ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2017 р. Справа № 911/179/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Авіділон, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Бліц Профіт, Київська обл.,

смт. Бородянка

про визнання договору недійсним

Суддя Мальована Л.Я.

Представники сторін:

позивача ОСОБА_1 (дов б/н, від 11.01.17);

відповідача не зявився.

Обставини справи:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору про створення аудіовізуальних товарів №02/09/2015-2 від 02.09.2015 р. укладеного між сторонами недійсним.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача двічі в засідання суду не зявився, хоча про місце і час розгляду справи був належним чином повідомлений судом, вимоги суду викладені в ухвалах від 16.01.2017 року та 08.02.2016 року не виконав.

Враховуючи те, що незявлення представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника відповідача, згідно статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

02.09.2015 року між ТОВ "Бліц Профіт" та ТОВ "Студія Мамахохотала" було укладено договір про створення аудіовізуальних творів № 02/09/2015-2, відповідно до умов якого Виконавець за завданням Замовника зобов'язується виконати роботи щодо створення аудіовізуальних матеріалів, а саме: вірусних та інформаційних відеороликів з метою розповсюдження в Інтернеті, створених за допомогою фото-, відео- та/або компютерної техніки, на умовах, передбачених цим Договором, надалі за текстом - «Аудіовізуальні матеріали», а Замовник зобовязується сплатити винагороду Виконавцю в строки та розмірі, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 1.11. договору строк виготовлення аудіовізуальних матеріалів: 10 (десять) робочих днів.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що винагорода Виконавця загалом становить 600 000 (шістсот тисяч) гривень.

Згідно з пунктом 4.5. Договору належне виконання Сторонами зобовязань згідно умов Договору та відповідної Додаткової угоди до нього, оформлюється шляхом підписання уповноваженими представниками Сторін відповідного Акта прийому-передачі (далі - Акт), що є підтвердженням того, що Виконавець належним чином та у відповідності до умов цього Договору та додаткової угоди виконав власні зобовязання.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що при укладенні договору сторони не досягли згоди щодо усіх істотних умов договору.

Вимога позивача про визнання недійсним зазначеного договору не підлягає задоволенню.

Так, статтею 203 ЦК України визначено перелік загальних умов, необхідних для чинності правочину. Відповідно до частин 1, 2, 3, 4, 5 зазначеної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що посилання позивача на відсутність в оспорюваному договорі всіх необхідних істотних умов, та відповідно на ст. 180 Господарського кодексу України, згідно до якої господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними умовами є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Положеннями ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому у статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Разом із тим, статтею 208 ЦК України встановлено, що правосини між юридичними особами мають вчинятися в письмовій формі.

У ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до частини 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Оскільки зміст правочину між сторонами зафіксований у письмових документах, якими обмінялися сторони акт надання послуг, рахунку на оплату, то сторони не порушили вимог частини першої статті 208 Цивільного кодексу України, уклали письмовий правочин, та у відповідності до ст. 638 ЦК України досягли домовленості з усіх його істотних умов.

Відтак, посилання позивача на те, що з умов договору не можливо встановити предмет, ціну, строк дії договору матеріалами справи спростовується. Крім того, відсутність в договорі істотних умов договору, на що посилається позивач, могло б слугувати підставою для твердження про те, що договір є неукладеним, а не недійсним.

Так, недійсним є договір, визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої сторони з вичерпного переліку підстав, встановлених законом (пункт 2.5.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними).

Поняття неукладений договір є тотожним договору, що не відбувся. Не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено (пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 ), відповідно позивач в позові невірно застосовує дане положення закону.

Відповідно до позиції, викладеної в абзаці пятому пункту 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 №01-06/249 Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів від 24.11.2011р. №01-06/1642/2011, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 25 червня 2011р. №3-58гс11 та Вищий господарський суд України у постанові від 25.06.2011р. №7/221-09.

Однак, суд звертає увагу, що факт укладення договору та погодження істотних умов підтверджує акт наданих послуг підписаний та скріплений печатками обох сторін та рахунок на оплату.

За таких обставин, судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 містить всі необхідні істотні умови, сторонами виконувався, відповідно є укладеним.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України в постанові 6-849цс15 від 09.12.2015р.

Отже, у спорах про визнання договорів недійсними позивач (незалежно від того, чи є він стороною правочину або ж іншою заінтересованою особою) повинен довести, а суд встановити наявність факту порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

При цьому інтерес такої особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам, а також відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надане в резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.12.04 № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004).

За встановлених господарським судом обставин, приймаючи до уваги загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свободу договору, господарський суд вважає, що позовні вимоги ТОВ "Авіділон" про визнання недійсним договору № 02/09/2015-2 від 02.09.2015 року є недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, витрати по сплаті судового збору покладається на позивача.

Керуючись статтями 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя Л.Я. Мальована