РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2017 р. Справа № 903/818/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Коломис В.В. ,

суддя Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 12.12.2016 року у справі № 903/818/16 (суддя Шум М.С.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 59270,95 грн.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_3, за довіреністю,

відповідача - не з'явився,

В судовому засіданні від 14.03.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення 59270,95 грн. з останнього понесених збитків, які позивач сплатила ТзОВ "Леоні Бортнетц - системе УА ГМБХ" за пошкоджений товар, що підтверджується копією виписки за особовим рахунком.

Рішенням господарського суду Волинської області від 12.12.2016 року в задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернулась до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити її позов у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив оскаржуване рішення скасувати.

Відповідач в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу апеляційного суду клопотання, згідно якого просив відкласти розгляд справи на іншу дату у зв'язку із зайнятістю його представника в іншому засіданні.

Порадившись, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 28 ГПК України представниками сторін у справі можуть бути особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю. Слід зазначити, що ГПК України не обмежує кількості представників, яких може призначити одна юридична особа, а ст.77 ГПК України надає суду право, а не зобов'язує його відкласти розгляд справи в разі нез'явлення в засідання представників сторін. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання з розгляду апеляційної скарги, а матеріали справи дозволяють розглянути апеляційну скаргу без його участі, з метою дотримання вимог ст. 102 ГПК України, на думку колегії суддів, відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, апеляційний суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 18.11.2011 року між відповідачем, позивачем та ТзОВ "Леоні Бортнетц - системе УА ГМБХ" укладено договір транспортного експедирування №2011/05-18 від 18.05.2011 року.

20.04.2016 року між позивачем та ТзОВ "Леоні Бортнетц - системе УА ГМБХ " укладено заявку-доручення на перевезення вантажу №1079/К, згідно якої вантаж "automotive", дата і час завантаження - 20.04.2016 року о 16:00 год., реєстраційний номер транспортного засобу, що зобов'язувався здійснювати перевезення - НОМЕР_3, водій - ОСОБА_5.

Крім того, 24.06.2015 року між позивачем (повіреним по договору) та відповідачем (довірителем по договору) укладений договір-доручення №24/06/15 про надання транспортно-експедиторських послуг з організації перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, згідно п.1.1- п.1.4 якого відповідач (перевізник по договору п.1.3) зобов'язався доставити довірений йому вантаж в пункт призначення та видати його уповноваженій на отримання вантажу особі, а позивач (експедитор по договору п.1.3) зобов'язався оплатити вартість послуг перевізника. Відповідно до п.2.3 вказаного договору, заявка є безумовним та невід'ємним додатком до цього договору, в якій відображаються істотні умови кожного конкретного перевезення, а саме: найменування Вантажовідправника, Вантажоодержувача, Перевізника, Експедитор та їх уповноважених осіб, вид та найменування вантажу, розмір плати за надані транспортні послуги, пункти відправлення та доставки вантажу, тип та об'єм автофургона (причіпа, напівпричіпа), терміни подачі транспорту для завантаження, терміни доставки вантажу, окремі вказівки Експедитора, додаткові чи особливі умови перевезення, реєстраційні номери транспортних засобів (тягача, автофургона, причіпа, напівпричіпа).

Судами встановлено, що 20.04.2016 року між позивачем та відповідачем укладено контракт-заявку №1079 на організацію міжнародних перевезень автомобільним транспортом, відповідно до графи 2 CMR №23284450/1, дата завантаження вантажу - 20.04.2016 року, дата отримання вантажу - 25.04.2016 року, отримувач -"ЛЕОНІ ВАЕРІНГ СИСТЕМС УА ГМБХ", с. Нежухів, вул. Леоні, 1.

Згідно графи 17 CMR №23284450/1, перевізником вантажу виступав відповідач по справі, реєстраційний номер транспортного засобу - НОМЕР_3.

З матеріалів справи вбачається, що 25.04.2016 року при розвантаженні автомобіля перевізника на складі Вантажоотримувача останнім було виявлено пошкодження ватажу, а саме - замокнення коробок з контактами 27 шпуль, що підтверджується відміткою графи 19 CMR №23284450/1, в зв'язку з чим ТзОВ "Леоні Бортнетц - системе УА ГМБХ" надіслало позивачу претензію №В-16/6328 від 25.04.2016 року та дебет ноту від 17.05.2016 року 0.88.00.168.2016 щодо сплати витрати від пошкодження матеріалів на суму 2048,82 євро.

У зв'язку із зазначеним, ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_2 59270,95 грн. понесених збитків, які позивач сплатила ТзОВ "Леоні Бортнетц - системе УА ГМБХ " за пошкоджений товар.

Рішенням від 12.12.2016 року господарський суд Волинської області в задоволенні зазначеного позову відмовив.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, зважаючи на таке.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 623 КЦ України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

З рішення суду першої інстанції вбачається, що судом не взято до уваги положень Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 року (далі - Конвенція), до положень якої Україна приєдналася 01.08.2006 року, положень ст. 314 ГК України, положень ст. 924 ЦК України, які передбачають презумпцію вини перевізника.

Згідно ч. З ст. 4 ГПК України, якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Однак, судом першої інстанції не було взято до уваги положень Конвенції та не досліджено підстав відсутності відповідних застережень у вантажній накладній.

Так, відповідно до ч.1 ст. зазначеної Конвенції, вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Згідно ч. 1 ст. 17 Конвенції, перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки, а згідно ч.2 цієї ж статті Конвенції, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його пошкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи в наслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції, тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викликані обставинами, зазначеними в пункті 2 ст. 17, лежить на перевізнику, проте, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не надано жодних допустимих доказів, які б вказували на підстави для звільнення його від відповідальності за пошкодження вантажу.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги положень Контракт-заявки № 1079 від 20.04.2016 року на організацію міжнародних перевезень автомобільним транспортом, укладеної між сторонами та відомостей CMR № 23284450/1, копія якої наявна в матеріалах справи, згідно п. 15 якої водій повинен прийняти вантаж по кількості та якості, проконтролювати завантаження та закріплення вантажу. У випадку будь-яких зауважень внести їх в CMR на місці завантаження, а у випадку відсутності відповідних відміток в CMR всі пошкодження вантажу і пов'язані з цим витрати покриваються за рахунок перевізника.

Факт замокнення вантажу було зафіксовано у процесі його отримання ТзОВ "Леоні Бортнетц - системе УА ГМБХ", а станом на момент завантаження перевізником не було заявлено будь - яких зауважень до стану вантажу, як наслідок - у графі 18 CMR № 23284450/1 відсутні відмітки щодо недоліків товару та його упакування.

Проте, судом першої інстанції не було взято до уваги положення ч. 2 ст. 9 Конвенції, відповідно до якої якщо вантажна накладна не містить спеціальних застережень перевізника, то, якщо не доведено протилежне припускається, що вантаж і його упаковка були зовні в належному стані з моменту прийняття вантажу перевізником і що кількість вантажних місць, а також їх маркування та нумерація відповідали заявам, які містилися у вантажній накладній.

Згідно ч. 2 ст. 8 Конвенції, якщо перевізник не має достатньої можливості перевірити вірність записів, зазначених у підпункті а) пункту 1 цієї статті, він повинен зробити обґрунтовані застереження у вантажній накладній. Він повинен також мотивувати всі зроблені ним застереження щодо зовнішнього стану вантажу упаковки. Ці застереження не мають обов'язкової сили для відправника, якщо останній не погодився бути зобов'язаними і не зробив про це запис у вантажній накладній.

Посилаючись на положення Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 року, суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення вказав про те, що вважаючи, що товар пошкоджений, позивач не вчиняв жодних дій для проведення експертизи.

Проте, згідно абз. 2 вступної частини зазначених Правил, вони не регламентують перевезення небезпечних, великовагових, великогабаритних вантажів, пошти та перевезення вантажів у міжнародному сполученні, оскільки такі перевезення мають свої особливості, що стосуються виконання комплексу вимог при вантажно-розвантажувальних роботах, власне процесу перевезення та його документального оформлення, а також узгодження таких правил з відповідними компетентними установами.

Рішення суду першої інстанції також ґрунтується на Звіті про результати огляду вантажу від 25.04.2016 року та пояснень водія ОСОБА_5 від 26.04.2016 року.

Проте, як вбачається із зазначеного Звіту, висновки зазначені у ньому ґрунтуються на припущеннях щодо ймовірних причин виникнення замокнення вантажу, без наявності будь - яких належних доказів, які б свідчили про відсутність вини перевізника. У свою чергу, письмові пояснення водія ОСОБА_5, надані в рамках виклику аварійного комісара не підтверджуються жодними доказами, які б вказували на відсутність вини перевізника у питанні пошкодження вантажу та завданої шкоди, а містять лише формальні доводи та суб'єктивну думку водія транспортного засобу.

Згідно ч. 2 ст. 34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а відтак, зазначені вище докази відповідача розцінюються судом апеляційної інстанції критично.

В основу мотивувальної частини оскаржуваного рішення також лягло посилання суду першої інстанції на ст. ст. 614, 623 ЦК України та статті ГК України, якими встановлено, що для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків потрібна наявність усіх чотирьох елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов'язання; 2) збитки; 3) причинний зв'язок між порушенням зобов 'язання та збитками; 4) вина.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивачем неодноразово наголошувалась увага на наявності усіх чотирьох елементів, які підтверджують факт порушення зобов'язань відповідача щодо пошкодження вантажу. Так, у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях позивач з посиланням на конкретні докази у справі, такі як Договір - доручення №24/06/15, Контракт - заявка № 1079, Лист оголошення пошкодження пакування від 25.04.2016 року, Претензія № B-16J6328, CMR № 23284450/1, обґрунтував наявність усіх чотирьох елементів господарського правопорушення, всупереч зазначеному, судом першої інстанції не було взято до уваги жоден з вищезазначених доказів та не було надано їм правової оцінки у процесі встановлення обставин справи, що у свою чергу веде, згідно ч. 1 ст. 104 ГПК України, до скасування рішення місцевого господарського суду.

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 788,31 грн. 3% річних, колегія суддів вважає її безпідставною та відмовляє в задоволенні такої вимоги з огляду на таке.

В обґрунтування вимоги про стягнення 3% річних з відповідача, позивач посилається на ст. 625 ЦК України, однак, таке посилання відповідача є безпідставним, оскільки норма зазначеної статті регулює відповідальність боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, а в даному випадку мова йде про відшкодування збитків, а відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних є безпідставною та не підлягає задоволенню.

З врахуванням усього вищевикладеного, апеляційний суд вважає оскаржуване рішення господарського суду таким, що не відповідає чинному законодавству, так як наявні підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування останнього.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 104, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 12.12.2016 року у справі № 903/818/16 скасувати.

Прийняти нове рішення.

"Позов задоволити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (79038, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) 58482,64 грн.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (79038, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) 1378 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

В решті позову відмовити.

Видати наказ."

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (79038, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) 1515, 80 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу відповідних наказів доручити господарському суду Волинської області.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Тимошенко О.М.