ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2017 р. Справа № 911/346/17

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Насіння»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробонус Схід»

про стягнення 1 201 069,34 грн.

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1, предст. за дов. від 15.12.2015;

відповідач не зявився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Насіння» (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробонус Схід» (відповідач) про стягнення 1 201 069, 34грн. заборгованості за договором купівлі-продажу №2-1403/пр1400сг від 14.03.2016, яка складається з 881 586, 80 грн. боргу, 84 897, 49 грн. пені, 176 317, 36 грн. штрафу, 49 300, 57 грн. інфляційних втрат, 8 976,12 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Київської області від 06.02.2017 порушено провадження у справі № 911/346/17 та призначено до розгляду на 06.03.2017.

Присутній в судовому засіданні представник позивача озвучив позовні вимоги та просив задовольнити їх з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання 06.03.2017 року не зявився, хоча про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень від 10.02.2017. Відповідач письмового відзиву на позов та доказів відсутності заборгованості за договором купівлі-продажу не надав.

З даного приводу суд зазначає, що у випадку незявлення у засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, а також зважаючи на строки, передбачені ст. 69 ГПК України щодо терміну розгляду справи, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 ГПК України за відсутності представника відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення приймається судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Частиною 1 статті 85 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

Враховуючи достатність в матеріалах справи доказів для повного, всебічного та обєктивного розгляду спору по суті, у судовому засіданні 06.03.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

встановив:

14 березня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Насіння» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агробонус Схід» (покупець) було укладено Договір №2-1403/пр1400сг ( надалі-Договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язується в строки, визначені договором, передати у власність покупця (поставити) товар, а покупець зобовязується прийняти товар та оплатити його вартість.

Згідно п.п. 1.2, 2.1 договору, найменування товару: насіння сільськогосподарських культур в асортименті, визначеному в Додатках до цього договору, які складають його невідємну частину. Розгорнутий асортимент та кількість товару, що постачається, визначається в Додатках до Договору.

У відповідності до умов договору, позивач поставив на адресу відповідача товар - 388 мішків насіння сільськогосподарських культур на загальну суму 1 406 994,00 грн., що підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, а саме: видатковою накладною №Н-БП-2203-057 від 22.03.2016 р., видатковою накладною №Н-БП-0404-013 від 04.04.2016 р.; видатковою накладною №Н-БК-1204-002 від 12.04.2016 р. Факт отримання відповідачем зазначеного товару підтверджується належним чином оформленими довіреностями, виданими на імя начальника відділу роздрібної торгівлі ОСОБА_2, підпис якого значиться у видаткових накладних.

Згідно п. 6.1 Договору, відповідач зобов'язався сплатити загальну вартість товару в строки встановлені в Додатках до Договору.

Так, Згідно Додатку №1 від 14.03.2016 р. до Договору: - 30 відсотків від загальної вартості, а саме: 176 623,20 грн. в строк до 15.03.2016 р.; - 70 відсотків від загальної вартості, а саме: 412 120,80 грн. в строк до 03.10.2016 р.

Згідно Додатку №2 від 15.03.2016 р. до Договору: - 31,75 відсотка від загальної вартості, а саме: 59 997,97 грн. в строк до 15.03.2016 р.; - 68,25 відсотка від загальної вартості, а саме: 128 972,03 грн. в строк до 03.10.2016 р.

Згідно Додатку №3 від 11.04.2016 р. до Договору: - 30 відсотків від загальної вартості, а саме: 188 784,00 грн. в строк до 12.04.2016 р.; - 70 відсотків від загальної вартості, а саме: 440 496,00 грн. в строк до 03.10.2016 р.

Однак, як стверджує позивач, покупець лише частково оплатив поставлений товар, у зв'язку із чим заборгованість склала 881 586,80 грн.

Законодавством України визначено, що субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Положеннями ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, як свідчать подані до суду докази, на виконання умов договору відповідач вартість поставленого товару в розмірі 1 406 994,00 грн. оплатив частково в сумі 525 407,20 грн., що підтверджується банківськими виписками: від 16.03.2016 р. на суму 176 623,20 грн.; від 17.03.2016 р. на суму 50 000,00 грн.; від 24.03. 2016 р. на суму 10 000,00 грн.; від 11.04.2016 р. на суму 188 784,00 грн.; від 03.10.2016 р. на суму 50 000,00 грн.; від 18.10.2016 р. на суму 50 000,00 грн.

Отже, грошове зобов'язання з оплати 881 586,80 грн. вартості поставленого товару згідно Договору відповідач до цього часу не виконав.

Зважаючи на те, що строк оплати настав, однак відповідач заборгованість по Договору поставки не погасив, що підтверджується матеріалами справи, доводів позивача не спростував та не надав суду доказів відсутності заборгованості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 881586,80 грн. заборгованості є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також позивач просить стягнути з відповідача 8 967,12 грн. 3% річних (03.10.2016-03.02.2017) та 49 300,57 грн. інфляційних втрат (жовтень-грудень 2016), нарахованих на прострочену заборгованість відповідача.

У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено умовами Договору та про що зазначалось вище, строк виконання зобовязань зазначений в Додатках до Договору, у відповідності до яких загальна вартість визначеної накладними товару, має бути сплачена в строк до 03.10.2016.

При цьому, суд зазначає, що строк (термін) виконання зобов'язання встановлюється у вигляді календарної дати або періоду, а також може бути визначений подією, що має неминуче настати. В такому випадку зобов'язання підлягає виконанню з настанням цієї події або протягом певного періоду (через певний період) після настання такої події.

Таким чином, саме з наступного дня після встановленого в Договорі строку з 04.10.2016, до відповідача має застосуватись відповідальність у вигляді фінансових та штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши правильність зазначених позивачем періодів та розрахунків, за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга-Закон», встановив, що заявлена до стягнення сума 3% річних підлягає стягненню за період з 04.10.2016 по 03.02.2016 та підлягає частковому задоволенню в розмірі 8 894,86 грн.

Інфляційні втрати за розрахунком суду, за період заявлений позивачем (жовтень-грудень 2016), який є вірним складають 59 540,33 грн. Однак, у звязку з тим, що суд не має права виходити за межі заявлених вимог, інфляційні підлягають задоволенню повністю в сумі, заявленій позивачем - 49 300,57 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 84 897,49 грн. (з 03.10.2016 по 03.02.2017) та 20% штрафу в розмірі 176 317,36 грн., нараховані у відповідності до п. 11.2 та 11.4 договору.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Пунктами 11.2. та 11.4. укладеного Договору встановили, що за порушення строків виконання зобов'язань передбачена відповідальність у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України нарахованої на суму заборгованості за кожен день прострочки, а в разі ухилення від оплати вартості товару понад п'ятнадцять днів покупець, крім пені, сплачує продавцеві штраф в розмірі 20% від загальної вартості товару.

Тобто, умовами договору купівлі-продажу передбачено застосування разом пені та штрафу як видів цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за порушення строків оплати товару.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція щодо неможливості одночасного стягнення пені та штрафу за один вид порушення зобовязання викладена в постанові Верховного суду України від 21.10.2015 по справі № 6-2003цс15.

Відповідно до ст. 11128 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на вказані обставини, суд прийшов до висновку, що в задоволенні штрафу в розмірі 176 317,36 грн. слід відмовити та з відповідача підлягає до стягнення лише пеня за несвоєчасну оплату товару.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

З урахуванням вищезазначених норм, судом було здійснено розрахунок пені за допомогою калькулятора штрафів системи Ліга-Закон, з застосуванням подвійної облікової ставки НБУ за період з 04.10.2016 по 03.02.2017, згідно якого встановлено, що розмір пені становить 84 126, 83 грн.

Таким чином, заявлена до стягнення пеня в розмірі 84 897,49 грн. підлягає частковому задоволенню в сумі 84 126,83 грн.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 881 586,80 грн. боргу, 49 300,57 грн. інфляційних втрат, 8 894,86 грн. 3% річних та 84 126,83 грн. пені. В іншій частині суд відмовляє.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Київської області, -

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробонус Схід» (08296, Київська обл., м. Ірпінь, смт. Ворзель, вул. Крупської, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Насіння» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 34-Б, ) 881 586 (вісімсот вісімдесят одну тисячу пятсот вісімдесят шість) грн. 80 коп. боргу, 49 300 (сорок девять тисяч триста) грн. 57 коп. інфляційних втрат, 8 894 (вісім тисяч вісімсот девяносто чотири) грн. 86 коп. 3% річних, 84 126 (вісімдесят чотири тисячі сто двадцять шість) грн. 83 коп. пені, 15 358 (пятнадцять тисяч триста пятдесят вісім) грн. 63 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення 13.03.2017р.

Суддя О.В. Щоткін