РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017Справа №904/10887/16
За позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес"

2) Міністерства оборони України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишов Сергій Олегович

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 -

Фонд державного майна України

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.09.2006 та витребування з чужого незаконного володіння

Суддя Турчин С.О.

Представники учасників процесу:

від позивача: Куценко Д.Г. (довіреність)

від відповідача 1: Рогак В.А. (представник за договором)

від відповідача 2: Тушницький О.О. (довіреність)

від третьої особи 1: не з'явився

від третьої особи 2: Палієнко В.О. (довіреність)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом в якому просить суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 13.09.2006 між державою в особі Верховної ради України в особі Міністерства оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес" посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О за № 2812;

- витребувати з чужого незаконного володіння у відповідача будівлі та споруди за реєстраційним номером у Державному реєстрі речових прав № 13404940 та повернути у власність держави в особі Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська будівлі військового містечка № 1, що знаходяться на балансі КЕВ м. Дніпропетровська та розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Наримська, 96-к.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.11.2016 порушено провадження у справі № 904/10887/16 та призначено її до розгляду на 20.12.2016.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.12.2016 залучено до участі у справі у якості відповідача-2 - Міністерство оборони України, як другу сторону договору, про визнання недійсним якого просить позивач.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.12.2016 передано справу № 904/10887/16 за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес" (відповідач 1) та Міністерства оборони України (відповідач 2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.09.2006 та витребування майна з чужого незаконного володіння для розгляду за виключною підсудністю до Господарського суду м. Києва.

03.01.2016 матеріали справи № 904/10887/16 надійшли до Господарського суду міста Києва та згідно автоматизованої системи документообігу передані на розгляд судді Турчина С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2017 суддею Турчин С.О. прийнято справу № 904/10887/16 до свого провадження та призначено її розгляд на 07.02.2017, залучено до участі у справі № 904/10887/16 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишова Сергія Олеговича.

17.01.2017 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву та довідка по справі з долученими до неї документами.

У поданому відзиві відповідач повністю заперечив проти задоволення позовних вимог та надав докази в підтвердження своїх заперечень

07.02.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли клопотання про залучення третьої особи; клопотання про залучення довідки з ЄДРПОУ; довідка про відсутність аналогічного спору.

07.02.2017 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву.

В судове засідання 07.02.2017 з'явились представники позивача, відповідача 1, відповідача 2. Представник третьої особи - не з'явився.

Представник позивача в судовому засіданні 07.02.2017 просив суд змінити назву позивача з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська на Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро.

Також в судовому засіданні 07.02.2017 відмовлено в задоволенні поданого позивачем через відділ діловодства суду клопотання про залучення третьої особи - Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2017 змінено найменування позивача з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська на Квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро, та відкладено розгляд справи № 904/10887/16 на 21.02.2017.

15.02.2017 через відділ діловодства суду від відповідача 1 надійшли додаткові пояснення по справі.

21.02.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про залучення третьої особи.

21.02.2017 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли документи по справі.

21.02.2017 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшли пояснення по справі.

В судове засідання 21.02.2017 з'явились представники позивача, відповідача 1, відповідача 2. Представник третьої особи - не з'явився.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2017 залучено до участі у справі № 904/10887/16 як третю особу 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 - Фонд державного майна України та відкладено розгляд справи на 28.02.2017.

Також, 21.02.2017 суд звернувся до судді Господарського суду міста Києва Ващенко Т.М. з запитом про надання інформації (відомостей) щодо набрання законної сили рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 30/188.

24.02.2017 через відділ діловодства суду від судді Господарського суду міста Києва Ващенко Т.М. надійшла відповідь на запит суду від 21.02.2017.

В судове засідання 28.02.2017 з'явились представники відповідача 1, відповідача 2 та третьої особи 2, представники позивача та третьої особи 1 - не з'явились.

Представники сторін, що були присутні в судовому засіданні 28.02.2017, надали суду пояснення щодо обставин справи та заявили спільне клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.02.2017 продовжено строк вирішення спору у справі № 904/10887/16 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 14.03.2017.

06.03.2017 через відділ діловодства суду від Господарського Дніпропетровської області надійшли документи по справі.

13.03.2017 від позивача надійшли докази направлення копії позовної заяви з додатками третій особі.

13.03.2017 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу надійшла належним чином засвідчена копія довіреності від 01.09.2006.

14.03.2017 від третьої особи 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

14.03.2017 від позивача надійшли документи по справі.

14.03.2017 від третьої особи 1 надійшли пояснення по справі.

У судовому засіданні 14.03.2017 суд відхилив клопотання позивача та третьої особи 2 про відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника одного із учасників судового процесу, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

При цьому, зі змісту вищенаведеної норми вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

За висновками суду, обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів, достатніх для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Водночас, судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Представник позивача у судовому засіданні 14.03.2017 підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача 1 проти задоволення позову заперечив.

Представники відповідача 2 та третьої особи 2 щодо позовних вимог зазначили, що покладаються на розсуд суду.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 14.03.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників учасників процесу, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

13.09.2006. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Луцький завод «Прогрес» та державою в особі Верховної ради України в особі Міністерства оборони України, в особі Центрального спеціалізованого будівельного управління, від імені якого діяв заступник директора філії Центрального спеціалізованого будівельного управління „Укроборонбуд" - Малінський Ю.М. на підставі довіреності від 01.09.2006., зареєстрованою в реєстрі нотаріальних дій за № 2851, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, що зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2812 (надалі договір купівлі-продажу).

Предметом даного договору було визначено, що у відповідності до положень Договору № 227/ДБ-15 СПЗ від 28.07.06., держава в особі Міністерства оборони України продала належне їй на праві державної власності, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцький завод «Прогрес» купило нерухоме майно - об'єкти нерухомого майна військового містечка № 1 відповідача згідно додатку №1 до договору, (списане у відповідності до Реєстру списаних будівель, споруд та інженерних мереж військового містечка №1 м. Дніпропетровськ, які підлягають реалізації), яке знаходиться за адресою Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Наримська, 96-к, військове містечко №1.

Позивач зазначає, що земельна ділянка військового містечка № 1 в м. Дніпро по вул. Наримська, 96-к загальною площею 18,9447 га знаходиться на картковому обліку Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро.

Державною фінансовою інспекцією в Дніпропетровській області відповідно до п. 1.1.6.1. Плану контрольно-ревізійної роботи ДФІ в Дніпропетровській області на 11 квартал 2013 року проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська Збройних Сил МОУ за період з 01.02.2012р. по 30.04.2013р., за результатами якої листом від 09.08.2013р. № 04-08-05-15/10049 КЕВ м. Дніпропетровська було направлено обов'язкові вимоги щодо повного усунення виявлених ревізією порушень. В тому числі, ревізією використання земель Міноборони було встановлено, що деякі земельні ділянки, які рахуються за даними КЕВ, що підтверджено відділами та Держземагенствами в Дніпропетровській області, займаються сторонніми юридичними та фізичними особами без дозволів Кабінету Міністрів України чи Міністерства оборони України, а саме: - по вул. Наримська, 96-к, м. Дніпропетровськ (військове містечко № 1) земельна ділянка площею 18,9447 га займається ТОВ Луцький завод "Прогрес".

Позивач зазначає, що з метою повернення земельної ділянки звертався до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес", однак рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2015 у справі № 904/9257/14, залишеному без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.06.2015 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Однією із підстав для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог став факт наявності у відповідача 1 права власності на будівлі та споруди, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13.09.2006, що зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2812.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що спірний договір підлягає визнанню недійсним з наступних підстав:

- будівлі та споруди військового містечка № 1 в м. Дніпро по вул. Наримська, 96-к знаходяться на балансі КЕВ м. Дніпро; участі у продажі майна позивач не приймав та про його продаж не знав;

- при відчуженні будівель та споруд військового містечка № 1 в м. Дніпро по вул. Наримська, 96-к не було дотримано визначеного законодавством порядку відчуження;

Враховуючи викладене, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 13.09.2006 між державою в особі Верховної ради України в особі Міністерства оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес", посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О за № 2812 та витребувати у відповідача 1 будівлі та споруди військового містечка № 1 в м. Дніпро по вул. Наримська, 96-к.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна від 13.09.2006, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 2812.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У відповідності до п.п. 2.1., 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Законом України «Про Збройні Сили України» визначено, що земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

Правовий режим майна у Збройних Силах України та його особливості на момент виникнення спірних правовідносин визначались положеннями Закону України „Про Збройні Сили України" та Законом України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України".

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), органами, які здійснюють управління військовим майном є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України. При цьому, вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом. Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Загальні норми щодо порядку відчуження військового майна передбачені ст. 6 Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України", відповідно до якої відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000. №1225 затверджено Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах.

Пунктом 18 Положення визначено, що списання військового майна проводиться за актами якісного (технічного) стану, інспекторськими посвідченнями та за актами списання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000. №1919 „Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил" було затверджено Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил.

Згідно пункту 2 Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил, реалізація військового майна - господарська операція, що здійснюється уповноваженим підприємством (організацією) згідно з договором купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на військове нерухоме майно іншим юридичним або фізичним особам на платній або компенсаційній основі.

Відповідно до пункту 5 цього Положення, повноваження суб'єктам підприємницької діяльності на реалізацію військового майна, списаного військового майна та військового майна, яке підлягає утилізації, надає Кабінет Міністрів України за пропозицією Міноборони відповідно до результатів проведених конкурсів (тендерів) з визначення серед суб'єктів тих, що реалізуватимуть військове майно.

Пунктом 7 Положення встановлено, що рішення про відчуження списаного військового майна приймає Міноборони України із затвердженням його переліку станом на 1 вересня поточного року.

Наведеними пунктами положення встановлено процедуру реалізації списаного військового майна, яка передбачає обов'язковість списання майна, рішення Міноборони про долю списаного військового майна, проведення Міноборони тендеру на визначення підприємства/організації, що реалізуватимуть списане військове майно та затвердження Кабінетом Міністрів України переможця тендеру за пропозицією Міноборони, який матиме право відчужувати списане військове майно.

Судом встановлено, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 30/188 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайн-М» до Кабінету Міністрів України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцький завод «Прогрес», Міністерства оборони України, Фонду державного майна України, третя особа - Дніпропетровська квартирно-експлуатаційна частина району про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13.09.2006, укладеного між державою в особі Верховної ради України в особі Міністерства оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Луцький завод «Прогрес».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2007 у справі № 30/188, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.02.2008 та постановою Вищого господарського суду України від 17.06.2008 припинено провадження у справі до Кабінету Міністрів України та Фонду державного майна України, в іншій частині позову відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, §77, від 25.07.2002, а також рішенні Європейського суду з прав людини Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§42 та 60, від 22.11.2007 встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Отже, факти встановлені рішенням суду по справі № 30/188 повторного доведення не потребують.

Так, зазначеним вище рішенням суду у справі № 30/188, яке набрало законної сили, встановлено, що оспорюваний договір укладений у відповідності до вимог закону, а саме в матеріалах справи № 30/188 є акти списання будівель та споруд військового містечка №1 у м. Дніпропетровську, є рішення Міністра оборони України про долю військового містечка №1 у м. Дніпропетровську по вул. Наримська, 96к; є протокол №11 від 20.07.06. засідання постійно діючої комісії з питань відбору на конкурсних засадах найкращої пропозиції для здійснення спільної діяльності по будівництву житла для військовослужбовців та членів їх сімей, створеної згідно наказу директора Департаменту будівництва та відчуження фондів Міністерства оборони України №39 від 20.03.06., яким пропозицію відповідача-2 стосовно спільної діяльності по будівництву житла для військовослужбовців та членів їх сімей на території військового містечка №1 у м. Дніпропетровську, вул. Наримьска, 96к визнано найкращою; є розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.12.04. №894-р „Про надання повноважень на реалізацію списаного військового майна Збройних Сил", яким погоджено пропозицію Міноборони за результатами проведеного тендеру щодо надання повноважень на реалізацію списаного майна Збройних Сил, зокрема, Центральному спеціалізованому будівельному управлінню, яким від імені Міністерства оборони України було відчужено будівлі військового містечка №1 у м. Дніпропетровську по вул. Наримська, 96к на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес" за спірним договором купівлі-продажу військового майна від 13.09.2006.

У справі № 30/188 суд встановив, що оскаржуваний договір повністю відповідає вимогам Закону України „Про правовий режим майна у Збройних Силах України", постанові Кабінету Міністрів України від 28.12.2000. №1919 „Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил", якою затверджено Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил та постанові Кабінету Міністрів України від 04.08.2000. №1225, якою затверджено Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах.

Отже, суд зазначає, що твердження позивача у даній справі про те, що при укладенні спірного договору та відчуженні будівель та споруд військового містечка № 1 не було дотримано визначеного законодавством порядку відчуження майна, спростовується обставинами, встановленими у рішенні Господарського суду міста Києва у справі № 30/188, яке набрало законної сили.

Щодо твердження позивача про те, що відсутні будь-які документи щодо представника, який діяв як довірена особа від імені Міністерства оборони України та підписував спірний договір купівлі-продажу, то суд зазначає наступне.

Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 13.09.2006 підписаний від імені Міністерства оборони України Малінським Юрієм Миколайовичем.

У матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія довіреності від 01.09.2006, яка зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за №2851, видана Міністерством оборони України, в особі Міністра оборони України - Гриценка Анатолія Степановича, на ім'я заступника директора філії Центрального спеціалізованого будівельного управління - „Укроборонбуд" - Малінського Юрія Миколайовича з наділенням останнього повноваженнями підпису договорів реалізації нерухомого військового майна (будівель, споруд), (списаного у встановленому порядку у зв'язку з проведенням спільної забудови території військових містечок, зазначених у рішеннях Міністра оборони України від 23.11.2005 за №13965/з, від 24.07.2006 №6983/з та від 28.08.2006 №8031/з), що розташоване на території військових містечок, а саме: військове містечко №1 в місті Дніпропетровську, вулиця Наримська, 96-К.

Отже, спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна підписаний уповноваженою особою.

З огляду на вищевикладене, враховуючи надані сторонами докази, судом встановлено, що обставини, з якими позивач пов'язує недійсність договору купівлі-продажу, укладеного 13.09.2006 між державою в особі Верховної ради України в особі Міністерства оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Луцький завод "Прогрес", відсутні.

Щодо вимоги позивача про витребування з чужого незаконного володіння у відповідача будівлі та споруди за реєстраційним номером у Державному реєстрі речових прав № 13404940 та повернення у власність держави в особі Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська будівлі військового містечка № 1, що знаходяться на балансі КЕВ м. Дніпропетровська та розташовані за адресою: м. Дніпро, вул. Наримська, 96-к, то суд зазнає наступне.

Так, обґрунтовуючи заявлену вимогу, позивач посилається на приписи ст.387 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, як незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Однак, суд зазначає, що вказані твердження та вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, оскільки судом встановлено, що позивач законно, на відповідній правовій підставі - договір купівлі-продажу нерухомого майна від 13.09.2006 - набув у власність об'єкти нерухомого майна військового містечка № 1, що знаходяться за адресою: м. Дніпро, вул. Наримська, 96-к.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції та враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в позовній заяві.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 21.03.2017.

Суддя С.О. Турчин