ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2017 р.Справа № 916/3635/16

За позовом: Анімакорд, Лтд

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про стягнення 32000грн. компенсації

Суддя Малярчук І.А.

Представники сторін:

від позивача: Шендрик І.С., згідно довіреності від 25.06.2016р.

від відповідача: ОСОБА_3, згідно довіреності від 07.03.2017р.; ОСОБА_1, згідно паспорту

В засіданні 15.03.2017р. приймали участь представники:

від позивача: Шендрик І.С., довіреність №1876 від 25.06.2016р.

від відповідача: ОСОБА_3, згідно довіреності від 07.03.2017р.

Суть спору: про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь Анімакорд, Лтд 32000грн. компенсації за порушення авторських прав.

Позивач на заявлених позовних вимогах наполягає, в їх обґрунтування зазначає, що 03.01.2016р. представником позивача в магазині „Фенікс", який розташований за адресою: Одеська область. м. Чорноморськ, пр-т Миру,12, виявлено 1 окремий випадок незаконного розповсюдження товару із зображенням частин аудіовізуального твору - мультиплікаційного серіалу „Маша і Мєдвєдь", які є об'єктом інтелектуальної власності, виключним правом щодо якого володіє позивач. Суму компенсації, заявлену до стягнення з відповідача, що налічує 20 мінімальних заробітних плат на дату подачі позову, позивач розрахував спираючись на той факт, що мало місце порушення авторського права, з метою недопущення повторного та рецидивного порушення на майбутнє та для досягнення присічного характеру дії суми компенсації, отже, обрахував подвійну мінімальну граничну суму компенсації, встановлену положеннями Закону України „Про авторське право і суміжні права".

Відповідач проти позову заперечує, усно у судових засіданнях вказував про нездійснення ним продажу контрафактного товару, що містить ознаки порушення авторського права та про недопустимість прийняття належного доказу відеофіксацію проведеної купівлі товару, оскільки вона містить фіксацію фізичних осіб, які не надавали згоду на таке. Також, відповідач відмічає, що особа, яка продавала на відеозйомці товар, не є продавцем магазину "Фенікс", про що свідчать подані до суду докази, а саме, трудовий договір від 01.08.2015р., копія паспорту громадянина України, повідомлення про прийняття працівника на роботу від 31.07.2016р.

Клопотання сторін про долучення документів до справи від 13.01.2017р. за вх.№686/17, від 08.02.2017р. за вх.№3094/17, від 03.03.2017р. за вх.№5361/17, від 15.03.2017р. за вх.№6102/17, про ознайомлення з матеріалами справи від 23.02.2017р. за вх.№4609/17 були судом задоволені.

Ухвалою суду від 23.02.2017р., за клопотанням сторін від 23.02.2017р. за вх.№2-1123/17, згідно ч.3 ст.69 ГПК України, строк розгляду справи було продовжено до 15.03.2017р.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, оцінивши пояснення представників сторін та їх правові позиції, суд встановив наступне:

10.12.2014р. на підставі договору №ММ-2, укладеного між ТОВ „Маша і Мєдвєдь" (правовласник) та Анімаккорд, ЛТД (набувач), товариство передало Анімаккорд, ЛТД виключні права на аудіовізуальні твори - анімаційні серіали „Маша і Мєдвєдь" та „Машині казки", про що сторонами складено та підписано додаток №1 до договору, акт передачі прав №1 від 01.01.2015р.

Відповідно до п.1.3. договору №ММ-2 від 10.12.2014р. правовласник заявляє та гарантує, що правовласник є єдиним власником виключного права на аудіовізуальні твори та, що після передачі/відчуження за актами передачі прав або актам приймання-передачі, виключне право на аудіовізуальні твори не буде заставлено, під арештом та не буде обтяжено ніякими іншими зобов'язаннями чи будь-якими іншими інтересами будь-якого виду.

Згідно п.1.7.1. договору №ММ-2 від 10.12.2014р. до набувача переходять права правовласника, який є ліцензіаром по всім діючим ліцензійним договорам (зазначених у відповідному додатку до договору), укладеним правовласником відносно аудіовізуальних творів, право на які підлягає передачі по цьому договору. Правовласник зобов'язується у найкоротший термін повідомити всі компанії-ліцензіати в письмовій формі про передачу своїх прав по діючим ліцензійним договорам.

Пунктом 4.1. договору №ММ-2 від 10.12.2014р. визначено, що одночасно з відчуженням права на аудіовізуальні твори правовласник передає набувачу в повному обсязі виключне право на всі юридично значимі елементи і об'єкти аудіовізуальних творів, що охороняються, включаючи, але не обмежуючись: вихідні матеріали серій, керівництво по стилю, робочі матеріали, назви анімаційних серіалів «Маша і Мєдвєдь» та «Машині казки», графічне зображення, персонажі, музика та фонограми, незалежно від того чи перераховані зазначені елементи та об'єкти безпосередньо в додатках до цього договору.

Відповідно до п.7.1. договору №ММ-2 від 10.12.2014р. договір набуває чинності з моменту його підписання і діє протягом всього терміну дії виключного права на аудіовізуальні твори, включаючи будь-які пролонгації терміну дії виключного права.

Додатком №1 до договору №ММ-2 від 10.12.2014р. сторони погодили, зокрема, основні ідентифікуючі характеристики аудіовізуальних творів „Маша и Медведь" і «Машині казки» та права, які підлягають відчуженню згідно договору.

Відповідач вказав, що касир зафіксований на відео, не є його найманим працівником згідно трудового договору від 01.08.2015р.

Приміщенням по вул. Леніна,12, у м. Іллічівську відповідач користується на підставі договору оренди від 01.11.2015р., укладеного із ТОВ „Троянда".

На підтвердження розповсюдження відповідачем товару із зображенням, що є об'єктом авторського права, позивач подав DVD - диск із відеозаписом від 11.11.2016р., що здійснений представником позивача в магазині „Фенікс", за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, пр-т Миру,12.

Так, за результатами перегляду відеозапису в судовому засіданні, що відбулось 15.03.2017р., судом за участю представників сторін, встановлено, що на 11-12 секунді від початку запису на ньому зафіксовано імовірно покупця, на 22 секунді від початку відеозапису зафіксовано касира, у т.ч. його обличчя.

За таких обставин, суд не приймає подану позивачем відеофіксацію від 11.11.2016р. в якості доказу, оскільки процес відеозйомки може суттєво порушувати певні особисті немайнові права фізичних осіб - відвідувача магазину та касира, а ст.307 Цивільного кодексу України передбачає, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода фізичної особи може виражатись як у письмовій, так і в усній формі в залежності від обставин, при яких провадиться відповідна зйомка, тоді як зйомку проведено прихованою камерою, на відео зафіксована фізичні особи - відвідувач магазину та касир, згода яких на приховану їх відеозйомку не надавалась, оскільки протилежне суду позивачем не доведено.

Крім того, позивачем подано до справи розрахункову квитанцію від 11.11.2016р., за якою вбачається, що у відповідача було придбано представником позивача „Кошелек" вартістю 11грн.50коп., підписана дана квитанція особою без вказання прізвища, проставлена на підписі печатка є печаткою відповідача, реквізити квитанції, вказані в її верхній частині, також стосуються відповідача, іншої інформації вказана квитанція не містить. Тоді як, до позову позивачем подано гаманець, артикул №240, виробник: Ningbo Johnsh Stationary Co., КНР, дата виготовлення: березень 2012р., такі дані стосовно товару відсутні у розрахунковій квитанції від 11.11.2016р. із чого суд не може дійти висновку про те, що поданий до справи гаманець придбаний ним саме за розрахунковою квитанцією від 11.11.2016р.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи, подані сторонами докази та викладені ними правові позиції, суд вважає заявлені Анімаккорд, ЛТД позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 32000грн. компенсації за порушення майнових авторських прав неправомірними з огляду на наступні положення законодавства.

Статтею 418 Цивільного кодексу України визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об'єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Особа, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності, може використовувати цей об'єкт на власний розсуд, з додержанням при цьому прав інших осіб; використання об'єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом; умови надання дозволу (видачі ліцензії) на використання об'єкта права інтелектуальної власності можуть бути визначені ліцензійним договором, який укладається з додержанням вимог цього Кодексу та іншого закону (ч.ч.2-4 ст.426 ЦК України).

Згідно ст.435 ЦК України первинним суб'єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Суб'єктами авторського права є також інші фізичні та юридичні особи, які набули прав на твори відповідно до договору або закону.

Статтею 441 ЦК України визначено, що використанням твору, в тому числі, є його відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права", аудіовізуальний твір - це твір, що фіксується на певному матеріальному носії (кіноплівці, магнітній плівці чи магнітному диску, компакт-диску тощо) у вигляді серії послідовних кадрів (зображень) чи аналогових або дискретних сигналів, які відображають (закодовують) рухомі зображення (як із звуковим супроводом, так і без нього), і сприйняття якого є можливим виключно за допомогою того чи іншого виду екрана (кіноекрана, телевізійного екрана тощо), на якому рухомі зображення візуально відображаються за допомогою певних технічних засобів. Видами аудіовізуального твору є кінофільми, телефільми, відеофільми, діафільми, слайдофільми тощо, які можуть бути ігровими, анімаційними (мультиплікаційними), неігровими чи іншими.

Частиною 1 статті 8 названого Закону до об'єктів авторського права віднесено твори у галузі науки, літератури і мистецтва, зокрема аудіовізуальні твори.

Відповідно до ст.9 Закону України „Про авторське право і суміжні права" частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону.

Згідно до статті 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: виключне право на використання твору, а також виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб'єктом авторського права. Виключне право на використання твору автором (чи іншою особою, яка має авторське право) дозволяє йому використовувати твір у будь-якій формі і будь-яким способом. Виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема, відтворення творів; здавання в майновий найм і (або) комерційний прокат після першого продажу, відчуження іншим способом оригіналу або примірників аудіовізуальних творів, комп'ютерних програм, баз даних, музичних творів у нотній формі, а також творів, зафіксованих у фонограмі чи відеограмі або у формі, яку зчитує комп'ютер.

Статтею 443 Цивільного кодексу України встановлено, що використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно статті 440 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Порушення права інтелектуальної власності, в тому числі невизнання цього права чи посягання на нього, тягне за собою відповідальність, встановлену Цивільним кодексом України, законом чи договором (ст.431 ЦК України).

За приписами ч.1 ст.52 вищезгаданого Закону за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції.

Зі змісту ч.2 вищезазначеної статті вбачається, що суд має право постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу, крім того, при визначенні компенсації слід враховувати обсяг порушення та (або) наміри відповідача.

Таким чином, предметом доведення по справі про стягнення компенсації за порушення авторського права є, по-перше, належність позивачу авторського права та/або суміжних прав чи права на їх захист, а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем, по-друге, додержання відповідачем вимог Цивільного кодексу України і Закону України "Про авторське право і суміжні права" при використанні ним твору та/або об'єкту суміжних прав; в іншому разі фізична або юридична особа визнається порушником авторського права та/або суміжних прав, і для неї настають наслідки, передбачені цими законодавчими актами (п.29 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності").

Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши умови договорів, суд доходить висновку про наявність у позивача виключних майнових авторських прав на аудіовізуальний твір мультиплікаційний серіал "Маша і Мєдвєдь" та на його складові частини, в тому числі і на малюнок "Маша", а отже, і наявність права захищати свої права, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом. Тобто, Анімаккорд, ЛТД є власником виключних прав у повному обсязі також і на персонажі аудіовізуального твору - мультиплікаційного серіалу ТОВ "Маша і Мєдвєдь", в тому числі малюнок "Маша", який в силу статті 9 Закону України "Про авторське право і суміжні права" охороняється як твір відповідно до цього Закону.

Однак, факт розповсюдження саме відповідачем товару - гаманця, артикул №240, виробник: Ningbo Johnsh Stationary Co., КНР, дата виготовлення: березень 2012р., позивач суду не довів, так як відеозапис від 11.11.2016р. судом не прийнятий, як належний, оскільки порушує права осіб, що на ньому зафіксовані, а подана позивачем розрахункова квитанція від 11.11.2016р. не містить даних із яких придбаний товар можна ідентифікувати із поданим позивачем речовим доказом, який марковано „гаманець, артикул №240, виробник: Ningbo Johnsh Stationary Co., КНР, дата виготовлення: березень 2012р.".

Таким чином, з врахуванням того, що факт розповсюдження відповідачем гаманця, що містить ознаки порушення авторського права, не знайшов свого підтвердження, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 32000грн. компенсації задоволенню судом не підлягає.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК України).

Враховуючи вищевикладене, та те, що позовні вимоги Анімаккорд, ЛТД є недоведеними та необґрунтованими у їх задоволенні суд відмовляє у повному обсязі.

Сплачений позивачем за розгляду даного позову судовий збір в сумі 1378 грн. відноситься за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.49, 82- 85 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити Анімакорд, ЛТД у задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст.85 ГПК України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 20 березня 2017 р.

Суддя І.А. Малярчук