ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20 березня 2017 р. Справа № 918/127/17

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів"

до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Сільськогосподарське підприємство "Діброва" Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптово-роздрібна торгова фірма "Едланд"

про стягнення заборгованості в сумі 1 251 547,71 грн

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2, дов. від 06.03.2017 року;

від відповідача: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У лютому 2017 року Відкрите акціонерне товариство "Сарненський комбінат хлібопродуктів" (позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_1 підприємства "Сільськогосподарське підприємство "Діброва" Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптово-роздрібна торгова фірма "ЕДЛАНД" (відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 1 251 547,71 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

Станом на 01.05.2014 року ліквідатором позивача ОСОБА_3 проведено інвентаризацію розрахунків з покупцями, постачальниками та іншими кредиторами, дебіторами, встановлено, що розмір дебіторської заборгованості відповідача перед позивачем становить 1 251 547,71 грн.

Позивачем направлено відповідачу претензію №01-20/451 від 20.11.2014 року про сплату вказаної заборгованості, однак станом на 02.02.2017 року відповіді на вказану претензію позивачу не надходило.

Також позивач зазначає, що головою ліквідаційної комісії позивача, який виконував повноваження до винесення постанови про ліквідацію позивача, не було передано ліквідатору первинні документи по дебіторській заборгованості банкрута та не виконано вимоги ухвали Господарського суду Рівненської області від 26.11.2014 року у справі про банкрутство № 5019/2076/12, відтак позивач просив суд витребувати від відповідача договори, акти прийому-передачі, накладні, акти звірки заборгованості, укладені між позивачем та відповідачем, для підтвердження суми заборгованості у розмірі 1 251 247,71 грн.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 525, 526, 530, 610, 611, 629 ЦК України та ч.2 ст. 41 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Ухвалою від 21.02.2017 року порушено провадження, справу призначено до розгляду на 06.03.2017 року, зобов'язано, зокрема відповідача надати суду належним чином засвідчені копії договорів, актів прийому - передачі, накладних тощо, укладених між позивачем та відповідачем, для підтвердження суми боргу у розмірі 1251 547,71 грн (оригінали для огляду).

Ухвалою суду від 06.03.2017 року розгляд справи відкладено на 20.03.2017 року, повторно зобов'язано відповідача надати суду докази, що зазначені в ухвалі суду про порушення провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Господарського суду Рівненської області від 23.04.2014 року у справі № 5019/2076/12 Відкрите акціонерне товариство "Сарненський комбінат хлібопродуктів" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором товариства призначено арбітражного керуючого ОСОБА_3

Згідно з положеннями ст. 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до судового рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку. Ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема такі повноваження як: проводить інвентаризацію та оцінку майна банкрута; аналізує фінансове становище банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; пред'являє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості.

Як зазначає позивач, станом на 01.05.2014 року ліквідатором позивача проведено інвентаризацію розрахунків з покупцями, постачальниками та іншими кредиторами, дебіторами та встановлено, що розмір дебіторської заборгованості відповідача перед позивачем становить 1 249 547,71 грн, на підтвердження чого надано журнал-ордер і відомість по рахунку 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями" за період з 01.01.2013 року по 31.03.2014 року, а також журнал-ордер і відомість по рахунку 63 "Розрахунки з постачальниками та підрядниками", за яким дебіторська заборгованість відповідача перед позивачем становить 2 000,00 грн.

Відтак, загальний розмір боргу складає 1 251 547,71 грн.

24.11.2014 року позивачем направлено відповідачу претензію №01-20/451 від 20.11.2014 року, відповідно до якої позивач зазначив, що згідно з балансовими даними станом на 24.04.2014 року відповідачем не проведено розрахунків з позивачем на суму 1 251 547,71 грн, відтак позивач просив відповідача протягом 5 банківських днів від дати отримання претензії сплатити вказану заборгованість, однак станом на 02.02.2017 року відповіді на вказану претензію позивачу не надходило.

Судом з матеріалів справи встановлено, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на журналі-ордері і відомостях по рахунках позивача, у той же час первинні документи, як підстави виникнення зобов'язань, у позивача відсутні, а відповідачем, на виконання вимог ухвал суду від 21.02.2017 року та від 06.03.2017 року, не надані.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

У силу вимог ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Статтею 179 ГК України передбачено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, підтвердженням факту існування господарської операції є винятково первинні документи.

У свою чергу, відсутність у матеріалах справи первинних документів - правочинів, які надають можливість встановити підставу виникнення зобов'язання та його вид (поставка, підряд, позика, послуга тощо), порядок його виконання (зокрема, умови щодо проведення розрахунків) тощо, а також норми матеріального права, що підлягають до застосування, унеможливлює прийняття законного та обгрунтованого рішення у справі.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під доказуванням в судочинстві слід розуміти діяльність осіб, які беруть участь у справі, і суду, що здійснюється у передбаченій процесуальним законодавством формі, по встановленню юридично значущих фактів.

Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

За змістом ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У вказаній статті викладено принцип належності доказів, який полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Правило належності доказів обов'язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб'єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з'ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового пізнання полягає у з'ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов'язків (відповідальності) осіб, які є суб'єктами цих відносин. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв'язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов'язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання .

Виходячи зі змісту ст. 32 ГПК України належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

У свою чергу, правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява № 16404/03) від 19.02.2009 року, зазначається, що хоча ст. 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії", у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії").

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Враховуючи викладене, зважаючи, що ні позивачем, ні відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження факту наявності у відповідача заборгованості перед позивачем в сумі 1 251 547,71 грн, суд позбавлений можливості встановити факт наявності заявленого до стягнення боргу, його правової природи, а відтак вирішити питання про норми матеріального права, які слід застосувати до спірних правовідносин, отже у задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати згідно з положеннями ст. 49 ГПК України в сумі 18 773.22 грн покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства "Сарненський комбінат хлібопродуктів" (вул. Фруктова 4/1, м. Рівне, 33001, ) в доход Державного бюджету України 18 773,22 грн судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 20.03.2017 року.

Суддя Андрійчук О.В.