ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.03.2017 Справа № 904/12343/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТМК-Сервіс", м. Дніпро

до Комунального підприємства "Спорт-Дніпро", м. Дніпро

про стягнення 219526,77 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1, довіреність №9 від 01.02.2015;

від відповідача: директор ОСОБА_2, паспорт серії АН № 255318, виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області 16.06.2004; представник ОСОБА_3, довіреність від 07.02.2017; представник ОСОБА_4, довіреність № 141 від 22.09.2015.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АТМК-Сервіс" (позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального підприємства "Спорт-Дніпро" (відповідач) про стягнення 159600,00 грн боргу за поставлені спортивні вироби та обладнання згідно з договором №10 від 04.09.2013, 29526,00 грн пені, 11172,00 грн штрафу, 15500,41 грн інфляційних нарахувань, 3728,36 грн 3% річних.

Позивач вказує, що товар переданий за накладною №46 від 24.10.2013 на суму 39900,00 грн, яка зареєстрована в Управлінні Державної казначейської служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська 31.10.2013, накладною №45 від 01.11.2013 на суму 39900,00 грн, зареєстрована в Управлінні Державної казначейської служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська 01.11.2013, накладною №47 від 08.11.2013 на суму 39900,00 грн, зареєстрована в Управлінні Державної казначейської служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська 15.11.2013, накладною № 48від 14.11.2013 на суму 39900,00 грн, зареєстрована в Управлінні Державної казначейської служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська 20.11.2013.

До матеріалів справи накладні позивач не надав, посилаючись на неповернення їх йому відповідачем після підписання.

Відповідач 12.01.2017 надав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, посилаючись на сплив строку позовної давності за вимогами про стягнення санкцій, а оплата за товар та послуги не здійснювалась у зв'язку з надходженням від позивача листа від 05.10.2013 про передачу товару за договором №10 від 04.09.2013 місту Дніпропетровську в якості дарунка.

07.02.2016 позивач надав письмові пояснення, у яких наполягає на задоволенні позову.

Ухвалою суду від 12.01.2017 Управління Державної казначейської служби у Бабушкінському (Шевченківському) районі м. Дніпро було зобов'язано до дати судового засідання надати суду засвідчені копії накладної № 46 від 24.10.2013 на суму 39900,00 грн, яка зареєстрована в Управлінні Державної казначейської служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська 31.10.2013, накладної №45 від 01.11.2013 на суму 39900,00 грн, зареєстрована в Управлінні Державної казначейської служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська 01.11.2013, накладної №47 від 08.11.2013 на суму 39900,00 грн, зареєстрована в Управлінні Державної казначейської служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська 15.11.2013, накладної №48 від 14.11.2013 на суму 39900,00 грн, зареєстрована в Управлінні Державної казначейської служби у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська 20.11.2013, але вимоги суду не виконані.

Представники відповідача заявили усне клопотання про призначення почеркознавчої експертизи щодо листа про передачу товару у якості дарунку м. Дніпропетровську. Факт отримання такого товару від позивача представники відповідача підтвердили усно в засіданні.

Представник позивача не заперечив проти проведення експертизи.

Заслухавши клопотання відповідача суд дійшов висновку про необхідність письмового обгрунтування доцільності проведення почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 27.02.2017 продовжено строк розгляду справи на 15 днів - 14.03.2017 включно.

На підставі ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 09.03.2017 було оголошено перерву до 14.03.2017.

В ході судового засідання, призначеного на 14.03.2017, сторони не надали до суду письмового обгрунтування доцільності проведення почеркознавчої експертизи, а отже суд не вбачає підстав для її проведення з огляду на що, заявлене у судовому засіданні 27.02.2017 усне клопотання відповідача відхиляється судом за необгрунтованості.

14.03.2017 від Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Дніпра надійшла інформація про відсутність у нього копій накладних позивача, оскільки такі документи, а саме видаткові накладні: № 46 від 24.10.2013, № 45 від 01.11.2013, № 47 від 08.11.2013, № 48 від 14.11.2013, що підтверджують факт взяття на облік бюджетного фінансового зобов'язання були повернуті позивачу у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Тобто, суд дійшов висновку, виходячи змісту вищевказаного листа, що Управлінням Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Дніпра підтверджено існування та реєстрацію спірних видаткових накладних.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

04.09.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АТМК-Сервіс" (далі - позивач, виконавець) та Комунальним підприємством "Спорт-Дніпро" Дніпропетровської міської Ради (далі - відповідач, замовник) було укладено договір про закупівлю товарів (робіт та послуг) за державні кошти №10 (далі - договір), за умовами п.1.1 якого виконавець зобов'язується у серпні-вересні 2013 року поставити замовникові товари, зазначені у специфікації, згідно додатку № 1, що є невід'ємною частиною даного договору, а замовник - прийняти і оплатити такі товари (роботи або послуги).

Найменування (номенклатура, асортимент) товару (роботи або послуги): вироби спортивні (спортивне обладнання). Кількість товарів: 10 комплектів (п.1.2. договору).

Ціна договору становить 399000,00 грн, в т.ч. ПДВ -66500,00 грн. Ціна за 1 комплект: 39900,00 грн, в т.ч. ПДВ - 6650,00 грн (п. 3.1 договору та Додаток №1).

Умовами п.5.1. та п.5.2. договору були визначені строки 30 (тридцять) календарних днів з моменту підписання договору та місце поставки товарів (згідно Додатку №2 цього договору). Крім того, в п.5.2. сторони погодили, що доставка, встановлення, підготовка основи та монтаж обладнання здійснюється за рахунок виконавця.

Додатковою угодою від 16.09.2013 сторони змінили п. 5.1 договору, за яким строк (термін) поставки (передачі) товарів (виконання робіт або надання послуг) і встановлений у розмірі 30 (тридцяти) календарних днів від дня надходження відповідного фінансування витрат замовника, а саме від 16.09.2013.

Відповідно до п. 4.1. договору, розрахунки проводяться шляхом: оплати замовником після пред'явлення виконавцем рахунка на оплату товарів (робіт або послуг) (далі - рахунок) після підписання сторонами видаткових накладних (акту приймання -передачі). До рахунка додаються: видаткові накладні (акт приймання - передачі) (п.4.2 договору).

Умовою п. 6.1.1. договору передбачено обов'язок замовника своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари (надані послуги або виконані роботи).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується рахунками та видатковими накладними №45-54, направленими в адресу замовника за результатами доставки та встановлення спортивного обладнання за договором.

В порушення взятого на себе договірного зобов'язання відповідач частково підписав та зареєстрував в Управлінні Державної казначейської служби України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська (на цей час є Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м. Дніпра) (далі - Управляння) видаткові накладні, такі як:

видаткова накладна № 46 від 24.10.2013 на суму 39900 грн, зареєстрована - 31.10.2013;

видаткова накладна № 45 від 01.11.2013 на суму 39900 грн, зареєстрована - 01.11.2013;

видаткова накладна № 47 від 08.11.2013 на суму 39900 грн, зареєстрована - 15.11.2013;

видаткова накладна № 48 від 14.11.2013 на суму 39900 грн, зареєстрована - 20.11.2013.

Реєстрація вказаних видаткових накладних в Управлінні підтверджується листом від 10.12.2015 №02-12/893.

Позивач зазначає, що видаткові накладні №№ 49, 50, 51, 52, 53, 54 від 15.11.2013 на суму 239400,00 грн не підписані відповідачем та належним чином не зареєстровані в органах Державної казначейської служби. З огляду на що позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про підписання, надання для реєстрації вказаних видаткових накладних та повернення їх вже підписаних позивачу. Однак відповідач не виконав вимоги позивача.

Загальна сума виконаних виконавцем та прийнятих замовником по вищевказаним накладним зобов'язань за договором складає - 399000,00 грн.

За твердженнями позивача, всі рахунки та видаткові накладні мали необхідні реквізити (печатку, підпис тощо), що унеможливлюють їх повернення відповідно до п.6.2.4. договору.

Крім того, відповідачем листом від 24.01.2014 № 04/1 підтверджено встановлення позивачем обладнання за договором у кількості 10 (десяти) комплектів.

З метою досудового врегулювання спору позивачем неодноразово направлялись відповідачу вимоги щодо належного виконання зобов'язань та сплати заборгованості за отриманий товар у сумі 399000,00 грн на розрахунковий рахунок № 1001 відкритий в ПАТ "АКБ "Конкорд" м. Дніпропетровськ МФО 307350, але листом від 16.03.2016 № 48 відповідачем відмовлено у їх виконанні.

Наявна заборгованість і стала підставою звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права.

Слід зазначити, що звертаючись з цим позовом позивач заявляє до стягнення 219526,77 грн заборгованості лише за видатковими накладними № 46 від 24.10.2013, № 45 від 01.11.2013, № 47 від 08.11.2013, № 48 від 14.11.2013, що є його правом, а також нарахованих інфляційних втрат, 3% річних та пені на суму заборгованості.

Відповідач позов не визнав.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України (далі ГК України), субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару відповідачу не оспорений та підтверджений матеріалами справи.

Приписами ст.530 ЦК України, зокрема, встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи зі змісту п. 4.1 договору суд дійшов висновку, що строк оплати сторонами не встановлено, оскільки умови викладено альтернативно.

Враховуючи цей факт у відповідача виник обов'язок негайного виконання грошових зобов'язань щодо оплати отриманого товару, оскільки строк оплати за спірними накладними № 46 від 24.10.2013, № 45 від 01.11.2013, № 47 від 08.11.2013, № 48 від 14.11.2013 є таким, що настав з моменту прийняття товару позивачем, який визначається за правилами ст. 692 ЦК України, тобто не залежно від того чи пред'явив йому позивач пов'язану з цим вимогу.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Аналогічна правова позиція викладена в п.1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок виникає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Отже, відповідач в порушення чинного законодавства України не здійснив оплату товару.

Згідно зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частинами 2, 3 вказаної статті визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом п.7.2.2. договору сторонами погоджено, за за порушення строків виконання зобов'язань стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Так, на підставі викладених правових норм позивачем за накладними № 46 від 24.10.2013, № 45 від 01.11.2013, № 47 від 08.11.2013, № 48 від 14.11.2013 нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у сумі 29526,00 грн, штраф у сумі 11172,00 грн, 3% річних за 17.03.2016 по 26.12.2016 у сумі 3728,36 грн та інфляційні нарахування за аналогічний період у сумі 15500,41 грн.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на закінчення строку позовної давності.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу є позовною давністю.

Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом правової позиції ч. 2 п. 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Відтак, оплата отриманого товару мала здійснюватись відповідачем по факту поставки, тобто негайно з моменту його отримання за видатковими накладними, як того вимагає ст. 692 ЦК України цитована вище.

При цьому, порядок приймання товару, порядок і строки оплати поставленого товару сторонами договору додатково не встановлювались та не змінювались.

Отже, загальний строк позовної давності у 3 роки щодо вимоги про оплату товару за накладними № 46 від 24.10.2013, № 45 від 01.11.2013, № 47 від 08.11.2013, № 48 від 14.11.2013 на дату звернення позивача до суду з цим позовом сплинув.

З огляду на що позивачу тривалий час було достеменно відомо про наявність заборгованості відповідача.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Наведені вище докази свідчать про те, що позивачу відомо про обставини, які покладені в основу підстав позову.

Позовна заява подана до суду 27.12.2016, що підтверджується печаткою суду за вх. № 12372/16, яка міститься у правому нижньому куті першої сторінки позовної заяви, тобто вже після спливу трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України передбачено зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 Цивільного кодексу України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 Цивільного кодексу України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 Цивільного кодексу України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу) (п.5.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, оцінивши подані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив, що позовну заяву подано після спливу трирічного терміну позовної давності. За таких обставин, зважаючи на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Судом не приймається до уваги наданий відповідачем лист від 05.10.2013 про здійснення на його користь дарунку, оскільки умови договору передбачають оплату товару грошовими коштами, крім того, лист датований раніше, ніж відбулась передача товару, тому суд не вбачає підстав для висновку, що у листі йде мова про товар, який є предметом цього спору.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 08.07.2011 №3674-УІ "Про судовий збір" зі змінами до неї, містить вичерпний перелік пунктів, за якими повертається сплачена сума судового збору.

Так, відповідно до п. 1 цієї статті Закону сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 3295,00 грн за квитанцією № 0.0.678114106.1 від 27.12.2016. Виходячи з ціни позову судовий збір має складати 3292,90 грн, а отже на час розгляду справи існувала переплата судового збору у сумі 02,10 грн.

За таких обставин, позивачу підлягає поверненню судовий збір у сумі 02,10 грн, але за умови подання ним відповідного клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору у сумі 3292,90 грн покласти на позивача.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 20.03.2017.

Суддя ОСОБА_5