ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р. Справа № 911/187/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІБЕТ"

до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 27752,38грн

Суддя С.І.Чонгова

Представники:

від позивача - Венгринович М.-Р. М. (довіреність №8/2017 від 03.02.2017);

від відповідача - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю "ТІБЕТ" (далі - ТОВ "ТІБЕТ") звернулось до господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) про стягнення 27752,38грн у т.ч.:

- 22986,00грн - основна заборгованість;

- 1827,57грн - пеня за період з 26.05.2016 по 26.11.2016;

- 1149,30грн - штраф;

- 1356,17грн - збитки від інфляції за період червень - листопад 2016 року;

- 433,34грн - 3% річних за період 230 днів.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те що, відповідачем порушено зобов'язання за договором купівлі-продажу № 3 від 12.02.2016 в частині сплати за поставлений товар у встановлений договором строк.

Відповідач у справі - ФОП ОСОБА_1 документально обґрунтованого відзиву на позовну заяву не надала.

03.03.2017 до господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача:

- 22986,00грн - основна заборгованість;

- 1827,57грн - пеня за період з 26.05.2016 по 26.11.2016;

- 1149,30грн - 5% штраф;

- 1356,17грн - збитки від інфляції за період червень - листопад 2016 року;

- 433,39грн - 3% річних за період з 26.05.2016 по 10.01.2017:

- а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600,00грн та витрати понесені у зв'язку з представництвом та захистом інтересів в суді в сумі 801,58грн.

Вказана заява, фактично є заявою про збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення 3% річних, та прийнята судом до розгляду, оскільки право на збільшення розміру позовних вимог передбачено ст.22 ГПК України та може бути реалізовано позивачем до винесення рішення у справі.

Дослідивши матеріали справи, подані письмові пояснення та докази, суд

ВСТАНОВИВ:

12.02.2016 між ТОВ "ТІБЕТ" (далі - продавець) та ФОП ОСОБА_1 (далі - покупець) укладено договір купівлі-продажу №3 (а.с.18-18, зворот, далі - договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами такого договору, продавець зобов'язується передати у власність покупця товар, а покупець - прийняти і оплатити його на умовах вказаного договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.4 договору, асортимент, найменування, розміри, ціна за одиницю, загальна вартість партій товару, що поставляється, погоджується сторонами та вказується у специфікації на поставку партії товару і накладних на відвантаження товару. Загальна сума договору визначається сумою всіх специфікацій та накладних на поставки за вказаним договором.

Згідно п. 2.1 договору, покупець здійснює оплату товару протягом 90 календарних днів з дня отримання партії товару (при умові, що інше не визначено у специфікації).

Вказаний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2018 (п. 4.1 договору).

Як встановлено відповідно до специфікації №1 від 22.02.2016 сторонами погоджено поставку товару на суму 22 986,00грн з умовами оплати - 90 календарних днів з дня отримання товару та строком доставки до 02.03.2016 (самовивіз) (а.с.19).

Як вбачається з видаткової накладної №РН-0000030 від 25.02.2016 позивачем відпущено, а відповідачем прийнято товар на суму 22 986,00грн (а.с.20), вказаний товар отримано відповідачем на підставі довіреності №1 від 25.02.2016 (а.с.21)

Проте, як зазначає позивач відповідачем не здійснено розрахунок за поставлений товар.

У зв'язку з чим, позивач 11.11.2016 звернувся до відповідача з претензією №60 від 07.11.2016, що підтверджується фіскальним чеком, відповідно до якої вимагав сплатити суму боргу, а також пеню, штраф, втрати від інфляції та 3% річних (а.с.22-23).

Проте, за твердженням позивача вказана претензія залишено відповідачем без відповіді та без задоволення, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов'язку оплатити поставлений йому товар та застосування до нього відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення відповідного зобов'язання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Сторонами у договорі встановлено, що товар оплачується протягом 90 календаних днів з моменту постачання товару, тобто враховуючи, що товар отриманий відповідачем 25.02.2016 його оплата мала бути здійснено до 25.05.2016.

Відповідачем не надано суду доказів сплати товару на суму 22 986,00грн.

За вказаних обставин, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 22 986,00грн заборгованості за поставлену продукцію обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 1827,57грн за період з 26.05.2016 по 26.11.2016 та 1149,30грн штрафу.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Штраф та пеня є видами неустойки згідно з ст.549 ЦК України. При цьому, відповідно до вказаної норми, неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 5.3 договору, за прострочення оплати товару покупець, за вимогою продавця, сплачує останньому штраф в розмірі 5% від вартості отриманого та неоплаченого товару та пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ, що діяла в період просточення, від суми боргу за кожен день прострочення

Перевіривши наданий розрахунок пені, суд вважає його арифметично вірним, а вимоги в частині стягнення 1827,57грн пені та 1149,30грн штрафу, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 1356,17грн інфляційних втрат за період з червня 2016 по листопад 2016 та 433,39грн 3% річних за період з 26.05.2016 по 10.01.2017.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд вважає його арифметично вірним, а вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 433,39грн 3% річних обґрунтованими.

За розрахунком суду, розмір інфляційних втрат, за заявлені позивачем періоди, становить 1355,27грн; в задоволенні вимог про стягнення 0,90грн втрат від інфляції в задоволенні позову суд відмовляє.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати пов'язані із захистом та представництвом своїх інтересів в суді в розмірі 801,58грн, які складаються з витрат на білети та добових сплачених представнику позивача та відшкодувати судовий збір.

Як визначено п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 224 Господарського кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків.

Так, як вбачається з ухвал господарського суду Київської області від 17.01.2017 та 09.02.2017 сторін серед іншого зобов'язано направити повноважних представників в судове засідання.

Заявлені позивачем витрати складаються з вартості двох проїзних документів по 240,79грн кожний та 320,00грн добових за один календарний день.

Так, у відповідності 170 Податкового кодексу України, добові по території України встановлено в розмірі 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, яка в свою чергу відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік» складає 3200,00грн.

Тобто, розрахунок добових здійснено позивачем в межах чинного законодавства України.

Проте, відповідно до ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, в силу ст. 49 ГПК України, суд дійшов висновку про те, що витрати позивача пов'язані із захистом та представництвом своїх інтересів та у зв'язку з оплатою позову судовим збором підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, а саме у розмірі 801,55грн витрат пов'язаних із захистом та представництвом своїх інтересів та 1599,95грн витрат понесених позивачем у зв'язку з оплатою позову судовим збором.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІБЕТ" 22986,00грн основного боргу, 1827,57грн пені, 1149,30грн штрафу, 1355,27грн інфляційних втрат, 433,39грн 3% річних, а також 801,55грн витрат пов'язаних із захистом та представництвом своїх інтересів та 1599,95грн витрат понесених позивачем у зв'язку з оплатою позову судовим збором.

3. В частині стягнення 0,90грн втрат від інфляції в задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 20.03.2017

Суддя С.І. Чонгова