ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року Справа № 910/21898/13
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
Головуючого судді суддівКорсака В.А., Сибіги О.М., Швеця В.О.
розглянувши касаційну скаргуКомандування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 )
на ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2016
у справі № 910/21898/13 Господарського суду міста Києва
за позовомКонцерну "Військторгсервіс"
доВійськової частини НОМЕР_1
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державна казначейська служба України
про стягнення коштів

в судовому засіданні взяли участь представники :

- - позивачане з`явились
- - відповідачане з`явились
- - третьої особине з`явились

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2016 (головуючий Гончаров С.А., судді: Скрипка І.М., Станік С.Р.) відмовлено Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) у задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва області від 22.01.2014 у даній справі.

Не погоджуючись з ухвалою апеляційної інстанції, Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції для здійснення апеляційного провадження.

Військової частини НОМЕР_1 , Державна казначейська служба України не надіслали свої відзиви на касаційну скаргу, що в силу положень статті 1112 Господарського процесуального кодексу України (далі по тексту ГПК України) не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується.

Концерн "Військторгсервіс", Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) та Державна казначейська служба України не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомлено належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування Київським апеляційним господарським судом норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 91 ГПК України апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Прийняття і розгляд апеляційної скарги на рішення, яке набрало законної сили, можливе лише з дотриманням приписів частини другої статті 93 цього кодексу, щодо поновлення строку подання скарги.

Відповідно до частини першої статті 93 ГПК України апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п`яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Апеляційний господарський суд встановив, що оскаржуване судове рішення прийнято місцевим господарським судом 22.01.2014, повний текст якого складено 27.01.2014 та направлено сторонам 05.02.2014, а відповідна апеляційна скарга вперше подана через суд першої інстанції 06.03.2014, тобто з пропуском процесуального строку, встановленого частиною першою статті 93 ГПК України. Крім того, послідуючі апеляційні скарги також були повернуті апеляційним господарським судом ухвалами від 19.03.2014 та 14.08.2015 через недотримання скаржником вимог господарського процесуального законодавства. Оскаржуваною ухвалою від 16.09.2016 Київський апеляційний господарський суд відмовив Військовій частині НОМЕР_1 у відновленні пропущеного строку для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду м. Києва від 22.01.2014 у даній справі. Ці обставини підтверджені скаржником у касаційній скарзі.

Клопотання про поновлення пропущеного строку для подання апеляційної скарги обґрунтовано тим, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2014 було повернуто апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 в зв`язку з відсутністю доказів про направлення копії апеляційної скарги іншій стороні та не надано доказів про сплату судового збору, а ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2015р. було повернуто апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 в зв`язку з невірно сплаченим судовим збором. Таким чином, скаржник вважає, що він пропустив строк на апеляційне оскарження з поважних причин, а тому такий строк підлягає поновленню.

Колегія вважає, що суд апеляційної інстанції правомірно відхилив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення, враховуючи наступне.

Діюче процесуальне законодавство не допускає довільного, не обмеженого у часі перегляду судових рішень.

Норми ГПК України, встановлюючи строки для подачі скарг, тим самим визначають баланс між принципом правової визначеності, забезпечуючи стабільність правовідношень у сфері підприємницької та іншої економічної діяльності, з однієї сторони, і правом на справедливий судовий розгляд, який передбачає можливість виправлення судових помилок, з іншої.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

При цьому, відповідно до прецедентної практики Суду одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, inter alia, який полягає у тому, що у разі винесення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву (див. Рішення у справі Brumaresku v Romania [GC], № 28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII).

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. пункти 22 23 Рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, пункти 37-38 Рішення у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010).

У пункті 41 Рішення від 03.04.2008 "Пономарьов проти України" Суд вказав, що "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо, як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків".

Стаття 53 ГПК України передбачає оцінку господарським судом касаційної інстанції при вирішенні питання про відновлення строку обґрунтованості доводів касатора.

Проаналізувавши доводи скаржника, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що можливість вчасного подання апеляційної скарги залежала виключно від волевиявлення самого скаржника, оскільки причин пропуску строку для подання апеляційної скарги, які мали б об`єктивний характер та свідчили б про існування дійсних перешкод для своєчасного подання належно оформленої апеляційної скарги, у клопотанні не наведено.

З матеріалів справи вбачається, що представник Військової частини НОМЕР_1 Сумський Ю.А. був присутній у судовому засіданні при оголошенні вступної та резолютивної частини рішення від 22.01.2014, що підтверджено протоколом судового засідання від 22.01.2014 (а.с.78).

При цьому, як вірно зазначено апеляційним господарським судом скаржник в період з 14.08.2015 по 05.09.2016 не скористався своїм правом передбаченим приписами статті 97 ГПК України, зокрема, щодо своєчасного усунення недоліків зазначених в ухвалах про повернення апеляційних скарг.

Таким чином, доводи скаржника не знаходять свого підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Частиною другою статті 93 ГПК України визначено, що апеляційний господарський суд постановляє ухвалу про повернення апеляційної скарги у випадках, якщо вона подана після закінчення строків, установлених цією статтею, і суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Статтею 53 ГПК України передбачено, що господарський суд може відновити пропущений процесуальний строк за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи, якщо визнає причину пропуску строку поважною. Виходячи зі змісту даної статті, поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

ГПК України не пов`язує право суду поновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Отже, в кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює докази, що наведені в обґрунтування клопотання про його поновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 97 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо скаргу подано після закінчення строку, встановленого для її подання, без клопотання про відновлення цього строку або таке клопотання відхилено.

В даному випадку, судом апеляційної інстанції не було встановлено обставин, які об`єктивно перешкоджали скаржнику реалізувати своє право на подання апеляційної скарги протягом законодавчо встановленого строку. Отже, можливість вчасного подання апеляційної скарги залежала виключно від волевиявлення самого скаржника, тобто мала суб`єктивний характер.

Клопотання про відновлення строку подання апеляційної скарги не містить посилань на будь-які поважні причини несвоєчасного вчинення процесуальних дій, пов`язаних з процедурою подання апеляційної скарги.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо недоведеності поважності причин пропуску строку подання апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду та відсутності правових підстав для задоволення поданого клопотання про його відновлення.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам чинного процесуального законодавства, що свідчить про відсутність підстав для її зміни або скасування.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Доводи, що викладені в касаційній скарзі пов`язані з вирішенням питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись статями 1115, 1117, 1119, 11111, 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2016 у справі № 910/21898/13 залишити без змін.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і О. М. Сибіга

В. О. Швець