ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2017 р. Справа № 907/538/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С. М.,

суддів: Бонк Т. Б.,

Кравчук Н.М.,

при секретарі судового засідання Фака С.,

за участю представників сторін :

від позивача: Рябінічева А.С. (довіреність №03 від 22.11.2016);

від відповідача: Юрків Р.В. (довіреність №19/3-02/206 від 14.11.2016);

від третьої особи : не з'явився;

розглянув апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» №55/2-08/2211/11763/2016-00/вих від 20.12.2016,

на рішення господарського суду Закарпатської області від 11.11.2016

у справі № 907/538/16, суддя - Ремецькі О.Ф.,

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Консервний завод «Універ», м.Виноградів,

до відповідача публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Авдієнко Оксани Віталіївни, м. Київ,

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Закарпатської області від 11.11.2016 задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю «Консервний завод «Універ» до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Авдієнко Оксани Віталіївни про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Визнано виконавчий напис, вчинений 13.06.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №833 на договорі застави транспортних засобів, зазначених в додатку номер 1 до договору №250311-т, посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юска Н.М. 25.03.2011 та зареєстрованим в реєстрі за №360, таким, що не підлягає виконанню.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заборгованість за кредитним договором є спірною, оскільки у виконавчому написі сума кредиту зазначена в невірному розмірі та не враховані суми, внесені позивачем в рахунок погашення кредитної заборгованості .

Також, суд першої інстанції зазначає, що відповідачем порушено вимоги Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки на момент укладення договору про відкриття кредитної лінії (25.03.2011р.) у ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, а тому вчинений виконавчий напис нотаріуса не підлягає виконанню.

Окрім того, не дотримано встановленого річного терміну на вчиненння виконавчого напису нотаріуса, передбаченого в ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (відповідач) просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 11.11.2016 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999, оскільки відповідачем надано всі необхідні документи для вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Вказує на те, що нотаріусом при вчиненні виконавчого напису було враховано, що грошові кошти від реалізації заставного майна мають лише частково задоволити вимоги відповідача, а саме в частині заборгованості по тілу кредиту, облік і розмір якої відображено у виписках по рахункам обліку заборгованості, долучених до заяви відповідача про вчинення виконавчого напису і яка є безспірною.

Місцевим господарським судом не надано оцінку тим обставинам, що відповідачу до заяви про вчинення виконавчого напису було долучено докази видачі кредиту - виписки по рахункам обліку заборгованості, які за своєю формою і змістом відповідають вимогам первинних документів в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідають умовам договору відновлювальної кредитної лінії, щодо підтвердження видачі кредиту.

Вказує на те, що нормами чинного законодавства та положеннями договору застави, передбачено такий вид задоволення вимог обтяжувала, як вчинення виконавчого напису.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення господарського суду Закарпатської області від 11.11.2016 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначає, що з оскаржуваного виконавчого напису не вбачається, що при його вчиненні нотаріусом не досліджено, що наявна заборгованість є безспірною.

Станом на дату вчинення виконавчого напису боржник заперечував вказаний кредитором розмір заборгованості, а у відповідача були в розпорядженні докази, що свідчили про невизнання заборгованості боржником і які потребували з'ясування з боку відповідача, а саме: відповідач отримав заперечення позивача 27.05.2016 року та не повідомив нотаріуса про їх наявність та не узгодив її з боржником; про наявність заперечень було повідомлено невизначене коло осіб у загальнодержавному виданні «Урядовий кур'єр».

Посилається на те, що відповідачем пропущено річний строк для звернення до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису.

Зазначає, що подані відповідачем виписки з рахунків не містять посади і прізвища осіб, відповідальних за вчинення господарської операції та правильність її оформлення, а тому не є первинними документами і відповідно не можуть підтверджувати факт видачі кредитних коштів.

Також вказує, що на момент укладення договору про відкриття кредитної лінії (25.03.2011р.) у ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, а тому вчинений виконавчий напис нотаріуса із цієї підстави не підлягає виконанню.

В судовому засіданні 15.03.2017 представник відповідача (апелянт) підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 11.11.2016 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, пояснення дав аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні 15.03.2017 заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив рішення господарського суду Закарпатської області від 11.11.2016 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Закарпатської області від 11.11.2016 без змін, а апеляційної скарги відповідача - без задоволення, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 25 березня 2011 року між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - Банк/АТ «Ощадбанк») та товариством з обмеженою відповідальністю «Консервний завод «Універ» (далі - позичальник) укладено договір кредитної лінії №250311 із змінами та доповненнями, що містяться в додаткових договорах до договору кредитної лінії №1 від 02.08.2011, №2 від 20.10.2011, №3 від 30.03.2012, №4 від 09.10.2012, №5 від 27.08.2013 (далі - Кредитний договір), згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 6837500 доларів США з остаточним терміном повернення не пізніше 31.12.2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором (по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування ним, комісій, можливих штрафних санкцій, інших платежів, передбачених кредитним договором) 25 березня 2011 року між АТ «Ощадбанк» та ТОВ «Консервний завод «Універ» укладено договір№250311-к застави транспортних засобів, який посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юскою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №360 (далі - Договір застави).

13 червня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком О. В. (далі - нотаріус) вчинено виконавчий напис №833 (далі виконавчий напис) за договором №250311-т застави транспортних засобів, що посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Юскою Н. М. 25 березня 2011 року (далі - договір застави) про стягнення з ТОВ «Консервний завод «Універ» (далі - позивач) суми боргу за договором кредитної лінії № 250311 від 25.03.2011 року (далі - договір кредитної лінії), укладений між ним та ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі - відповідач), у розмірі 5 986 500 (п'ять мільйонів дев'ятсот вісімдесят шість тисяч п'ятсот) доларів США 00 центів, що в еквіваленті становить 149 754 350 (сто сорок дев'ять мільйонів сімсот п'ятдесят чотири тисячі триста п'ятдесят) гривень 87 копійок (за курсом НБУ станом на 13 червня 2016 року 1 долар США дорівнював 25,015343 гривні), а також витрат за вчинення відповідного виконавчого напису на користь відповідача у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок.

Вказаним виконавчим написом нотаріус запропонував відповідачу частково задоволити свої вимоги до позивача в розмірі 5 986 500,00 доларів США, що в еквіваленті становить 149 754 350, 87 грн. за курсом НБУ станом на 13.06.2016, за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна, яким забезпечено його грошове зобов'язання за договором кредитної лінії і належить йому на праві приватної власності.

Судами встановлено, що за заявою відповідача відкрито виконавче провадження за №51493176, в межах якого накладено арешт на заставне майно позивача, а також заборону на його відчуження.

Предметом позову є вимога товариства з обмеженою відповідальністю «Консервний завод «Універ» до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання виконавчого напису вчиненого 13.06.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №833 на договорі застави транспортних засобів №250311-т, посвідченим приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Юска Н.М. 25.03.2011 та зареєстрованим в реєстрі за №360, таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, як вчинення виконавчого напису.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст. 88 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 Закону України "Про нотаріат", якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки за сумою основної заборгованості, а штрафні санкції та пеня не заявлялися кредитором у вимозі та у виконавчому написі, де б застосовувався скорочений строк позовної давності в один рік.

А тому судом першої інстанції не враховано вимоги ч.2 ст.88 Закону України «Про нотаріат», а звідси і неправильно визначено початок перебігу строку позовної давності в один рік та помилково розраховано його з 01.03.2015 року.

Судами встановлено, що оскільки право вимоги у відповідача (стягувач) по стягненню наданих позивачу кредитних коштів згідно графіку кредитування (п. 2.3.4 додаткової угоди №1 до договору кредитної лінії №250311 від 25.03.2011) (а.с.178-179, Т.1) виникло з 29.02.2012, то стягувачем пропущено трьохрічний строк давності протягом якого нотаріусом видається виконавчий напис.

У відповідності до вимог п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що з урахуванням припису частини другої статті 104 ГПК не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення.

З цих підстав, підлягає виключенню з мотивувальної частини помилкове зазначення судом першої інстанції в тексті рішення про те, що з наданого розрахунку від 06 квітня 2016 року вбачається, що перший прострочений платіж мав місце 01.03.2015 року, а отже виконавчий напис вчинено з порушенням річного строку з дня виникнення вимоги, як це передбачено ст.88 Закону України «Про нотаріат».

У відповідності до п.п. 2.1, 2.2, 2.3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача.

Положеннями п. 3 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172.

Виконавчий напис - це розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов'язання боржника.

В основі вчинення цієї нотаріальної дії лежить факт безспірності певної заборгованості.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі.

Таким чином, звертаючись з позовом у даній справі про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, позивач зобов'язаний довести шляхом подання відповідних доказів обставини відсутності (або інший розмір) заборгованості за кредитним договором, якщо ним оспорюється визначена у виконавчому написі нотаріуса сума боргу, зокрема, надати докази погашення заборгованості за кредитним договором, зробити власний контррозрахунок належних до сплати сум.

Судами встановлено, що кредитором розрахунок заборгованості від 08.06.2016 року, направлявся нотаріусу проте, не направлявся боржнику, а тому кредитор не надав можливості позивачу надати обґрунтоване заперечення.

Окрім того, щодо розрахунку заборгованості від 06.04.2016 року, позивач листами №02/05-3/2016 від 19.05.2016 та №02/05-7/2016 від 19.05.2016 (а.с.21-22, Т.1) надав спростування наявної заборгованості, де не визнає та заперечує заборгованість, яка помилково розрахована кредитором та вказана в повідомленнях № 55/2-08/631-4194 від 22.04.2016, № 55/2-08/630-4193 від 22.04.2016, № 55/2-08/632-4195 від 22.04.2016, № 55/2-08/634-4197 від 22.04.2016, № 55/2-08/633-4196 від 22.04.2016, № 55/2-08/595-4034 від 19.04.2016, № 55/2-08/599-4092 від 20.04.2016 про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання за договором кредитної лінії №250311 від 25.03.2011, що свідчить про те, що дана заборгованість була спірною.

При цьому судами встановлено, що в листах №02/05-3/2016 від 19.05.2016 та №02/05-7/2016 від 19.05.2016 (а.с.21-22, Т.1) позивач не вказує спірну суму заборгованості з розрахунками якої не погоджується, оскільки стягувачем не надано детального розрахунку заборгованості з зазначенням періодів виникнення такої заборгованості.

Також, судами встановлено, що з розрахунку заборгованості кредитора від 06.04.2016, вбачається, що сума заборгованості по простроченому кредиту становить 5 075 000,00 доларів США, в свою чергу з розрахунку заборгованості кредитора від 08.06.2016, що направлявся нотаріусу та не направлявся боржнику вбачається, що сума заборгованості по простроченому кредиту становить 5 986 500,00 доларів США, що на 911 500,00 доларів США більше заборгованості, які оспорював боржник (позивач), а тому заперечення останнього кредитором не були взяті до уваги та усунуті не були, що спростовує безспірність заборгованості.

Окрім того, судами встановлено, що спірним виконавчим написом здійснено стягнення з 03.06.2016 по 13.06.2016 (включно), що не охоплений вимогами кредитора, які викладені в листах № 55/2-08/631-4194 від 22.04.2016 та № 55/2-08/595-4034 від 19.04.2016.

Як вбачається з положень ст. ст. 546, 589, 590 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 19, 20 Закону України "Про заставу", ст. ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат", пунктів 3.2., 3.5. Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого наказом Міністрерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (надалі - Порядку), пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, відповідно до договору застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами; за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання; нотаріуси вчиняють виконавчі написи за заявою стягувача на документах, що встановлюють заборгованість; при цьому заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченого забезпечувального договору; оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов'язання; засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов'язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв'язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов'язання; довідка фінансової установи про ненадходження платежу.

Судами встановлено, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відповідачем було подано заяву, в якій зазначено відомості про найменування і місце реєстрації боржника; номери рахунків у банках; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню; повідомленнями № 55/2-08/631-4194 від 22.04.2016 та № 55/2-08/595-4034 від 19.04.2016 заставодавця повідомлено щодо наявності невиконаного основного зобов'язання та можливості звернення стягнення на заставлене майно, у разі невиконання даної вимоги.

Проте, з вищенаведеного вбачається, що станом на дату вчинення виконавчого напису боржник заперечував вказаний розмір заборгованості. Відповідач як кредитор повідомлення боржника про невизнання ним заборгованості отримав 27.05.2016 року та не повідомив про його наявність нотаріусу. Факт отримання відповідачем цих заперечень підтверджується матеріалами справи.

Про наявність заперечень було повідомлено невизначене коло осіб у загальнодержавному виданні «Урядовий кур'єр» зазначивши про невизнання та заперечення заборгованості, яка помилково розрахована кредитором та вказана в повідомленнях про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання за договором кредитної лінії №250311 від 25.03.2011(а.с.23-24, Т.1).

Наявні докази в матеріалах справи підтверджують про отримання розрахунку заборгованості позивачем станом на 06.04.2016 року (доданий до повідомлення боржнику від 22 квітня 2016 року). Проте до заяви про вчинення виконавчого напису додано розрахунок станом на 08.06.2016 року, який кредитор не надсилав боржнику та відповідно останній його не отримував.

З тексту додатку № 1 до розрахунку заборгованості ТОВ «Консервний завод «Універ» за кредитним договором № 250311 від 25.03.2011 року, вбачається, що 06.05.2014 року позивач здійснив погашення кредиту в розмірі 9 483,87 доларів США, а згідно банківської виписки позивача від 06.05.2016 року позивач здійснив платіж у розмірі 9583,76 доларів США.

Також, судами встановлено, що визначена виконавчим написом заборгованість стягнута «частково», без зазначення конкретних видів заборгованості, з яких складається ця сума (основна, проценти, штрафи чи інші суми, вказані у розрахунку), а стягнення проводиться «за період з 03 червня 2016 року по 13 червня 2016 року включно», а не за весь період заборгованості.

Таким чином, правильними є висновки суду першої інстанції про неможливість встановлення справжнього розміру заборгованості, з чого вона складається і які саме вимоги будуть погашені за рахунок заставного майна, реалізованого за виконавчим написом.

З цих підстав спростовуються доводи апелянта про те, що нотаріусом при вчиненні виконавчого напису враховано, що грошові кошти від реалізації заставного майна мають частково задоволити вимоги відповідача, а саме в частині заборгованості по тілу кредиту, облік і розмір якої відображено у виписках по рахункам обліку заборгованості.

Згідно з п.10 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні" від 07.02.2014 виконавчий напис на договорі іпотеки/застави може бути вчинений лише у випадку, коли вимоги кредитора є безспірними і з моменту виникнення права на позасудове вирішення спору не минув строк, передбачений законом.

Твердження скаржника про те, що місцевим господарським судом не надано оцінку тим обставинам, що відповідачу до заяви про вчинення виконавчого напису було долучено докази видачі кредиту - виписки по рахункам обліку заборгованості спростовуються тим, що вказані виписки з рахунків не містять посади і прізвища осіб, відповідальних за вчинення господарської операції та правильність її оформлення й не можуть підтверджувати факт видачі кредитних коштів та за формою і змістом не відповідають вимогам первинних документів в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Згідно п. 2.32 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного Банку України № 22 від 21.01.2004, первинними документами, які б підтверджували факт одержання сум кредитних коштів є меморіальні ордери.

Статтею 1 Закону України "Про заставу", яка кореспондується зі ст.572 Цивільного кодексу України встановлено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Правовим наслідком невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, відповідно до статті 589 Цивільного кодексу України є звернення стягнення на предмет застави.

У ст. 574 Цивільного кодексу України визначено, що застава виникає на підставі договору.

Згідно ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 590 Цивільного кодексу України визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду на підставі напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, наведено вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме:

- передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом;

- продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах;

- відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;

- переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.

Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено.

Згідно із ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таким чином, норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальними відносно Закону України «Про заставу».

Отже, положення Закону України «Про заставу» у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, як такі, що суперечать нормам Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Судами встановлено, що за змістом договору застави, в редакції договору про внесення змін №3 до договору застави від 27.08.2013р., у відповідності до цього договору забезпечуються заставою наступні зобов'язання боржника, які випливають з основного договору та можуть виникнути в майбутньому за основним договором, зокрема, але не обмежуючись - зобов'язання за основним договором повернути заставодержателю кредит, наданий в валюті в межах кредитної лінії, відкритої строком до 31.12.2017р. за основним договором в сумі 6837500,00 доларів США, в строк/и який/і зазначено/ються в основному договорі, а у випадках, передбачених законодавством України та/або Основним договором та/або цим договором достроково.

Зі змісту п.1.1 договору застави від 25.03.2011р. основним договором є кредитний договір про відкриття кредитної лінії №250311 від 25.03.2011р., укладений між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та товариством з обмеженою відповідальністю «Консервний завод «Універ», з усіма змінами і доповненнями до нього.

У відповідності до пункту 1.2. договору застави, в редакції договору про внесення змін №3 до договору застави від 27.08.2013р., предметом застави за цим договором є транспортні засоби, зазначені в додатку №1 до цього договору. Згідно із пунктом 1.3. договору застави, в редакції договору про внесення змін №3 до договору застави від 27.08.2013р., за взаємною згодою сторін загальна заставна вартість предмету застави складає 34971 доларів США.

У п.6.1. договору застави сторонами погоджено випадки, коли заставодержатель (відповідач) наділяється правом вимагати дострокового виконання зобов'язань позивачем як заставодавцем та майновим поручителем боржника за вищевказаним договором про відкриття кредитної лінії.

Разом з тим, у п.6.4. договору застави сторони погодили, що у разі настання випадків, передбачених у п.3.1.3 цього договору, звернення стягнення на предмет застави може бути здійснено на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Як встановлено судами, повідомленням-вимогою №55/2-08/631-4194 від 22.04.2016р., направленим на адресу товариства з обмеженою відповідальністю «Консервний завод «Універ», банк звернувся з вимогою про погашення протягом тридцятиденного строку заборгованості за основним договором у розмірі 2143093,75 доларів США та повідомив про те, що у випадку невиконання даної вимоги розмір заборгованості, що підлягає поверненню складатиме 7218854,67 доларів США та 8880729,96грн. Також, у разі не виконання зазначеної вимоги, банк буде змушений звернути стягнення на предмет застави за договором застави шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса.

Частиною 6 ст. 20 Закону України "Про заставу" від 02.10.1992 р. №2654-XII встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Разом з тим, Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18 листопада 2003 року №1255-IV, який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна, містить норми згідно прикінцевих і перехідних положень цього Закону передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Тобто, Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" є спеціальним законом з питань правового регулювання обтяжень рухомого майна, а положення Закону України "Про заставу" та ст.590 Цивільного кодексу України застосовуються лише в тій частині, що не суперечать йому.

Згідно положень ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у його постанові, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255-ІV є спеціальним Законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна, у зв'язку з чим Закон України «Про заставу» та ст. 590 ЦК України підлягає застосуванню лише в частині, що йому не суперечить.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній до внесення змін згідно із Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг») звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому Законом, або в позасудовому порядку.

Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом у зазначеній редакції не передбачалось.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 28 лютого 2012 року у справі №3-10гс12, від 03 жовтня 2012 року у справі № 6-70цс12, від 12 червня 2013 року в справі №6-54цс13, від 09 липня 2014 в справі № 6-89цс14.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у редакції від 01.01.2011р. (чинній на момент укладення договору про відкриття кредитної лінії) до внесення змін згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22.09.2011р., який набув чинності з 16.10.2011р., було наведено вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.

Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору про відкриття кредитної лінії) не передбачено.

Пункт 5 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", яким передбачено позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса було доповнено на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", який набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

У пункті 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" зазначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що положення Закону України "Про заставу" у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли з договору про відкриття кредитної лінії, як такі, що суперечать нормам Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" (у редакції, яка була чинною на момент укладення договору про відкриття кредитної лінії) щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Таким чином, на момент укладення договору про відкриття кредитної лінії (25.03.2011р.) у ст. 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" не було передбачено такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, а тому вчинений виконавчий напис нотаріуса не може підлягати виконанню.

Отже, враховуючи, що звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не відповідає вищезазначеним вимогам Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", апеляційна скарга публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» і з цих підстав теж є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду Закарпатської області від 11.11.2016.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про залишення сплати судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (відповідач).

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Закарпатської області від 11.11.2016 у справі №907/538/16 залишити без змін.

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

Н.М. Кравчук

Повний текст постанови виготовлений 20.03.2017