ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2017 р. Справа № 917/2107/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод", вул. Зіньківська, 6, м.Полтава, 36029

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 36017

про стягнення 76 084,80 грн.

Суддя Киричук О.А.

Представники :

від позивача: Боровик С.В., дов. № 12/16-000051 від 05.01.17р.

від відповідача: ОСОБА_3, дов. № 296 від 15.02.2017р.

Розглядається позовна заява про стягнення 76 084,80 грн. штрафних санкцій за порушення умов договору № 7-Д/16 від 16.05.16р., з яких 28 364,80 грн. - договірної санкції, 47 720,00 грн. - штрафу.

Позивач в обґрунтування позову вказує, що відповідач прострочив виконання своїх договірних зобов'язань.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 03.01.2017 року порушено провадження у справі.

07.02.2017р. відповідачем подано заперечення на позов (вх. № 1725 від 07.02.2017р.).

Ухвалою від 07.02.2017р. розгляд справи було відкладено на 16.02.2017 року.

В судовому засіданні 16.02.2017р. відповідач надав відзив на позов.

В судовому засіданні 16.02.2017р. судом оголошена перерва до 28.02.2017р.,

Після перерви 28.02.2017р. позивач надав клопотання про збільшення розміру позовних вимог, яке ухвалою від 01.03.2017р. повернуте позивачу без розгляду.

28.02.2017р. відповідач надав через канцелярію суду відзив на позов (вх. № 2871 від 28.02.2017р.).

28.02.2017р. суд продовжив строк вирішення спору та відклав розгляд справи на 09.03.2017р.

06.03.2017р. позивач надав клопотання про збільшення розміру позовних вимог, яке ухвалою від 01.03.2017р. повернуте позивачу без розгляду.

09.03.2017р. позивач надав клопотання про збільшення розміру позовних вимог, яке ухвалою від 09.03.2017р. повернуте позивачу без розгляду.

09.03.2017р. відповідач надав через канцелярію суду відзив на позов (вх. № 3340 від 09.03.2017р.).

З огляду на повернення позивачу бер розгляду клопотань про збільшення розміру позовних вимог, судом розглядаються вимоги, заявлені позивачем у позовній заяві за вх. № 2359/16 від 29.12.2016р., зокрема, про стягнення 76 084,80 грн. штрафних санкцій за порушення умов договору № 7-Д/16 від 16.05.16р., з яких 28 364,80 грн. - договірної санкції, 47 720,00 грн. - штрафу.

Представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог за обґрунтуванням, наведеним у позовній заяві.

Представник відповідача підтримав позицію, наведену у відзивах.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази, суд, встановив:

Між Публічним акціонерним товариством «Полтавський турбомеханічний завод» (Покупець, позивач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Постачальник, відповідач) укладено договір № 7-Д/16 від 16.05.2016 р.(надалі - Договір).

Умовами договору визначено, зокрема, наступне:

- п.1.1. На умовах в порядку та строки, визначені цим Договором, Постачальник зобов'язується протягом терміну дії Договору поставляти й передавати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується приймати та оплачувати майно (далі - Товар), перелік і кількість якого визначаються Специфікаціями, які з моменту підписання Сторонами й проставляння печаток Сторін (при наявності), є невід'ємною частиною цього Договору. Специфікації повинні мати посилання на цей Договір.

- п.1.3. Постачальник підтверджує, що Товар належить йому на праві власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не утримується третіми особами, не є предметом або іншим способом забезпечення виконання зобов'язань.

- п.3.1. Поставка партії Товару, передбаченої конкретною Специфікацією, здійснюється в порядку на умовах та строки и значені такою Специфікацією.

- п.3.2. Умови поставки партії Товару визначаються згідно Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів ИНКОТЕРМС у редакції 2010 р. та вказуються Сторонами у Специфікаціях.

- п.3.6. Зобов'язання Постачальника по поставці Товару вважаються виконаними з моменту передачі Товару розпорядження Покупця у вищезазначеному пункті поставки за умови точної відповідності поставленого Товару договору та відповідній специфікації по строкам, номенклатурі і обсягу, після надання Постачальником супроводжувальних документів, зазначених в п. 3.3. Договору.

- п.5.4. В разі прострочення поставки партії Товару (частини партії Товару), Покупець має право вимагати, а Постачальник за вимогою Покупця сплачує останньому договірну санкцію в розмірі 0,1% від вартості Товару, визначеної Специфікацією, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в момент прострочення, за кожний день прострочення поставки.

- п.5.5. У випадку не поставки (поставки не в повному обсязі) партії Товару в строк більш ніж 30 календарних днів з дати поставки визначеної цим Договором або не надання товаросупроводжувальних документів, визначених п. 3.3. договору, Покупець має право в односторонньому порядку відмовитися від партії Товару, визначеної відповідною специфікацією, а також вимагати повернення сплаченого авансу та/або сплати штрафу в розмірі 20 % від вартості партії Товару, визначеної відповідною Специфікацією.

Постачальник зобов'язаний протягом 7-х календарних днів з моменту одержання відповідної вимоги Покупця, повернуту суму отриманого авансу, та/або сплатити штраф на поточний рахунок Покупця, при цьому Специфікація на відповідну партію Товару втрачає чинність з моменту виставлення Покупцем вимоги про повернення авансу та сплати штрафу. У разі надання Покупцем вимоги щодо сплати штрафу (без відмови від Товару та повернення авансу), то специфікація зберігає чинність і Постачальник зобов'язаний лише сплатити розмір штрафу, визначений Покупцем у відповідній вимозі.

- п.7.1. Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим Договором, якщо це стало наслідком обставин непереборного характеру, які Сторони не могли передбачити, запобігти розумними заходами ( форс-мажор), які виникли після укладання Договору.

- п.7.2. До обставин непереборної сили відносяться події, на які Сторони не можуть вплинути та за виникнення яких не несуть відповідальності. Такими подіями можуть бути: пожежа, стихійні лиха, аварії, катастрофи, війна, воєнні операції будь-якого характеру, громадські хвилювання, блокади, страйки, заборони експорту або імпорту, прийняття органом державної влади або управління рішення, яке має наслідком неможливість виконання зобов'язань визначені цим Договором.

- п.7.3. Сторона, у якої виникла неможливість виконання зобов'язань за цим Договором в умовах, передбачених п. 7.2 даного Договору, зобов'язана в строк не більш 15 днів з моменту виникнення таких обставин письмово сповістити про це іншу Сторону (лист, факс, телекс, телеграф) і вислати офіційне документальне підтвердження Торгово-промислової палати.

Не повідомлення або несвоєчасне повідомлення однієї зі Сторін про неможливість виконання прийнятих за даним Договором зобов'язань, позбавляє Сторону права посилатися на будь-яку вищевказану обставину, як на підставу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов'язань.

Як зазначає позивач, Специфікацією № 1 від 16.05.2016р. передбачено помісячний графік поставки з травня 2016 року по грудень 2016 року, ціна за одиницю - 400 грн. без ПДВ. За умовами п.1 Специфікації оплата має бути здійснена протягом 7 календарних днів від дня передачі партії Товару.

Позивач вказує, що на виконання умов Договору та Специфікації № 1, він платіжним дорученням № 6982 від 02.09.2016 р. здійснив оплату відповідачу за Товар, поставлений відповідно до видаткової накладної № 6/16 від 17.06.2016 року. При цьому, кількість поставленого товару за вказаною видатковою накладною становить 3,5 куб.м., в той час як Специфікацією передбачено у червні 2016 року поставку 100 куб.м., недопоставка товару склала 96,5 куб.м. загальною вартістю 38 600,00 грн.

Крім того, за твердженням позивача, протягом травня 2016 та липня 2016 - грудня 2016 поставки Товару, передбаченого Специфікацією, не відбувалися, недопоставка товару за період травень 2016, липень-листопад 2016 року склала 700 куб.м. загальною вартістю 280 000,00 грн., з яких за травень 2016 року - 50 куб.м., липень 2016 року - 100 куб.м., серпень 2016 року - 150 куб.м., вересень 2016 року - 100 куб.м., жовтень 2016 року - 100 куб.м., листопад 2016 року - 100 куб.м.

Ввжаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 76 084,80 грн. штрафних санкцій за порушення умов договору № 7-Д/16 від 16.05.16р., з яких 28 364,80 грн. - договірної санкції, 47 720,00 грн. - штрафу.

Відповідач у відзивах просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю з огляду на наступне:

- вина відповідача відсутня, оскільки державою заборонена санітарна вирубка лісів, що є підставою для звільнення відповідача від відповідальності;

- пропущено строк позовної давності;

- пеня та штраф є подвійною відповідальністю, що суперечить вимогам Конституції України;

- штрафні санкції по договору нараховані невірно.

Крім того, відповідач просить суд про зменшення розміру штрафних санкцій.

При вирішенні спору, суд приймає до уваги наступне.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст.712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що Специфікацією № 1 передбачено наступний помісячний графік поставки з травня 2016 року по грудень 2016 року: за травень 2016 року - 50 куб.м., червень 2016 року -100 куб.м., липень 2016 року - 100 куб.м., серпень 2016 року - 150 куб.м., вересень 2016 року - 100 куб.м., жовтень 2016 року - 100 куб.м., листопад 2016 року - 100 куб.м.

Відповідач на виконання умов Договору та Специфікації № 1 поставив позивачу відповідно до видаткової накладної № 6/16 від 17.06.2016 року 3,5 куб.м.

Позивач платіжним дорученням № 6982 від 02.09.2016 р. здійснив оплату відповідачу за Товар, поставлений відповідно до видаткової накладної № 6/16 від 17.06.2016 року.

Докази поставки відповідачем товару у строки та обсягах, що визначені договором та Специфікацією, зокрема за травень 2016 року - 50 куб.м., червень - 96,5 куб.м., липень 2016 року - 100 куб.м., серпень 2016 року - 150 куб.м., вересень 2016 року - 100 куб.м., жовтень 2016 року - 100 куб.м., листопад 2016 року - 100 куб.м. у матеріали справи не надані.

Факт непоставки товару у травні 2016 року, липні 2016 року - листопаді 2016 року - 100 куб.м., недопоставки у червні 2016р. відповідачем не заперечується.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України в разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов"язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов"язання.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у розі порушення боржником зобов"язання.

В п. 5.4 договору сторони встановили, що в разі прострочення поставки партії Товару (частини партії Товару), Покупець має право вимагати, а Постачальник за вимогою Покупця сплачує останньому договірну санкцію в розмірі 0,1% від вартості Товару, визначеної Специфікацією, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в момент прострочення, за кожний день прострочення поставки.

Відповідно до п.5.5. договору у випадку не поставки (поставки не в повному обсязі) партії Товару в строк більш ніж 30 календарних днів з дати поставки визначеної цим Договором або не надання товаросупроводжувальних документів, визначених п. 3.3. договору, Покупець має право в односторонньому порядку відмовитися від партії Товару, визначеної відповідною специфікацією, а також вимагати повернення сплаченого авансу та/або сплати штрафу в розмірі 20 % від вартості партії Товару, визначеної відповідною Специфікацією.

На підставі вказаного позивачем заявлено до стягнення 28 364,80 грн. - договірної санкції, 47 720,00 грн. - штрафу;

Зокрема, позивачем заявлено до стягнення 3 960,00 грн. договірної санкції за період з 01.06.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за травень 2016р. та 4 000 грн. штрафу за прострочення більш, ніж на 30 днів;

6 484,80 грн. договірної санкції за період з 01.07.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за червень 2016р. та 7 720,00 грн. штрафу за прострочення більш, ніж на 30 днів;

5 480,00 грн. договірної санкції за період з 01.08.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за липень 2016р. та 8000,00 грн. штрафу за прострочення більш, ніж на 30 днів;

6360,00 грн. договірної санкції за період з 01.09.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за серпень 2016р. та 12 000,00 грн. штрафу за прострочення більш, ніж на 30 днів;

3 680,00 грн. договірної санкції за період з 01.10.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за вересень 2016р. та 8 000 грн. штрафу за прострочення більш, ніж на 30 днів;

1 800,00 грн. договірної санкції за період з 01.11.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за жовтень 2016р. та 8 000 грн. штрафу за прострочення більш, ніж на 30 днів;

600,00 грн. договірної санкції за період з 01.12.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за травень 2016р.

Щодо заявленої до стягнення договірної санкції, яка визначена сторонами у п.5.4. договору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов"язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов"язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 22.11.2011 у справі №14/80-09-2056, право учасників господарських відносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною 2 статті 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом зазначити у договорі окремий вид відповідальності разом з тим при вирішенні питання щодо стягнення таких санкцій господарському суду слід керуватися нормами діючого законодавства.

Відповідно до вимог ст.199 ГК України, виконання господарського зобов'язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.

У Договорі поставки сторони визначили, що в разі прострочення поставки партії Товару (частини партії Товару), Покупець має право вимагати, а Постачальник за вимогою Покупця сплачує останньому договірну санкцію в розмірі 0,1% від вартості Товару, визначеної Специфікацією, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в момент прострочення, за кожний день прострочення поставки.

Однак, за способом нарахування, передбачена сторонами у п.5.4 Договору поставки відповідальність не може вважатись договірною санкцією або іншим видом забезпечення виконання зобов"язання, ніж ті, що передбачені Цивільним кодексом України, оскільки відповідає іншому виду неустойки, а саме пені, яка, відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов"язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч.6).

При цьому, суд зауважує, що ч.6 ст.232 ГК України визначає саме період нарахування штрафних санкцій, а не строки позовної давності, оскільки це є різні правові категорії. За своєю правовою природою період нарахування штрафних санкцій - це проміжок часу, протягом якого триває порушення зобов'язання, за яке ці санкції встановлені, а термін позовної давності - це проміжок часу, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, зокрема, з вимогою про стягнення штрафних санкцій.

За даних обставин, вказівка відповідача у запереченнях на пропуск позовної давності з посиланням на ст.232 ГК України є необгрунтованим.

Строки позовної давності, зокрема до вимог про стягнення неустойки, законодавством визначені у ч.2 ст.258 ЦК України, відповідно до якої позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується в один рік.

З огляду на визначені договором умови поставки прострочення відповідача з поставки виникло з 01.06.2016р., позовну заяву подано до суду 29.12.2016р., тобто в межах річного строку позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій, що спростовує посилання відповідача на пропуск позовної давності.

Проте, при нарахуванні за прострочення відповідачем зобов"язань за травень 2016р. позивач не врахував вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, оскільки з огляду на дану норму нарахування пені за прострочення вказаного зобов"язання припинилось 30.11.2016р. Стосовно нарахувань за інші періоди, суд зазначає, що позивачем враховано вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та вірно визначено період нарахування пені.

Як зазначалося вище сторони у п.5.4. визначили розмір пені, яка підлягає сплаті за невиконання зобов"язань - 0,1% від вартості Товару, визначеної Специфікацією, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в момент прострочення, за кожний день прострочення поставки.

Відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Після проведення перерахунку, судом встановлено, що позивач, визначаючи розмір пені, рахував 0,1% від вартості Товару, не враховуючи визначені договором та ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" обмеження, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За даних обставин, враховуючи умови договору, вимоги ч. 6 ст. 232 ГК України та ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" після здійсненого судом перерахунку, встановлено, що правомірними є вимоги про стягнення пені на суму 22 207,51 грн., зокрема:

3 122,40 грн. пені за період з 01.06.2016р. по 30.11.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за травень 2016р.;

5 352,32 грн. пені за період з 01.07.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за червень 2016р.;

4 434,97 грн. пені за період з 01.08.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за липень 2016р.;

5077,05 грн. пені за період з 01.09.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за серпень 2016р.;

2 384,70 грн. пені за період з 01.10.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за вересень 2016р.;

1377,05 грн. пені за період з 01.11.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за жовтень 2016р.;

459,02 грн. пені за період з 01.12.2016р. по 15.12.2016р. за прострочення відповідачем зобов"язань за травень 2016р.

Щодо заявленого до стягнення штрафу у розмірі 47 720,00 грн., який визначений сторонами у п.5.5. договору, суд зазначає, його нарахування обґрунтованим.

При цьому, посилання відповідача у запереченнях на те, що пеня та штраф є подвійною відповідальністю, що суперечить вимогам Конституції України, спростовується, оскільки чинне законодавство допускає можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, що порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені, які не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

Зазначену правову позицію наведено також у постановах господарської палати Верховного Суду України від 27.04.2012 та постанову Вищого господарського суду України від 12.06.2012 у справі № 06/5026/1052/2011, від 30.05.2011 у справі № 42/252, від 09.04.2012 у справі № 20/246-08., а також в п.4 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань».

Згідно ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В даному випадку підстави для відступу від правової позиції Верховного суду України у господарського суду відсутні.

З огляду на викладене, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, є вимоги про стягнення 22 207,51 грн. пені, 47 720,00 грн. штрафу.

Посилання відповідача на те, що його вина відсутня, оскільки державою заборонена санітарна вирубка лісів, і вказане є підставою для звільнення відповідача від відповідальності суд оцінює критично з огляду на наступне.

В договорі зазначено, що Постачальник підтверджує, що Товар належить йому на праві власності, не перебуває під забороною відчуження, арештом, не утримується третіми особами, не є предметом або іншим способом забезпечення виконання зобов'язань (п.1.3.). Тобто, відповідач вказав, що товар є його власністю, будь-які застереження щодо предмету договору відсутні.

За даних обставин, вказівка відповідача на те, що через 3 дні після укладення договору поставки, державою заборонена санітарна вирубка лісів, що є підставою для звільнення його відповідальності не є обгрунтованою.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем дій, визначених п.7.3. договору, щодо сповіщення позивача про неможливість виконання зобов'язань за цим Договором, що відповідно до абз.2 цього ж пункту позбавляє його права посилатися на будь-яку обставину, як на підставу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов'язань.

Як зазначалося вище, відповідач у запереченнях просив суд зменшити розмір нарахувань, оскільки він виконав всі свої зобов'язання до встановлення державної заборони на санітарну вирубку лісів; у його власності відсутнє будь-яке майно та він має значно гірший матеріальний стан, порівняно з позивачем; враховуючи те, що внаслідок заборони на санітарну вирубку лісів, діяльність відповідача на даний час фактично припинилася, а доходи дорівнюють нулю, судове стягнення будь-яких коштів з неї призведе до повного припинення підприємницької діяльності та до нульового результату в частині отримання коштів як стосовно Позивача, так і стосовно Відповідача.

Суд задовольняє клопотання відповідача, виходячи з наступного.

Судом враховано, що за приписами статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При ньому повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов'язання боржникам; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Зі змісту вищенаведених норм випливає, що при вирішенні питання, про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Суд на підставі системного аналізу змісту приписів ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України та п. 3 ст. 83 ГПК України, приймаючи до уваги інтереси сторін у даній справі, обставини, наведені відповідачем в обгрунтування зменшення розміру штрафних санкцій, скрутне матеріальне становище відповідача, дійшов висновку про можливість зменшення нарахованих санкції на 50% до 11103,76 грн. пені та 23 860,00 грн. штрафу.

За викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 11103,76 грн. пені та 23 860,00 грн. штрафу підтверджені документально та нормами матеріального права, не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню, в іншій частині позову - відмовити.

Відповідно до ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. і 29 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі статті 49 ГПК України з відповідача підлягають відшкодуванню позивачу понесені витрати на сплату судового збору із даної позовної заяви. При цьому, судом враховано, що витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено ( п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (36017, АДРЕСА_2, ДРФО НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» (36029, м. Полтава, вул. Зіньківська, буд. 6, ) 11103,76 грн. пені, 23 860,00 грн. штрафу та 1378,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині - у позові відмовити.

Повне рішення складено 14.03.2017р.

Суддя Киричук О.А.