ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.03.17р. Справа № 904/1735/17

За позовом Комунального виробничого підприємства Кам'янської міської ради "Міськводоканал" (м. Кам'янське, Дніпропетровської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо-Ком" (м. Кам'янське, Дніпропетровської області)

про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 29.07.2016 до договору про надання послуг № 439/15 від 25.12.2015

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 01-09/2196 від 19.10.2016)

від відповідача: ОСОБА_2 - юрист (довіреність № 77/1 від 23.02.2017)

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне виробниче підприємство Кам'янської міської ради "Міськводоканал" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інфо-Ком" (далі - відповідач), в якій просить суд визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 29.07.2016 до договору про надання послуг № 439/15 від 25.12.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що додаткова угода № 1 від 29.07.2016 до договору про надання послуг № 439/15 від 25.12.2015 підписана не генеральним директором ОСОБА_3, а іншою невідомою особою або за допомогою факсиміле. Також, позивач вважає, що спірна додаткова угода укладена із порушенням умов пункту 7.7. договору, статті 203 Цивільного кодексу України та зі сторони позивача була підписана особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а отже підлягає визнанню судом недійсною.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 23.02.2017 порушено провадження у справі та призначено її розгляд в засіданні на 13.03.2017.

Від позивача надійшло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи та витребування доказів (вх.суду 14421/17 від 10.03.2017), яке мотивоване тим, що на спірній додатковій угоді в розділі "Підписи сторін" в графі "Замовник" підпис вчинено не генеральним директором ОСОБА_3, а іншою невідомою особою або за допомогою факсиміле. У зв'язку з вказаними обставинами, позивач просив суд поставити на вирішення експерту наступні питання: чи виконано підпис в графі "Замовник", розділу "Підписи сторін" додаткової угоди №1 від 29.07.2016 до договору про надання послуг № 439/15 від 25.12.2015 генеральним директором КВП КМР "Міськводоканал" ОСОБА_3 або іншою особою від імені КВП КМР "Міськводоканал"?; чи виконано підпис в графі "Замовник", розділу "Підписи сторін" додаткової угоди №1 від 29.07.2016 до договору про надання послуг № 439/15 від 25.12.2015 за допомогою факсиміле з відображенням підпису генерального директора КВП КМР "Міськводоканал" ОСОБА_3?

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 14795/17 від 13.03.2017), в якому він проти задоволення позовних вимог позивача заперечує у повному обсязі, посилаючись на те, що посилання позивача на відсутність у нього оригіналу спірної додаткової угоди не відповідає дійсності, оскільки копія додаткової угоди № 1 від 29.07.2016 до договору про надання послуг № 439/15 від 25.12.2015, долучена до матеріалів даної справи, містить відмітку самого позивача "З оригіналом згідно" за копія засвідчена генеральним директором підприємства-позивача. Отже, позивач сам підтвердив, що має оригінал вказаної додаткової угоди. Крім того, відповідач зазначає, що сам позивач листом № 01-09/1486 від 19.07.2016 замовив відповідачу послугу з розноски рахунків по 111570 абонентам приватного сектора житла, а відповідач листом № 218 від 28.07.2016 погодився надавати вказані послуги та надіслав спірну додаткову угоду., що свідчить про досягнення згоди між сторонами щодо укладення вказаного правочину. Також, відповідач вказує на те, що наявні в матеріалах справи акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за період з вересня по грудень 2016 року, які підписані позивачем та відповідачем та скріплені їх печатками, не містять будь-яких зауважень щодо обсягу та якості надання вказаних послуг, отже, підтверджують повне виконання з боку відповідача спірної додаткової угоди та прийняття позивачем її виконання без зауважень.

У судове засідання 13.03.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 13.03.2017 представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, що наведені у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні 13.03.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 13.03.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 14.03.2017.

Від позивача надійшли письмові пояснення до відзиву на позовну заяву (вх.суду 15105/17 від 14.03.2017), в яких він наполягає на відсутності у нього оригіналу спірної додаткової угоди. Також, позивач зауважує, що наявність листування між сторонами не підтверджує факт досягнення згоди щодо усіх істотних умов додаткової угоди. Щодо наявності актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) за період з вересня по грудень 2016 року позивач зазначає, що вказані акти підписані невідомою особою, а затвердження вказаних актів генеральним директором підприємства-позивача не може підтверджувати фактичне прийняття послуг позивачем. Так, позивач вважає акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) за період з вересня по грудень 2016 року неналежними доказами у даній справі.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 15214/17 від 14.03.2017), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи додаткові докази, а саме: рахунки на оплату наданих в період з вересня по грудень 2016 року послуг.

У судове засідання 14.03.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 14.03.2017 просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, з підстав, що наведені у позовній заяві та письмових поясненнях.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.03.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені ними у відзиві на позов.

Також представник позивача у судовому засіданні 14.03.2017 просив суд задовольнити його клопотання про призначення почеркознавчої експертизи по справі, з підтсав, що у ньому наведені.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.03.2017 проти задоволення вказаного клопотання заперечував, посилаючись на те, що вказані дії позивача спрямовані на затягування даного судового процесу та судового процесу щодо стягнення заборгованості за надані послуги. Представник відповідача зазначав, що вчинення підпису генеральним директором позивача особисто або шляхом факсимільного відтворення не змінює наслідки фактичного виконання спірного договору, а його визнання та виконання позивачем підтверджується іншими доказами, наявними у матеріалах справи.

Розглянувши у судовому засіданні 14.03.2017 клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи по справі, заслухавши думку с учасників процесу, судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи, про що винесено ухвалу від 14.03.2017.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 14.03.2017 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 14.03.2017 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 25.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфо-Ком" (далі - виконавець, відповідач) та Комунальним виробничим підприємством Дніпродзержинської (змінено назву на Кам'янську) міської ради "Міськводоканал" (далі - замовник, позивач) було укладено договір про надання послуг № 439/15 (далі - договір, а.с.11-13), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується виконати, відповідно до умов договору, наступні послуги:

- розробити для споживачів замовника рахунок з оплати спожитих послуг;

- сформувати рахунок замовнику та розмістити вказану інформацію у єдиному рахунку оплати комунальних послуг;

- забезпечити роздрукування вказаних рахунків та доставку їх споживачам замовника за адресами споживачів, які передаються виконавцю щомісяця у вигляді електронних реєстрів. (пункт 1.1. договору).

У пункті 7.1. договору сторони визначили строк дії договору, а саме: договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2016, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Докази визнання недійсним або розірвання вказаного договору у матеріалах справи відсутні.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У пункті 1.2. договору сторони вказали, що надання даних та обмін інформацією для формування рахунків здійснюється відповідно до Регламенту обміну інформацією (додаток № 1, що є невід'ємною частиною договору).

Загальна сума договору на момент його підписання орієнтовно становить 140 000 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 20% - 23 333 грн. 33 коп. (пункт 3.2. договору).

У розділі 2 договору сторони визначили взаємні права та обов'язки, а саме:

1) замовник зобов'язується:

- у строк з 1-го по 3-е число кожного поточного місяця передавати виконавцю електронні реєстри з інформацією про споживачів, яка буде розміщуватись у єдиному рахунку з оплати послуг, відповідно до структури (пункт 2.1.1. договору);

- підписувати акти приймання-передачі послуг, виконаних виконавцем або направляти мотивовану відмову від підписання такого акту. У випадку непідписання акту протягом 10 днів з моменту отримання його замовником або не направлення мотивованої відмови від підписання акту, послуги вважаються виконаними, а акт - підписаним (пункт 2.1.2. договору);

2) виконавець зобов'язується:

- у строк з 3-го по 7-е число кожного календарного місяця сформувати єдиний рахунок оплати комунальних послуг, розмістити інформацію замовника у даному рахунку та роздрукувати на паперових носіях сформований єдиний рахунок (пункт 2.2.1. договору);

- у строк з 8-го по 12-е число кожного календарного місяця забезпечити доставку рахунків споживачам замовника (пункт 2.2.2. договору);

- щомісяця направляти на адресу замовника акт приймання-передачі наданих послуг та рахунок-фактуру для оплати послуг виконавця (пункт 2.2.3. договору).

При цьому, у розділі 4 договору сторони визначили порядок здачі-прийняття послуг, а саме:

- здача-приймання послуг оформлюється сторонами Актом приймання - передачі наданих послуг (пункт 4.1. договору);

- виконавець протягом 2-х робочих днів після виконання послуг за договором оформлює та надає замовнику акт приймання-передачі наданих послуг у двох примірників (пункт 4.2. договору);

- замовник протягом 2-х робочих днів перевіряє їх відповідність фактично виконаному об'єму послуг і в разі відсутності зауважень - підписує акт приймання-передачі наданих послуг, один примірник повертає виконавцю (пункт 4.3. договору);

- в разі наявності у замовника зауважень, він протягом 2-х робочих днів направляє виконавцю мотивовану відмову від прийому результатів наданих послуг, на підставі якого сторонами складається двосторонній акт з переліком недоліків та строк їх усунення за рахунок виконавця, який не повинен перевищувати 3-х днів. У випадку непідписання акту приймання-передачі наданих послуг протягом 10-ти днів з моменту його отримання замовником або ненаправленням мотивованої відмови від підписання акту, послуги вважаються виконаними, а акт - підписаним (пункт 4.4. договору).

Згідно з пунктом 3.1. договору замовник оплачує послуги виконавця в наступному порядку:

- у розмірі 0,1376 грн., в тому числі ПДВ 20% - за кожний сформований та доставлений споживачам рахунок, в якому міститься інформація, передана замовником у випадку, коли кількість особових рахунків споживачів, за якими передається інформація для формування та друку, дорівнює, або перевищує 80 000 шт.;

- у розмірі 0,1861 грн., в тому числі ПДВ 20% - за кожний сформований та доставлений споживачам рахунок, в якому міститься інформація, передана замовником у випадку, коли кількість особових рахунків споживачів, за якими передається інформація для формування та друку, не перевищує 80 000 шт.

Відповідно до пункту 7.7. договору додатки, додаткові угоди до договору є його невід'ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

В той же час, в подальшому позивач звернувся до відповідача із листом № 01-09/1486 від 19.07.2016, в якому просив надати на розгляд позивачу комерційну пропозицію щодо виконання робіт з вручення рахунків на оплату послуг з водопостачання та водовідведення споживачам по особовим рахункам у кількості 111 570 одиниць, з деталізацією, які належать до сплати з урахуванням пільг та субсидій (а.с.68).

На вказаний лист відповідачем було надано відповідь - лист Вих№218 від 28.07.2016, в якому він вказав таке: на ваш лист від 19.07.2016 вих. № 01-09/1486 надаємо на розгляд додаткову угоду № 1 до діючого договору № 439/15 від 25.12.2015 щодо пропозиції виконання робіт з виставлення рахунків на оплату послуг з водопостачання та водовідведення споживачам приватного сектору. Так, у вказаному листі вказано додаток - додаткова угода № 1 від 29.07.2016 (а.с.69).

Так, в матеріалах справи наявна додаткова угода № 1 від 29.07.2016 до договору про надання послуг № 439/15 від 25.12.2015, укладена між позивачем та відповідачем, в якій сторони дійшли згоди викласти пункт 3.1. розділу 3 "Вартість послуг та порядок розрахунків" в наступній редакції:

- "3.1. Замовник оплачує послуги виконавця у наступному порядку:

- у розмірі 0,1376 грн., в тому числі ПДВ 20% - за кожний сформований та доставлений споживачам багатоквартирних будинків рахунок, в якому міститься інформація, передана замовником у випадку, коли кількість особових рахунків споживачів, за якими передається інформація для формування та друку, дорівнює, або перевищує 80 000 шт.

- у розмірі 0,1861 грн., в тому числі ПДВ 20% - за кожний сформований та доставлений споживачам багатоквартирних будинків рахунок, в якому міститься інформація, передана замовником у випадку, коли кількість особових рахунків споживачів, за якими передається інформація для формування та друку, не перевищує 80 000 шт.

- у розмірі 0,34 грн., в тому числі ПДВ 20% - за кожний сформований та доставлений споживачам приватному сектору рахунок, в якому міститься інформація, передана замовником." (а.с.15, 67).

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, посилається на те, що додаткова угода № 1 від 29.07.2016 до договору про надання послуг № 439/15 від 25.12.2015 підписана не генеральним директором ОСОБА_3, а іншою невідомою особою або за допомогою факсиміле. Так, позивач вважає, що спірна додаткова угода укладена із порушенням умов пункту 7.7. договору, статті 203 Цивільного кодексу України та зі сторони позивача була підписана особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а отже підлягає визнанню судом недійсною.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами статті 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Так, позивач звернувся до відповідача із листом № 01-09/1486 від 19.07.2016, в якому просив надати на розгляд позивачу комерційну пропозицію щодо виконання робіт з вручення рахунків на оплату послуг з водопостачання та водовідведення споживачам по особовим рахункам у кількості 111 570 одиниць, з деталізацією, які належать до сплати з урахуванням пільг та субсидій (а.с.68).

На вказаний лист відповідачем було надано відповідь - лист Вих№218 від 28.07.2016, в якому він вказав таке: на ваш лист від 19.07.2016 вих. № 01-09/1486 надаємо на розгляд додаткову угоду № 1 до діючого договору № 439/15 від 25.12.2015 щодо пропозиції виконання робіт з виставлення рахунків на оплату послуг з водопостачання та водовідведення споживачам приватного сектору. Так, у вказаному листі вказано додаток - додаткова угода № 1 від 29.07.2016 (а.с.69).

Стаття 181 Господарського кодексу України передбачає загальний порядок укладання господарських договорів. Частина 1 зазначеної статті визначає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Суд виходить із того, що для надання документам доказової сили при розгляді справ в суді необхідні повні дані про конкретні господарські відносини, що виникли за конкретним правочином, укладеним між сторонами.

Так, з системного аналізу наявних у справі доказів вбачається, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфо-Ком" (виконавець) та Комунальним виробничим підприємством Кам'янської міської ради "Міськводоканал" було досягнуто домовленості щодо надання певного обсягу послуг.

При цьому, статтею 638 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Проаналізувавши додані до позовної заяви документи, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини з надання послуг, а тому, права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, нормами глави 63 Цивільного кодексу України.

В той же час, відповідно до частини 4 статті 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно з пунктом 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом ОСОБА_4 фінансів України № 88 від 24.05.1995 документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Використання при оформленні первинних документів факсимільного відтворення підпису допускається у порядку, встановленому законом, іншими актами цивільного законодавства.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

ОСОБА_4 фінансів України № 31-08410-07-29/4796 від 27.02.2012 роз'яснено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, в якому мають міститися зразки відповідного аналога їх власноручних підписів.

Відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" одним з обов'язкових реквізитів первинних документів є особистий підпис або інші дані, що дають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, в матеріалах справи наявний наказ позивача № 01-01/41 від 04.02.2016, яким з метою забезпечення своєчасної та безперервної роботи при оформленні первинних документів в частині завіряння їх печаткою підприємства, наказано призначити відповідальним за зберігання та використання печатки підприємства та факсиміле в цілях забезпечення господарської діяльності підприємства провідного референта; затверджено перелік документів, на які ставиться факсиміле. Додатком до наказу є вказаний перелік. При цьому, у вказаному переліку відсутні договори та інші правочини (а.с.22-23).

Згідно з частиною 3 сатті. 203 Цивільного Кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 4 вказаної статті правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частиина 1 статті 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В той же час, суд зазначає, що відтиском печатки засвідчується, серед іншого, також справжність підпису її власника. Порядок використання печатки встановлюється її власником самостійно, власник на свій розсуд розпоряджається печаткою, а також самостійно відповідає за її збереження.

Отже, суд звертає увагу на те, що позивачем, під час розгляду справи у суд не було надано суду доказів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само як і доказів звернення до правоохоронних органів у зв'язку з втратою чи викраденням печатки.

Відповідно до пункту 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, у силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Крім того, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд виходив також із наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання своїх зобов'язань перед відповідачем, позивачем надавалися послуги, обумовлені договором від 25.12.2015 та додатковою угодою від 29.07.2016 за результатами приймання яких складалися такі акти:

- акт № И-00000360 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.08.2016 на суму 11 008 грн. 69 коп. (а.с.70);

- акт № И-00000401 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2016 на суму 19 557 грн. 50 коп. (а.с.71);

- акт № И-00000450 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.10.2016 на суму 19 564 грн. 64 коп. (а.с.72);

- акт № И-00000500 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.11.2016 на суму 20 505 грн. 29 коп. (а.с.73);

- акт № И-00000554 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.12.2016 на суму 20 044 грн. 51 коп. (а.с.74).

При цьому, в акти за період з вересня по грудень 2016 року включені послуги, які були визначені додатковою угодою № 1 від 29.07.2016 до договору про надання послуг № 439/15 від 25.12.2015. До вказаного висновку суд прийшов, проаналізувавши їх зміст, а також вартість послуг, яка збігається із вартістю визначеною сторонами у спірній додаткові угоді.

В той же час, у вказаних актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) позивач та відповідач зафіксували факт того, що виконавець (відповідач) надав замовнику (позивачу), зокрема, і послуги обумовлені додатковою угодою № 1 від 29.07.2016 до договору про надання послуг № 439/15 від 25.12.2015. Крім того, у кожному акті сторони підтвердили, що сторони претензій одна до одної не мають.

Заперечення позивача щодо якості та обсягів наданих послуг в матеріалах справи також відсутні.

Всі акти підписані представником позивача у графі "Від замовника", а також скріплені підписом генерального директора підприємства-позивача та печаткою - "Затверджую".

Справжність вказаних підписів не заперечується позивачем.

При цьому, вказані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) є самостійними первинними документами, на підставі яких суд може встановити факт здійснення господарської операції.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом ОСОБА_4 фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого Мін'юстом України 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення), первинні документи є письмовими свідоцтвами, що підтверджують факти підприємницької та іншої діяльності, які впливають на рух товарно-матеріальних цінностей, стан майна, капіталу і фінансових результатів. Первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості згідно з пунктом 2.4 цього Положення повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. За відсутності таких реквізитів документи не можуть слугувати доказом того, що господарська операція (в даному випадку - передача товарів) фактично відбулась.

Крім того, згідно з пунктом 2.4 Положення залежно від характеру операції до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити, зокрема, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача, тощо.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив їх сукупності, керуючись законом.

Здійснивши аналіз наявних у справі доказів, суд прийшов до висновку, що вказані акти є належними доказами, які підтверджують надання відповідачем послуг позивачу, в тому числі тих, які були узгоджені сторонами у спірній додатковій угоді.

Факт виконання позивачем спірної додаткової угоди додатково підтверджується тим, що ним, у відповідності до пункту 2.1.1. договору надавалися відповідачу електронні реєстри з інформацією про споживачів, яка буде розміщуватись у єдиному рахунку з оплати послуг, відповідно до структури. Інакше, відповідач не мав би можливості надати послуги, про надання яких складені акти.

Крім того, матеріали справи не містять доказів направлення позивачем мотивованої відмови від підписання актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) за період з вересня по грудень 2016 року в порядку пункту 2.1.2. договору або зауважень щодо фактично виконаного відповідачемп об'єму послуг, що підтверджується самим фактом підписання актів (пункт 4.3. договору), а також не надано доказів складання двостороннього акту з переліком недоліків та строк їх усунення за рахунок виконавця, в порядку, визначеному пунктом 4.4. договору.

Щодо посилання позивача на можливість підписання договору з його боку неповноважною особою, суд зазначає наступне.

Пунктом 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 передбачено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Крім того, згідно з нормами статті 241 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем вчинені дії які свідчать про схвалення правочину, а саме: надання у відповідності до пункту 2.1.1. договору відповідачу електронних реєстрів з інформацією про споживачів, яка буде розміщуватись у єдиному рахунку з оплати послуг, відповідно до структури; прийняття виконаних відповідачем послуг за актами.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що додаткова угода № 1 від 29.07.2016 до договору про надання послуг № 439/15 від 25.12.2015 суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Таким чином, суд вважає доводи позивача викладені у позовній заяві безпідставними, не доведеними та необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з підстав наведених судом вище, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Судові витрати по справі відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено16.03.2017.

Суддя ОСОБА_5