн.; від 27.05.2013р. на суму 39 960,00 грн.; від 07.03.2014р. на суму 296 349,44 грн., у відповідності до яких Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв майно у кількості та асортименті, вказаних у актах.

Положеннями ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до п. 11.1 договору №213 про надання послуг відповідального зберігання від 01.04.2014р. договір набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін, а в частині надання послуг діє з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. або до повного виконання зобовязань сторонами за договором (повне надання послуг, повний розрахунок за надані послуги). Сторони домовились, що згідно ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України умови цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання.

Згідно зі ст. 948, ч. 1 ст. 949 Цивільного кодексу України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання. Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

З огляду на вище викладене, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що правовідносини, які виникли між сторонами по справі, з приводу зберігання майна, станом на момент вирішення спору не припинились, оскільки після закінчення строку дії договорів №44 про надання послуг відповідального зберігання від 14.02.2013р. та №213 про надання послуг відповідального зберігання від 01.04.2014р. сторонами не було виконано прийнятих на себе зобовязань, а саме у порушення ст. 948 Цивільного кодексу України позивач не забрав від зберігача речі, передані на зберігання, а відповідач, відповідно, не повернув їх.

Підсумовуючи викладене вище, а також приймаючи до уваги положення договорів щодо строку їх дії (п. 11.1 договорів), господарський суд доходить висновку, що станом на момент вирішення спору, договори №44 від 14.02.2013р. та №213 від 01.04.2014р. є чинними.

Одеська митниця ДФС була утворена як юридична особа публічного права (територіальний орган Державної фіскальної служби) на підстав Постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014р. за №311 „Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України. При цьому, вказаною постановою Південну митницю Міндоходів було реорганізовано шляхом її приєднання до відповідного територіального органу Державної фіскальної служби Одеської митниці ДФС України.

З огляду на викладене, позивач по даній справі є правонаступником Південної митниці Міндоходів, а, отже, правонаступником Поклажодавця за договором №44 про надання послуг відповідального зберігання від 14.02.2013р. та договором №213 про надання послуг відповідального зберігання від 01.04.2014р.

З матеріалів справи вбачається, що 16.06.2016р. представники Одеської митниці ДФС України з метою проведення інвентаризації майна, переданого на відповідальне зберігання ПП „Ніка, прибули за адресою: м. Одеса, вул. Хімічна, 1-д, проте, у звязку з відсутністю представників відповідача за вказаною адресою, інвентаризацію майна проведено не було, про що було складено відповідний акт.

Оскільки відповідачем були порушені зобовязання, прийняти на себе за договорами відповідального зберігання, з посиланням на положення ст. 391 Цивільного кодексу України, Одеська митниця ДФС України, як уповноважений субєкт на укладання договорів зберігання відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.1998р. №1340 „Про Порядок обліку, зберігання, оцінки конфіскованого та іншого майна, що переходить у власність держави, і розпорядження ним, з метою захисту порушеного права звернулась з даним позовом до господарського суду.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи вимог, господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. . Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Приписами ст. 318 Цивільного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Можливість захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння передбачена ст. 391 Цивільного кодексу України відповідно до приписів якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (так званий негаторний позов).

При цьому, позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

В даному випадку, створення відповідачем перешкод у реалізації прав позивача щодо переданого на відповідальне зберігання майна полягає у створенні ПП „Ніка перешкод для проведення інвентаризації та доступу до майна.

При вирішенні питання щодо застосування до спірних правовідносин приписів ст. 391 Цивільного кодексу України господарським судом враховується правовий висновок Верховного Суду України, який в силу ст. 111-28 ГПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, викладений у постанові Судової палата у цивільних справах Верховного Суду України по справі № 6-92 цс 15 від 27.05.2015р., у відповідності до якого судом було зазначено, що передбачений ст. 391 Цивільного кодексу України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин (у справі, що переглядалась судом між сторонами було укладено договір оренди).

Виходячи з наведених законодавчих положень, характеру спірних правовідносин, які склалися між сторонами в процесі виконання умов договору №44 про надання послуг відповідального зберігання від 14.02.2013р. та договору №213 про надання послуг відповідального зберігання від 01.04.2014р., господарський суд доходить висновку, про відсутність правових підстав для застосування при вирішенні даного спору приписів ст. 391 Цивільного кодексу України, що має наслідком відмову у задоволенні вимог позивача про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом надання доступу Одеській митниці ДФС України до майна з можливістю вилучення майна, переданого на відповідальне зберігання.

З урахуванням виникнення спору в результаті неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобовязань за укладеними між сторонами угодами про відповідальне зберігання майна та неправомірністю застосування приписів ст. 391 Цивільного кодексу України, суд звертає увагу, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки в даному випадку спір, який виник із договірних відносин, підлягає вирішенню із дотриманням положень законодавства, якими врегульовані питання відповідальності осіб у випадку неналежного виконання зобовязань, прийнятих на себе за умовами договору.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Підсумовуючи вищезазначене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 104, 316, 318, 326, 386, 391, 631, 936, 938, 948, 949 Цивільного кодексу України, позов Одеської митниці Державної фіскальної служби України, заявлений в межах даної справи, задоволенню не підлягає.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України судом покладаються на позивача у звязку із відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 35, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 14 березня 2017 р.

Суддя С.П. Желєзна