ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року Справа № 910/10147/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - суддіГрека Б.М., - (доповідача у справі),
суддів :Корнілової Ж.О., Могил С.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиПублічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 13.12.16
у справі№910/10147/16
господарського судуміста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет"
доПублічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"
простягнення суми
за участю представників від:
позивачаГригор'євої Н.В. (дов. від 25.10.160, Мушинськлї Ю.О. (дов. від 30.12.16),
відповідачаСтановової Ю.В. (дов. від 03.03.17)
В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" про стягнення 2 837 706,24 грн. штрафу за неналежне виконання умов договору позики від 05.02.16 №05/02-16.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.09.16 у справі №910/10147/16 (суддя Марченко О.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.16 (колегія суддів у складі: головуючий-суддя Руденко М.А., судді: Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А.) позов задоволено повністю, оскільки матеріалами справи підтверджено, а позивачем доведено, що відповідачем порушено строк повернення позики за договором, прострочено повернення дизельного палива, що будо предметом договору позики, у зв'язку із чим нараховані штрафні санкції, передбачені умовами договору.

Не погоджуючись із судовими актами, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просив їх скасувати повністю та повернути справу на новий розгляд до місцевого суду. Свої доводи скаржник обгрунтовує не взяттям до уваги його доводів з приводу застосування п.4 актів про повернення дизельного палива, у яких сторони погодили, що зобов'язання по сплаті штрафних санкцій за прострочення повернення продукції припиняється на підставі ч.2 ст.604 ЦК України. Крім того, судами не взято до уваги надмірно великі штрафні санкції.

Позивач надав відзив, у якому просив судові акти залишити без змін ,касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 05.02.16 Товариством з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" укладено договір позики №05/02-16(а.с.9). За умовами якого позикодавець передав у позику позичальникові паливо рідинне та газ, оливи мастильні (дизельне паливо), а відповідач зобов'язався повернути позивачу продукцію такої ж кількості та не нижчої якості (п.1.1. договору).

Сторони погодили, що позикодавець передав позичальникові продукцію у кількості 5 000 т.(п.2.1 договору)

Пунктом 3.3 укладеної угоди встановлено, що передача продукції позичальнику здійснюється на умовах FCA на складі товариства, вказаному позивачем та/або залізничним транспортом загального користування на умовах FCA (Франко-перевізник) станція відправлення у межах України (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС" 2010 року), пункт призначення за реквізитами, наданими позичальником додатково у заявці.

Відповідно до п.3.2 договору сторони погодили, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано у п.2.2 даного правочину, у строк до 31.03.16. Кількість продукції, яку позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю, повинна відповідати кількості, вказаній в актах приймання-передачі, підписаних сторонами, відповідно до яких продукція передана у позику.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до п.3.2. цього договору, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 1% від суми продукції, переданої у позику, за кожний день прострочення повернення.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв дизельне паливо у кількості 4 978,432 т на загальну суму 94 590 208,00 грн., що підтверджується актами приймання-передачі нафтопродуктів з 05.02.16 по 09.02.16 (а.с.13-37).

Повернення продукції позичальник здійснив 04.04.16 у кількості 4 978,432 т на суму 94 590 208,00 грн. тобто з простроченням кінцевої дати повернення продукції встановленої п.3.2. договору, що підтверджується актами (а.с.38-60).

Позивач звернувся з позовом про стягнення штрафних санкцій за не своєчасне повернення предмета позики, зважаючи на обумовлений договором п.4.3 обов'язок погасити штраф за несвоєчасне повернення наданої у позику продукції.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідач не виконав обов'язку щодо своєчасного повернення предмета позики № 05/02-16, а розмір нарахованих штрафних санкцій, відповідає положенням вказаного договору, є арифметично вірним та узгоджується з вимогами законодавства.

Щодо мотивів про погодження сторонами у п.4 актів повернення дизельного палива припинення зобов'язань по оплаті штрафу за прострочення повернення продукції на підставі ч.2 ст.604 ЦК України, то суди зійшли згоди про відсутність у таких актах новації, оскільки акти про повернення продукції за договором позики не є двосторонніми правочинами між сторонам, на підставі яких виникає нове зобов'язання. Акти не заміняють первісного обов'язку щодо вчасного повернення предмета позики, а є документом, який лише підтверджує факт її повернення. Крім того, відповідачем не доведено наявність об'єктивних причин (у тому числі важкого матеріального становища), які б перешкоджали йому сплатити штраф, а відтак підстав для його зменшення не вбачається.

Колегія суддів вважає висновки судів попередніх інстанцій передчасними, зважаючи на таке.

За змістом положень ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення містяться й у ст.ст.525, 526 ЦК України.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до положень ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч.ч.1,2 ст.217 ГК України). Штрафними санкціями відповідно до ч.1 ст.230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України (ч.1 ст.199 ГК України).

Видами забезпечення виконання зобов'язання за змістом положень ч.1 ст.546 ЦК є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов'язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений ст.627 ЦК України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені ч.1 ст.546 ЦК України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов'язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

Відповідно до ч.4 ст.231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.2,3 ст.549 ЦК України штрафом - є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконання зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Господарський кодекс України визначає штраф і пеню як різновид штрафних санкцій.

Особливості застосування штрафу полягають у тому, що штраф обчислюється тільки у відсотках і тільки від суми порушеного зобов'язання. Він являє собою грошову суму, яка одноразово виплачується порушником зобов'язання. Основною умовою застосування штрафу є те, що штраф може встановлюватись за будь яке порушення зобов'язання.

Пеня, у свою чергу, є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відмінність пені від штрафу полягає у тому, пеня може встановлюватися за несвоєчасне виконання тільки грошового зобов'язання.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що п.4.3. договору позики від 05.02.16 №05/02-16 сторони визначили, що за у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до п.3.2. цього договору, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 1% від суми продукції, переданої у позику, за кожний день прострочення повернення.

Тобто розмір договірної штрафної санкції обраховано у відсотковому розмірі за кожну добу прострочення, що за визначенням ст.549 ЦК України відповідає поняттю "пеня".

Між тим для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов'язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов'язання.

Між тим, п.4.5. договору також передбачено, що у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, передбачених п.4.4. цього договору (не повернення та/або прострочки повернення продукції у передбачений договором строк), позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Отже, судами всупереч наведеному не було досліджено, яка саме форма господарсько-правової відповідальності повинна застосовуватися до спірних договірних відносин.

А тому при новому розгляді справи господарським судам необхідно взяти до уваги наведене та з'ясувати, яким чином і у якому розмірі має бути здійснено нарахування неустойки за прострочення виконання договору позики, оскільки визначений позивачем штраф за кожен день прострочення за своєю природою є пенею, нарахування якої за прострочення виконання грошового зобов'язання чинним законодавством не передбачено.

Окрім того, в силу положень ч.3 ст.83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право: зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, згідно ч.3 ст.551 ЦК України, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про зменшення неустойки, суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов'язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін. У даному випадку судами попередніх інстанцій не досліджувалося взагалі наступні обставини: природа виникнення вказаної прострочки: з об'єктивних причин, незалежних від відповідача чи з його вини; термін прострочення та його вплив на реальні збитки позивача від неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором позики пального.

Зважаючи на те, що фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов'язання, до його виконання та дотримання у подальшому, а не засіб безпідставного збагачення, суди мають аналізувати і досліджувати наведенні обставини для реалізації свого права щодо зменшення розміру санкцій, оскільки це дійсно є дискреційним правом суду.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 23.03.12 №6).

За таких обставин, оскаржені судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, і тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 26.09.16 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.12.16 у справі №910/10147/16 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий - суддя Б. М. Грек

Судді Ж. О. Корнілова

С. К. Могил