ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2017 р. Справа № 917/126/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Рубан Н.Б.

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 320 П/1-7) на рішення господарського суду Полтавської області від 22.03.16 у справі

за позовом Комунального виробниче підприємство "Теплоенерго" (на день подання позовної заяви - КВП "Комсомольськтеплоенерго"), м. Горішні Плавні,

до ФОП ОСОБА_3, м. Горішні Плавні,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Комунального виробниче підприємство "Комсомольськтеплоенерго", наразі - Комунальне виробниче підприємство "Теплоенерго" звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з відповідача 29 223,11 грн. за умовами Договору № 802 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 22.09.2009 року.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 22.03.2016 року (суддя Бунякіна Г.І.) позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь Комунального виробничого підприємства "Комсомольськтеплоенерго" 16 135,70 грн. - заборгованість відповідача за спожиту теплову енергію за період з січня 2013 року по грудень 2015 року за умовами Договору № 802 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 22.09.2009 р., 4 427,08 грн. пені за порушення термінів розрахунків за відпущену теплову енергію у вигляді гарячої води за умовами договору, 731,09 грн. - 3 % річних, 9 929,24 грн. - інфляційні нарахування та 1 378,00 грн. судового збору.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі, просила її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обов'язків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Між Комунальним виробничим підприємством "Комсомольськтеплоенерго" (теплопостачальна організація) та Приватним підприємцем ОСОБА_3 (споживач) 22.09.2009 р. укладено Договір № 802 на постачання теплової енергії в гарячій воді (далі - договір, а. с. 9-10), за умовами якого теплопостачальна організація взяла на себе зобов'язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов'язувався оплачувати одержану теплову енергію щомісячно за встановленими нормами і тарифами, затвердженими виконавчим комітетом Комсомольської міської ради № 204 від 26.05.2009 року з розрахунку на 1 кв. метр опалювальної площі і 1 куб. метр гарячої води або за показаннями засобів обліку води і теплової енергії, встановленими на воді, в терміни, передбачені цим договором (п. 1).

При цьому сторони, зокрема, узгодили наступне :

- оплата за спожиту теплову енергію здійснюється у розмірі 12,49 грн. з ПДВ за 1 м2 загальної площі, та 571,98 грн. з ПДВ за 1 Гкал згідно рішення виконавчого комітету Комсомольської міської ради від 26.05.2009 р. № 204 (п. 1 додатку № 1 до Договору);

- розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів, додаток № 1 до цього договору, та виставлених рахунків. Розрахунковим періодом є календарний місяць (п. 6.1, 6.2 Договору );

- споживач несе відповідальність за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію - пеня в розмірі 0,5 % належної до сплати суми за кожен день прострочення, але не більше ставки, встановленої законодавством (п. 7.2.3 Договору);

- даний Договір укладений на період опалення з 22.09.2009 року по 31.12.2010 року. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення (п. 10.1, 10.4 Договору).

Відповідач скористався правом на розірвання договору згідно п. 10.4 договору та направив позивачеві лист від 27.11.2012 року про небажання пролонгації та про припинення дії договору на постачання теплової енергії в гарячій воді на наступний рік (2013).

КВП "Комсомольськтеплоенерго" на вказане звернення відповідача відреагував листом № 3452 від 07.12.2012 року, у якому повідомив, що договір не може бути припиненим за наступного: приміщення загальною площею 35,2 м2, яке знаходиться на першому поверсі багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2, користується тепловою енергією (послугами централізованого опалення) через централізовану систему опалення будинку. Оскільки ПП ОСОБА_3 є власником приміщення (спільна сумісна власність), то згідно ст. 382 Цивільного кодексу України володіє і користується спільно з іншими власниками. Тобто, система централізованого опалення будинку теж є спільною сумісною власністю. Отже, підстави для припинення дії договору № 802 від 22.09.2009 року на постачання теплової енергії в гарячій воді відсутні. Вказаний лист відповідачу вручено 09.01.2013 року, проте будь-якого реагування на нього не надходило.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що на даний час договір укладений між позивачем та відповідачем є чинним.

За даними позивача в порушення умов договору відповідач не розрахувався за постачання теплової енергії за період з 01.01.2013 року по 31.12.2015 року, з огляду на що утворилась заборгованість у розмірі 16 135,70 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 29 223,11 грн., в т. ч. 16 135,70 грн. - заборгованість відповідача за спожиту теплову енергію за період з січня 2013 року по грудень 2015 року за умовами Договору № 802 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 22.09.2009 р., 4 427,08 грн. - пеня за порушення термінів розрахунків за відпущену теплову енергію у вигляді гарячої води за умовами договору, 731,09 грн. - 3 % річних та 9 929,24 грн. - інфляційні нарахування.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно ст. 655 Цивільного Кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконував зобов'язання за вищезазначеним Договором щодо постачання відповідачу теплової енергії. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним Договором та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України за отриману теплову енергію вчасно не сплатив. Дана обставина відповідачем не спростовується.

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 731,09 грн. та інфляційних втрат у розмірі 9 929,24 грн., колегія суддів зазначає, що вимоги позивача відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірними, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 7.2.3 Договору № 802 на постачання теплової енергії в гарячій воді від 22.09.2009 року сторони передбачили, що споживач несе відповідальність за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію - пеня в розмірі 0,5 % належної до сплати суми за кожен день прострочення, але не більше ставки, встановленої законодавством.

Згідно статті 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку, в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 4 427,08 грн. пені, колегія суддів зазначає, що заявлений розмір пені відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

За викладеного, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.

Щодо додаткових доказів, які відповідачем подані до суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Як на підставу ненадання вказаних доказів суду першої інстанції відповідач вказує, що не була обізнана щодо розгляду справи.

Однак, відповідно до матеріалів справи, місцевий господарський суд повідомляв відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином.

Процесуальні документи, які направлялися за вказаною у позовній заяві адресою, повернулися до суду з відмітками поштового відділення "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача є адреса: АДРЕСА_1.

У п. 19 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" від 13.08.2008 р. № 01-8/482 (із змінами і доповненнями) зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено з'ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи. Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Також, відповідно частини 1 статті 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За викладеного, колегія суддів не може прийняти подані відповідачем до суду апеляційної інстанції додаткові докази, оскільки прийняття таких доказів за вищевикладених обставини належності повідомлення відповідача про судові засідання місцевого господарського суду порушить згадані норми частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, тому - апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 22.03.2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 10.03.2017 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.