ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р.Справа № 922/356/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Мороз Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агромасервіс", м. Київ
до Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" м. Харків
про захист права інтелектуальної власності
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_1 довіреність №38Д-17 від 07.02.2017р.;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агромасервіс" (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод", в якій позивач просить:

1) визнати авторське право на "Ноу-хау" за Товариством з обмеженою відповідальністю "Аромасервіс" на проектно-технічну документацію Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод";

2) заборонити розголошувати проектно-технічну документацію Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод", надавати до огляду будь-яким третім особам, робити копії (без рішення загальних зборів засновників товариства), крім надання інформації контролюючим органам;

3) зупинити виконання ухвали апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 р. до ухвалення рішення прийнятого за результатами розгляду цієї позовної заяви.

При прийнятті позовної заяви до провадження суд дійшов до висновку, що вимога позивача про зупинення виконання ухвали апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 р. до ухвалення рішення прийнятого за результатами розгляду цієї позовної заяви є клопотанням позивача про забезпечення позову.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.01.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено ії до розгляду у судовому засіданні на 22.02.2017р. о 10:00. Також, судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову шляхом зупинення виконання ухвали апеляційного суду Харківської області від 26.10.2016 р.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, свого повноважного представника не направив.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову не заперечував та просив у його задоволенні відмовити, але відзив на позов не надав.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, пояснення їх повноважних представників, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

До виключної компетенції загальних зборів акціонерів належить питання щодо визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства, згідно із ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства».

Як зазначає у позовній заяві позивач виробництво коксопродуктів є основним напрямком діяльності ПРАТ "Харківський коксовий завод". В Україні немає аналогів обладнання, яким володіє підприємство для виробництва коксової продукції, тому на думку позивача якість продукції, яку виробляє відповідач є більш високою, ніж у конкурентів, тому, на думку позивача, обладнання а також проектно-технічна документація ПРАТ «Харківський коксовий завод» - є «Ноу-хау».

Визначення "ноу-хау" надане в Законі України "Про інвестиційну діяльність" від 18.09.1991р., де воно трактується як сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навичок і виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих.

Термін "ноу-хау" уживається як конфіденційна інформація технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру. В основі «Ноу-хау» завжди лежить інформація зі сфери техніки та технологій - тому це єдиний вид комерційної таємниці.

Таким чином "Ноу-хау" це частина комерційної таємниці, яка є результатом інтелектуальної або інтелектуальної творчої діяльності у сфері техніки та технологій у вигляді сукупності технічних знань, інформації, практичних навичок (досвіду), яка є секретною, істотною, ідентифікованою, практично застосовною, конфіденційність якої забезпечується її законним володільцем.

Ознаками "ноу-хау" є: секретність інформації, що його становить; забезпечення секретності законним володільцем права на "ноу-хау" й додержання режиму секретності третіми особами (наприклад, особами, яким дана інформація стала відома через службове положення або виконувані професійні службові функції, контрагентами за договором тощо); істотність (цінність) інформації, що його становить; ідентифікованість, тобто фіксованість у такий спосіб, який дозволяє перевірити додержання критеріїв секретності й істотності; практична застосовність.

До особливостей "ноу-хау", які у своїй сукупності виділяють цей нетрадиційний об'єкт права інтелектуальної власності, належать: його нематеріальна природа; режим конфіденційності як основа надання правової охорони; відсутність строку охорони; відсутність офіційного визнання охороноздатності та державної реєстрації.

Володілець права на "ноу-хау" визначається двома основними чинниками - підставою виникнення права на "ноу-хау" і змістом цього права. Залежно від підстав виникнення права на "ноу-хау" розрізняють первинних і похідних його правоволодільців.

Первинним правоволодільцем є творець, у ролі якого завжди виступають фізичні особи, творчою інтелектуальною працею яких створено "ноу- хау". Проте і особа, яка завдяки самостійній сумлінній праці отримала нове творче рішення певного практичного завдання, яке в іншої особи охороняється як "ноу-хау", визнається самостійним його правоволодільцем і має право використовувати останнє на свій розсуд без будь-яких обмежень і виплати винагороди. У відносинах, що виникають у зв'язку зі створенням "ноу-хау", таке рішення здається єдино можливим. При цьому не можна не зазначити певного зв'язку, який спостерігається між "ноу- хау" та об'єктами у сфері промислової власності, де подібні відносини є винятком і опосередковуються інститутом попереднього користування.

Можливість наявності декількох володільців права на "ноу-хау", а також відсутність серед них фігури автора є основною рисою суб'єктного складу правовідносин, пов'язаних з охороною, передачею і використанням "ноу-хау".

Якщо в творчому процесі по створенню інтелектуального продукту брали участь спільно кілька творців, всі вони незалежно від ступеня творчої участі стають співволодільцями права на "ноу-хау".

За загальним правилом первісне виникнення майнових інтелектуальних прав одночасно у декількох осіб можливо також у випадках створення інтелектуального продукту на замовлення (ст. 430 ЦК) або у зв'язку з виконанням творцем обов'язків, що покладені на нього трудовим договором (ст. 429 ЦК).

Відповідно до загальних положень стосовно права інтелектуальної власності, майнові права інтелектуальної власності на об'єкт, створений у зв'язку з виконанням трудового договору, належать працівникові, який створив цей об'єкт, та юридичній або фізичній особі, де або у якої він працює, спільно, якщо інше не передбачено договором (ст. 429 ЦК). Стосовно замовника діє аналогічне правило (ст. 430 ЦК). Таким чином, і роботодавець, і замовник повинні придбати право на об'єкт інтелектуальної власності в його творця.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом, обовязок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обовязок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить визнати авторське право на "Ноу-хау" за Товариством з обмеженою відповідальністю "Аромасервіс" на проектно-технічну документацію Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" та зоборонити відповідачу розголошувати вказану проектну документацію будь-яким третім особам, роботи з них копії, крім надання інформаціцї контролюючим органам.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Враховуючи вищенаведене та те, що позивачем не доведено те, що йому належить авторське права на "Ноу - хау" на проектно - технічну документацію ПРАТ "Харківський коксовий завод" та в якому саме розмірі, воно належить саме позивачу, відповідно до цього у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача, а отже позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відповідно до цього суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 20.03.2017 р.

Суддя ОСОБА_2