Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "14" березня 2017 р. Справа № 906/1218/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов. б/н від 20.12.2016;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Техпровід"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

за участю у справі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОКИЙТРАНС"

про стягнення 1039845,10грн

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техпровід" звернулося до господарського суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення вартості втраченого вантажу на суму 1036818,13грн (що еквівалентно 40201,10дол.США станом на 17.10.2016), а також 2726,97грн 3% річних та 300,00грн штрафу.

В обґрунтування підстав поданого позову позивач посилається на те, що відповідач, взявши на себе обов'язок по організації перевезення вантажу, згідно із заявкою-договором №31/10 від 31.10.2016, несе відповідальність за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу перевізником, зокрема, за втрату вантажу на суму 1036818,13грн (що станом на 17.10.2016 згідно з офіційним курсом НБУ еквівалентно 40201,10дол.США); вартість товару визначена міжнародною накладною та фінальним інвойсом від 31.10.2016.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 10.01.2017 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРОКИЙТРАНС" (а.с. 65).

27.02.2017 на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №906/1218/16 (а.с. 130-131). У клопотанні відповідач зазначає, що в провадженні господарського суду Житомирської області перебуває справа №906/1219/16 за аналогічного суб'єктного складу сторін спору, аналогічних обставин, що підлягають встановленню та доказуванню, аналогічних підстав та предмету позову. В обох справах предметом з'ясування обставини щодо взаємовідносин сторін з транспортного експедирування вантажу ТОВ "Техпровід" та перевезення такого вантажу ТОВ "Єврокийтранс", що виникли на підставі одних і тих же господарських договорів. 20.02.2017 у справі №906/1219/16 винесено рішення про часткове задоволення позовних вимог, яке оскаржено ФОП ОСОБА_2 в апеляційному порядку. У зв'язку з цим, відповідач просить зупинити провадження у справі №906/1218/16 до прийняття остаточного рішення у справі №906/1219/16.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, додаткових письмових поясненнях у справі від 13.03.2017. Крім того, подав письмове заперечення від 13.03.2017 на заяву відповідача про зупинення провадження у даній справі (а.с. 155-156), в якому вважає дане клопотання безпідставним, оскільки справи №906/1218/16 та №906/1219/16 між собою не пов'язані, тому обставини, встановлені судом у справі №906/1219/16 жодним чином не впливають на вирішення спору у даній справі. Наполягав на розгляді справи в даному судовому засіданні, так як вважає, що вирішення спору по суті можливе за наявними в справі матеріалами.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. 14.03.2017 на електронну пошту суду від представника відповідача надійшло клопотання від 14.03.2017 про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю останнього прибути в судове засідання за станом здоров'я (а.с. 154).

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. 13.03.2017 до суду повернулася ухвала суду від 28.02.2017, адресована останньому, з поштовою відміткою: "за закінченням встановленого строку зберігання" (а.с. 150-153).

Дослідивши надіслане представником відповідача клопотання про відкладення розгляду справи, суд приходить до висновку про відмову в його задоволенні з наступних підстав.

Згідно абз.1 п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Суд звертає увагу на те, що представництво інтересів у суді не обмежене певним колом осіб, а надання додаткових пояснень та доказів у справі в господарському судочинстві не ставиться в залежність від явки уповноважених представників у судове засідання.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Також, суд звертає увагу відповідача на те, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК України, а неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (ст.ст.32-34 ГПК України).

З врахуванням вищенаведеного, в судовому засіданні 14.03.2017 суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відмовляє в задоволенні вказаного вище клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Крім того, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до прийняття остаточного рішення у справі №906/1219/16, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст.79 ГПК України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

За змістом пп.3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому, пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Так, у клопотанні про зупинення провадження у справі (а.с. 130-131) відповідач зазначає, що в провадженні господарського суду Житомирської області перебуває справа №906/1219/16 за аналогічного суб'єктного складу сторін спору, аналогічних обставин, що підлягають встановленню та доказуванню, аналогічних підстав та предмету позову. В обох справах предметом з'ясування обставини щодо взаємовідносин сторін з транспортного експедирування вантажу ТОВ "Техпровід" та перевезення такого вантажу ТОВ "Єврокийтранс", що виникли на підставі одних і тих же господарських договорів. 20.02.2017 у справі №906/1219/16 винесено рішення про часткове задоволення позовних вимог, яке оскаржено ФОП ОСОБА_2 в апеляційному порядку.

Проте, варто зазначити, що предметом спору в справах №906/1219/16 і №906/1218/16 є подібні правовідносини. Тобто, зазначені справи не є пов'язаними між собою в розумінні ст.79 ГПК України, оскільки інший суд у справі №906/1219/16 встановлював обставини, що ніяким чином не впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі. Окрім того, суд зауважує, що факти, які встановлені іншим судом у справі №906/1219/16, не мають преюдиціального значення (ст.35 ГПК) при вирішенні спору в даній справі.

При цьому, необхідно вказати, що ст.79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним (пп.3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011).

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №906/1218/16.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

06.06.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техпровід" (покупець, позивач) та RUSAL MARKETING GMBH (постачальник) укладено договір №RM-TEXPROVOD-2016 на поставку алюмінієвої продукції, виробник, номенклатура та перелік якої визначається сторонами в додаткових угодах, які є невід'ємною частиною укладеного договору (далі - Договір поставки від 06.06.2016) (а.с. 11-16).

Додатковою угодою №4 від 07.10.2016 до Договору поставки від 06.06.2016 (а.с. 17) сторони дійшли згоди здійснити чергове відвантаження продукції, а саме - алюмінієвої катанки марки ІІ AKLP-PT-7E 9, 5d (TC 445-09-01) у кількості 42-а тон (+/-5%), загальна вартість якої склала 79607,29 доларів США.

10.10.2016 постачальник направив покупцю рахунки, попередні інвойси №RM-10045/16-TEXPROVOD та №RM-10046/16-TEXPROVOD на умовах 100% попередньої оплати товару, згідно яких поставка товару мала відбутись у період 01.10.2016-31.10.2016 (а.с. 18-19).

Покупець на умовах 100% попередньої оплати оплатив товар постачальника на загальну суму 79607,29 доларів США, про що свідчить платіжне доручення в іноземній валюті №12 від 17.10.2016 (а.с. 21).

З метою забезпечення доставки придбаного товару з місця відвантаження, передбаченого Договором поставки, до місця розташування покупця, 31.10.2016 покупцем укладено з експедитором - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (експедитор, відповідач) заявку-договір №31/10 на перевезення вантажів автомобільним транспортом (далі - Договір експедирування) (а.с. 22).

За умовами Договору експедирування експедитор зобов'язався за грошову винагороду в розмірі 36000,00грн (без/нал) забезпечити доставку вантажу за маршрутом м. Щецин, Польща - м. Запоріжжя, Україна, вантажним автомобілем Iveko НОМЕР_4, н/п Krone НОМЕР_3, водій ОСОБА_3

Варто зазначити, що власником вантажного автомобіля НОМЕР_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Єврокийтранс" (перевізник, третя особа) (а.с. 28-29).

Як свідчать матеріали справи, станом на дату укладення Договору експедирування, відповідач та третя особа перебували в договірних відносинах згідно укладеного 26.10.2016 договору на постачання послуг з перевезення міжнародних вантажів автомобільним транспортом №194/26/10/16 (далі - Договір перевезення) (а.с. 106-109).

Згідно п.1.2 Договору перевезення перевізник на підставі письмових заявок експедитора виконує транспортне перевезення вантажу шляхом залучення транспортних засобів, належних перевізнику, у відповідності до умов даного договору і заявок.

Слід зауважити, що Договір експедирування передбачав, що товар буде відвантажено в м. Щецин, Польща - 31.10.2016 та доставлено за адресою: Україна, м. Запоріжжя, вул. Каховська, б.32 - 03.11.2016 (а.с. 110).

Договір експедирування містить умову про те, що перевізник несе повну матеріальну відповідальність за схоронність вантажу та що за відмову від роботи винна сторона сплачує штраф 300 грн.

31.10.2016 постачальник оформив, зокрема, фінальний інвойс №RM-10045/16-TEXPROVOD, згідно якого вартість відвантаженого товару (вагою 21544кг) складає 40201,10 доларів США, а поставка товару мала відбутись у період 01.10.2016-31.10.2016 (а.с. 20).

У матеріалах справи знаходиться міжнародна товарно-транспортна накладна CMR №РАІ/16/504-СІS від 31.10.2016 (а.с. 24), яка свідчить про відвантаження постачальником товару (бухти алюмінієвої катанки) у кількості 21544кг.

Листом від 02.11.2016 Постачальник повідомив Покупця, що при оформленні документів на товар, відвантажений згідно фінального інвойсу RM-10045/16-TEXPROVOD від 31.10.2016, були некоректно вказані прізвища водіїв, зокрема в CMR №РАІ/16/504-СІS від 31.10.2016 замість "Bogdan Mihail" необхідно читати "Chernysov Petro" (а.с. 23).

Проте, у строк до 03.11.2016 в порушення Договору експедирування товар доставлено позивачу не було і місцезнаходження даного товару не відоме, у зв'язку з чим останній звернувся до господарського суду з позовом про стягнення вартості втраченого вантажу на суму 1036818,13грн (що еквівалентно 40201,10дол.США станом на 17.10.2016), а також 2726,97грн 3% річних та 300,00грн штрафу.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 ГК України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Як встановлено ст.67 ГК України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Статтею 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" визначено, що транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування (далі - Закон).

За визначенням Закону клієнт - це споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Відповідно до ч.1 ст. 929 ЦК України, ст.316 ГК України та ст.9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Згідно з ч.2 ст.316 ГК України Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням.

Експедитор за Договором експедирування взяла на себе зобов'язання організувати перевезення товару автомобільним транспортом і за маршрутом, вибраним Покупцем та уклала від свого імені договір перевезення товару з Перевізником.

За умовою п.2.3 Договору перевезення Експедитор та Перевізник домовились, що кількість, рід вантажу, вантажовідправники, вантажоодержувачі, графік подання транспорту, ціни, а також інші необхідні умови, передбачені Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, зазначаються в разових заявках на кожне перевезення, та за умовами п. 3.1.1. та п. 3.1.6 цього Договору, Перевізник зобов'язався письмово підтверджувати прийняття заявки до виконання шляхом її підписання уповноваженою посадовою особою Перевізника і скріплення печаткою, та забезпечити збереження вантажу, прийнятого до перевезення, і своєчасно доставити його вантажоотримувачу.

Відповідно до абз.6 ч.1 ст.10 цього Закону експедитор має право не приступати до виконання обов'язків за договором транспортного експедирування до отримання від клієнта всіх необхідних документів та іншої інформації щодо властивостей вантажу, умов його перевезення, а також іншої інформації, необхідної для виконання експедитором обов'язків, передбачених договором транспортного експедирування.

У ч.3 ст.933 ЦК України також передбачено, що у разі ненадання клієнтом документів та необхідної інформації експедитор має право відкласти виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування до надання документів та інформації в повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що експедитор приступив до виконання зобов'язання за Договором експедирування шляхом оформлення з перевізником письмової заявки №271 від 28.10.2016 на перевезення товару постачальника автомобільним транспортом і за маршрутом, вибраним покупцем вантажним автомобілем Iveko НОМЕР_4, н/п Krone НОМЕР_3, водій ОСОБА_3 (а.с. 110).

Відповідно до ст.9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Такими документами може бути міжнародна автомобільна накладна (CMR).

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Слід зазначити, що за змістом ст.9 Конституції України, яка кореспондується зі ст.19 Закону України "Про міжнародні договори", чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно статті 5 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Україна приєдналася до Конвенції із застереженням згідно із Законом №57-V від 01.08.2006) (далі - Конвенція) вантажна накладна (у даному спорі - міжнародна автомобільна накладна (CMR) складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що вантажна накладна (у даному спорі-міжнародна автомобільна накладна (CMR) має містити, зокрема, такі дані:

- дату і місце складання вантажної накладної;

- ім'я та адресу відправника;

- ім'я та адресу перевізника;

- місце і дату прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки;

- ім'я та адресу одержувача.

У випадку потреби, вантажна накладна повинна також містити, зокрема, перелік документів, переданих перевізнику.

Оскільки, міжнародна автомобільна накладна (CMR) за загальним правилом складається в трьох оригінальних примірниках (відправнику, отримувачу і перевізнику), а експедитор може бути четвертою стороною операції перевезення (якщо він не є одночасно перевізником), для експедитора не передбачений оригінальний екземпляр міжнародної автомобільної накладної (CMR).

Оцінюючи подану позивачем до матеріалів справи копію міжнародної автомобільної накладної CMR №РАІ/16/504-СІS від 31.10.2016, засвідчену начебто з оригіналу, суд враховує, що всі три її оригінальні примірники мають бути у перевізника в особі його водія ОСОБА_3. За умовою п.5.2.2 Договору перевезення саме перевізник несе відповідальність за правильність і повноту оформлення документів на перевезення вантажу.

У свою чергу, у п. 3.3 Договору поставки покупець та постачальник домовились, що датою відвантаження є дата штемпеля вантажовідправника в CMR, а за умовою п.3.9 цього Договору протягом доби з дати відвантаження партії товару постачальник письмово повідомляє Покупця про проведене відвантаження з вказівкою наступних даних: дата відвантаження, номер CMR, номер авто та вагу відвантаженого товару.

Саме в такий спосіб покупець отримав від постачальника копію CMR №РАІ/16/504-СІS від 31.10.2016, яку засвідчив начебто з оригіналу, який у нього дійсно відсутній. Тому, копія CMR дійсно не відповідає приписам ст.ст.34 та 36 ГПК України.

Разом з тим, оригінальний примірник CMR №РАІ/16/504-СІS від 31.10.2016 відсутній і в експедитора, який мав бути йому наданий перевізником за умовою п.4.2 Договору перевезення.

Відсутність в експедитора оригінального примірника CMR №РАІ/16/504-СІS від 31.10.2016 доводить відсутність факту надання ним послуги експедитора покупцю, тоді як саме цей транспортний документ, у силу Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", міг засвідчити належне виконання ним умов Договору експедирування.

Більше того, заперечуючи використання покупцем копії CMR №РАІ/16/504-СІS від 31.10.2016 як належного та допустимого доказу у справі, експедитор надає оцінку її змісту, зокрема, графам 16,17, 23 тощо.

Оскільки, суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що копія вищезазначеного транспортного документу не може бути оцінена судом як доказ, заперечення експедитора щодо змісту реквізитів CMR №РАІ/16/504-СІS від 31.10.2016, вчинених підписів тих чи інших осіб у транспортному документі, внесених виправлень тощо, судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч.3 ст.14 Закону експедитор несе відповідальність за дії та недогляд третіх осіб залучених ним до виконання договору транспортного експедирування, у тому ж порядку, як і за власні дії.

Статтею 934 ЦК України передбачено, що за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування, експедитор відповідає перед клієнтом, відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Статтею 618 ЦК України, яка знаходиться у главі 51 цього Кодексу, визначено, що боржник відповідає за порушення зобов'язання іншими особами, на яких було покладено його виконання (стаття 528 цього Кодексу), якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосередньо виконавця.

Умови зазначеної статті є загальними для застосування у зобов'язальних відносинах, тому при вирішенні цього спору, суд враховує, насамперед, приписи ст.13 Конвенції, якою передбачено, що одержувач вантажу може пред'явити вимоги перевізнику від свого імені лише у разі, якщо останні засновані на праві, що витікає з договору перевезення.

Однак, покупець не укладав безпосередньо з перевізником договору перевезення. Враховуючи ту обставину, що перевізник також не є стороною Договору експедирування, ст.618 ЦК України застосовується виключно відносно експедитора, що додатково закріплює норма ч.3 ст.14 Закону, який є спеціальним у спірних правовідносинах.

Таким чином, відповідно до ст.932 ЦК України, ч.3 ст.14 Закону за втрату вантажу відповідальним перед клієнтом лишається експедитор, який у подальшому має право в порядку регресу відшкодувати збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням обов'язків іншою особою, а також застосувати інші засоби відповідальності, що передбачені договором між експедитором та іншою особою або цивільним законодавством.

Отже, право на позов до експедитора, що випливає з договору транспортного експедирування, має лише клієнт, у тому числі на позов у зв'язку з втратою вантажу.

З врахуванням вищевикладеного, позов у частині стягнення вартості втраченого вантажу в сумі 1036818,13грн є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Натомість, вимога позивача про стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 2726,97грн 3% річних, задоволенню не підлягає, оскільки станом на 03.11.2016 у відповідача не існувало грошового зобов'язання перед позивачем, а тому не існувало строку його виконання та факту прострочення у період з 03.11.2016 по 05.12.2016.

Також, не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 300,00грн, так як зазначена відповідальність настає за умови відмови експедитора від виконання Договору експедирування, тоді як відповідач приступив до його виконання, і саме через це визнаний позивачем належним відповідачем за позовом.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідач позов за підставою та предметом не спростував, доказів поставки товару позивачу у встановлені строки, або відшкодування вартості втраченого товару не надав.

При цьому, позивач довів суду обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення вартості втраченого вантажу належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення 1036818,13грн вартості втраченого вантажу обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. У стягненні 2726,97грн 3% річних та 300,00грн штрафу суд відмовляє.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Техпровід" (69096, м.Запоріжжя, вул.Каховська, б.32, ідентифікаційний код 31806384):

- 1036818,13грн вартості втраченого вантажу;

- 15552,27грн судового збору.

3. У стягненні 2726,97грн 3% річних та 300грн штрафу відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 20.03.17

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - позивачу (рек. з повід.)

3 - відповідачу (рек. з повід.)

4- третій особі (рек. з повід.)