РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017Справа №910/9322/16
Господарський суд міста Києва у складі колегії суддів Чебикіної С.О. (головуючий), Турчина С.О., Пінчука В.І., розглянувши справу за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" до 1) Вінницької обласної Ради; 2) Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства "Вінницяоблагроліс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Зозулинецька сільська рада Козятинського району Вінницької області, за участю Прокуратури Вінницької області про скасування рішень Вінницької обласної ради, за участю представників позивача - Бабура М.М., довіреність № б/н від 09.06.2016 року, Максимчі Ю.В., довіреність №б/н від 13.05.2016 року, Лопушана В.Б., довіреність №б/н від 07.06.2016 року, відповідача-1 - Калєтніка С.В., довіреність №17 від 06.01.2017 року, відповідача-2 - Калєтніка С.В., довіреність №216-06-124 від 27.01.2017 року, третьої особи - Максимчука О.В., посвідчення №13, прокурора - Клименка Д.С., посвідчення №027216 від 02.07.2014 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідачів, в якій просить:

- скасувати рішення Вінницької обласної Ради №217 від 6 липня 2000 року "Про передачу земель лісового фонду";

- скасувати рішення Вінницької обласної Ради №252 від 15 вересня 2000 року "Про передачу земель лісового фонду колишніх колективних сільськогосподарських підприємств Вінницькому обласному комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству "Віноблкомунліс";

- визнати Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" (22155 Вінницька обл., Козятинський р-н, с. Зозулинці, вул. Леніна, б. 37, ) добросовісним користувачем земельної ділянки відповідно до державного акту на право постійного користування серії ІІ-ВН №000475 від 29.12.1999.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.05.2016 порушено провадження у справі № 910/9322/16 та призначено до розгляду на 16.06.2016 року (суддя Головатюк Л.Д.).

16.06.2016 року відповідачем-1 через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в позові в повному обсязі.

26.07.2016 року в судовому засіданні відповідачем-1 надано заяву про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні 02.08.2016 суд дійшов висновку про необхідність здійснення колегіального розгляду справи № 910/9322/16, про що було винесено відповідну ухвалу.

В результаті проведеного 03.08.2016 автоматичного визначення складу колегії суддів для розгляду справи № 910/9322/16 визначено колегіальний склад суддів: суддя Головатюк Л. Д. (головуючий), суддя Морозов С. М., суддя Плотницька Н. Б.

Ухвалою господарського суду від 04.08.2016 колегією суддів у складі: суддя Головатюк Л.Д. (головуючий), суддя Морозов С. М., суддя Плотницька Н. Б. прийнято до провадження справу № 910/9322/16 та призначено розгляд справи на 14.09.2016.

03.10.2016 суддя Головатюк Л. Д. (як головуючий) звернувся до керівника апарату господарського суду міста Києва із заявою про заміну складу суду у зв'язку з перебуванням судді Морозова С. М. на навчанні.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва № 04-23/2040 від 03.10.2016 у зв'язку з перебуванням судді Морозова С. М. на навчанні у справі № 910/9322/16 було призначено повторний автоматичний розподіл судових справ, в результаті якого суддя Морозов С. М. був замінений суддею Балацем С. В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.10.2016 справу № 910/9322/16 було прийнято до провадження колегії суддів у складі: суддя Головатюк Л. Д. (головуючий), суддя Балац С. В., суддя Плотницька Н. Б. та призначено розгляд справи на 04.10.2016.

Судове засідання призначене на 20.10.2016 не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Балац С. В. у відпустці.

Суддя Головатюк Л. Д. (головуючий) 20.10.2016 звернувся до керівника апарату господарського суду міста Києва із заявою про заміну складу суду у зв'язку з відпусткою судді Балаца С.В.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва № 04-23/2190 від 20.10.2016 у зв'язку з відпусткою судді Балаца С. В. у справі № 910/9322/16 було призначено повторний автоматичний розподіл судових справ, в результаті якого суддя Балац С. В. був замінений суддею Якименко М. М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.10.2016 справу № 910/9322/16 було прийнято до провадження колегії суддів у складі: суддя Головатюк Л. Д. (головуючий), суддя Плотницька Н. Б., суддя Якименко М. М. та призначено розгляд справи на 10.11.2016.

Судове засідання призначене на 10.11.2016 не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Плотницької Н. Б. на навчанні.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.11.2016 розгляд справи призначено на 29.11.2016.

В зв'язку з перебуванням судді Плотницької Н. Б. на лікарняному суддя Головатюк Л. Д. 28.11.2016 року звернувся до керівника апарату господарського суду міста Києва із заявою про заміну складу суду.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва № 04-23/2479 від 28.11.2016 у зв'язку з лікарняним судді Плотницької Н. Б. у справі № 910/9322/16 було призначено повторний автоматичний розподіл судових справ, в результаті якого суддя Плотницька Н. Б. була замінена суддею Морозовим С. М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.11.2016 справу № 910/9322/16 було прийнято до провадження колегії суддів у складі: суддя Головатюк Л. Д. (головуючий), суддя Морозов С. М., суддя Якименко М. М. та призначено розгляд справи на 29.11.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.11.2016 було задоволено самовідводи суддів Якименка М. М. та Морозова С. М. від розгляду справи № 910/9322/16, справу передано уповноваженій особі для здійснення повторного автоматичного розподілу з метою визначення нового складу колегії суддів без участі відведених суддів Якименко М. М. та Морозова С. М.

В результаті повторного автоматичного розподілу судових справ проведеного 05.12.2016 було визначено наступний склад колегії суддів для розгляду справи № 910/9322/16: суддя Головатюк Л. Д. (головуючий), судді Зеленіна Н. І. та Пінчук В. І.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.12.2016 справу № 910/9322/16 було прийнято до провадження колегії суддів у складі: суддя Головатюк Л. Д. (головуючий), судді Зеленіна Н. І. та Пінчук В. І. та призначено розгляд справи на 20.12.2016.

За розпорядженням в. о. керівника апарата господарського суду міста Києва № 04-23/2602 у зв'язку з відпусткою судді Зеленіної Н. І. 19.12.2016 був проведений повторний автоматизований розподіл судової справи, в результаті якого визначено наступний склад колегії суддів для розгляду справи № 910/9322/16: суддя Головатюк Л. Д. (головуючий), судді Турчин С. О. та Пінчук В. І.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.12.2016 справу № 910/9322/16 було прийнято до провадження колегії суддів у складі: суддя Головатюк Л. Д. (головуючий), судді Турчин С. О. та Пінчук В. І. та призначено розгляд справи на 20.12.2016.

За розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва № 05-23/260 у зв'язку з відстороненням від посади судді Головатюка Л.Д. 25.01.2017 був проведений повторний автоматизований розподіл судової справи, в результаті якого визначено наступний склад колегії суддів для розгляду справи № 910/9322/16: суддя Чебикіна С.О. (головуючий), судді Турчин С. О. та Пінчук В. І. Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.01.2017 року колегією суддів: суддя Чебикіна С.О. (головуючий), судді Турчин С. О. та Пінчук В. І. прийнято справу № 910/9322/16 до свого провадження та призначено до розгляду на 20.02.2017 року.

В судовому засіданні 20.02.2017 року оголошено перерву на 15.03.2017 року.

10.03.2017 року прокурором через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в позові.

Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи та прокурора, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом даного судового спору є вимоги позивача про скасування рішення Вінницької обласної Ради №217 від 6 липня 2000 року "Про передачу земель лісового фонду"; про скасування рішення Вінницької обласної Ради №252 від 15 вересня 2000 року "Про передачу земель лісового фонду колишніх колективних сільськогосподарських підприємств Вінницькому обласному комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству "Віноблкомунліс" та про визнання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" добросовісним користувачем земельної ділянки відповідно до державного акту на право постійного користування серії ІІ-ВН №000475 від 29.12.1999 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням Зозулинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області від 30.09.1998 року Колективному сільськогосподарському підприємству «Хлібороб», правонаступником якого є Сільськогосподарський виробничий кооператив «Хлібороб», у постійне користування було надано 700,2 га землі в межах згідно з планом землекористування та видано державний акт на право постійного користування серії ІІ-ВН №000475 від 29.12.1999 року. Разом з тим рішенням 15 сесії Вінницької обласної ради № 217 від 06.07.2000 без згоди позивача припинено право постійного користування землями лісового фонду колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, а рішенням 16 сесії Вінницької обласної ради № 252 від 15.09.2000 землі лісового фонду колишніх колективних сільськогосподарських підприємств передано Вінницькому обласному комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству «Віноблкомунліс». З огляду на вказане позивач вважає, що такі дії органів державної влади та місцевого самоврядування спрямовані на позбавлення позивача користування земельною ділянкою та вчинені з порушенням вимог Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 № 561-ХІІ, положення якого підлягають застосуванню до спірних правовідносин, відповідно до цільового призначення всі землі України відповідно до цільового призначення поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу.

Як встановлено статтею 3 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 № 561-ХІІ, розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Відповідно до ст. 4 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 № 561-ХІІ суб'єктами права державної власності на землю виступають, зокрема, обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель,що перебувають в загальнодержавній власності. Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим. Вказаною нормою також встановлено, що не можуть передаватись у колективну та приватну власність, зокрема, землі лісового фонду, за винятком невеликих (до 5 гектарів) ділянок лісів, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств.

В силу положень ст. 7 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 № 561-ХІІ користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п'яти років. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об'єднанням; релігійним організаціям;промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам.

Компетенцію сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин визначено ст. 9 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 № 561-ХІІ. Так, до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; сприяння створенню екологічно чистого середовища і поліпшенню природних ландшафтів; припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; видача висновків про надання або вилучення земельних ділянок, яке провадиться вищестоящою Радою народних депутатів.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 № 561-ХІІ до відання обласних Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: надання земельних ділянок у користування в порядку, встановленому статтею 19 цього Кодексу; вилучення земель відповідно до статті 31 названого Кодексу; здійснення державного контролю за використанням і охороною земель та їх моніторингу, додержанням земельного законодавства; розробка і виконання разом з районними та міськими Радами народних депутатів обласних програм щодо раціонального використання земель, підвищення родючості ґрунтів, охорони земельних ресурсів.

Згідно вимог частини п'ятої статті 20 Земельного кодексу України, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Для кожної категорії земель встановлене різне цільове (функціональне) призначення. Так, наприклад, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування для: ведення особистого селянського господарства; ведення товарного сільськогосподарського виробництва; ведення підсобного сільського господарства та ін.

Підстави для припинення права користування землею визначені ст.ст. 27, 28 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 № 561-ХІІ. Так, право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється, зокрема, у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; використання землі не за цільовим призначенням; вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 Кодексу. Право колективної та приватної власності на земельну ділянку чи її частину припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки; припинення у випадках, передбачених пунктами 4, 6-8 статті 27 Кодексу. Припинення права власності на земельну ділянку у випадках, передбачених пунктами 1-3 частини першої ст. 27, провадиться за рішенням відповідної Ради народних депутатів.

Відповідно до ст.ст. 76,77 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 № 561-ХІІ землями лісового фонду визнаються землі, вкриті лісом, а також не вкриті лісом, але надані для потреб лісового господарства. Землі лісового фонду використовуються за цільовим призначенням для ведення лісового господарства. Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів за погодженням із державними органами лісового господарства можуть надавати колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, радгоспам, іншим підприємствам, установам, організаціям і громадянам у тимчасове користування землі лісового фонду, що є у користуванні державних лісогосподарських підприємств, установ і організацій, для сільськогосподарських цілей. Плата за вказані землі вноситься в порядку, передбаченому статтею 36 цього Кодексу. Порядок використання земель лісового фонду визначається законодавством України.

Стаття 92 ЗК передбачає, що право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації та релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності. Однак ця норма не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте особами в установлених законодавством випадках та станом на 01.01.2002 року.

Пленум Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» зазначив, що вирішуючи пов'язані з цим спори, господарські суди повинні встановлювати наявність передбачених законом підстав для зміни відповідачем категорії земельної ділянки, яка знаходилася у запасі на території відповідної ради, з земель сільськогосподарського призначення на землі іншої категорії. За вимогами статті 20 ЗК України така зміна має бути здійснена за рішенням повноважного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою, зокрема, для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, а також визнання недійсними угод щодо відповідних земельних ділянок (стаття 21 ЗК України).

Згідно з нормами статей 97, 100 ЗК УРСР (у редакції від 18.12.1990 року), так і згідно з нормами статей 181 - 184, 202 - 204 чинного ЗК України, законів України "Про Державний земельний кадастр" та "Про землеустрій", дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

За змістом ст. 16, частин 2, 3 ст. 84, частин 3, 4 ст. 142, ч. 8 ст. 149 та п. 12 розд. X "Перехідні положення" ЗК (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розпорядження земельною ділянкою державної форми власності здійснюється власником земельної ділянки - державним органом виконавчої влади, а не органом місцевого самоврядування. При цьому не враховується місцезнаходження земельної ділянки - у межах міста чи за його межами (постанова Верховного Суду України від 26 березня 2012 р. у справі N 3-18гс12).

Відповідно до ст. 17 Лісового кодексу України (в редакції станом на час прийняття оспорюваних рішень) громадяни та їх об'єднання, громадські комітети і ради самоврядування мають право у встановленому порядку брати участь у розгляді Радами народних депутатів питань, пов'язаних з використанням лісового фонду, а також сприяти Радам народних депутатів і спеціально уповноваженим органам державної виконавчої влади у здійсненні заходів щодо охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Судом встановлено, що рішенням 15 сесії Вінницької обласної ради № 217 від 06.07.2000 у зв'язку з реформуванням колективних сільськогосподарських підприємств області на засадах приватної власності на землю і майно та створенням різних типів господарських структур припинено право постійного користування землями лісового фонду колишніх колективних сільськогосподарських підприємств.

Рішенням 16 сесії Вінницької обласної ради № 252 від 15.09.2000 землі лісового фонду колишніх колективних сільськогосподарських підприємств передано Вінницькому обласному комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству «Віноблкомунліс».

Відповідно до державного акту на право постійного користування серії ІІ-ВН №000475 від 29.12.1999 року виданого Колективному господарству пайовиків «Хлібороб» на підставі рішення Зозулинецької сільської ради Козятинського району Вінницької області від 30.09.1998 року, Колективному господарству пайовиків «Хлібороб» було надано 700,2 га землі у постійне користування в межах згідно з планом землекористування для сільськогосподарського призначення (т.1 а.с. 20-21).

Відповідно матеріалів технічної документації по складанню державного акта на право постійного користування землею вбачається, що земельна ділянка площею 700,2 га, що передана Колективному господарству пайовиків «Хлібороб» Зозулинецькою сільською Радою народних депутатів Козятинського району Вінницької області України в постійне користування за державним актом на право постійного користування серії ІІ-ВН №000475 від 29.12.1999 року частково відносилась до земель лісового фонду (248,7 га).

Згідно статуту Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Хлібороб» (т.1 а.с. 187-196), зареєстрованого Козятинською районною державною адміністрацією 24.03.2000, реєстраційний номер 04051201Ю0020065, відповідно до пункту 1.14. якого Кооператив є правонаступником реорганізованого колективного господарства пайовиків «Хлібороб».

Відповідно до статуту Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» (т.1 а.с. 12-18), зареєстрованого державним реєстратором 28.08.2013 року, реєстраційний номер 7007749, пунктом 1.11. якого СТОВ «Хлібороб» є правонаступником СВК «Хлібороб» с. Зозулинці.

Відповідно до довідки виданої 07.09.2016 року №09-9/21 Державним реєстратором Молявчик О.О. Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" є правонаступником Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Хлібороб" ( т.1 а.с.165).

Проте, ч.2, 3 та 4 ст. 107 ЦК України встановлено, що після закінчення строку для пред'явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов'язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов'язання, які оспорюються сторонами.

Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Доказів передання по передавальним актам у зв'язку з правонаступництвом від колективного господарства пайовиків «Хлібороб» до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Хлібороб», як правонаступника КГП "Хлібороб", а від Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Хлібороб» до Сільськогосподарському ТОВ «Хлібороб» як правонаступнику СВК «Хлібороб» 700,2 га спірної землі, з яких 248,7 га землі лісового фонду та доказів державної реєстрації за позивачем права постійного користування спірною земельною ділянкою, позивачем суду не надано.

З урахуванням викладених вище приписів Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990 № 561-ХІІ суд приходить висновку про те, що спірні рішення Вінницької обласної ради № 217 від 06.07.2000 «Про передачу земель лісового фонду» та № 252 від 15.09.2000 «Про передачу земель лісового фонду колишніх колективних сільськогосподарських підприємств Вінницькому обласному комунальному спеціалізованому лісогосподарському підприємству «Віноблкомунліс» прийняті першим відповідачем в межах визначеної вказаним Земельним кодексом України компетенції. Крім того, судом враховано встановлену названим Кодексом (ст.ст. 76,77) тимчасовість користування землями лісового фонду, обов'язок з цільового використання земель лісового фонду, що є передумовою для продовження права користування такими землями.

Таким чином, припинення права користування 248,7 га землі лісогосподарського призначення, що перебувало у користуванні КГП «Хлібороб» є правомірним з огляду на те, що ст. 4 Земельного кодексу (у редакції від 18.12.1990 року) закріплено, що не можуть передаватись у колективну та приватну власність, зокрема, землі лісового фонду, за винятком невеликих (до 5 гектарів) ділянок лісів, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств.

Позивачем у справі не доведено факту порушення вимог закону або його прав та охоронюваних законом інтересів під час прийняття першим відповідачем оспорюваних рішень. Тому в позові про визнання недійсними рішень відповідача-1 слід відмовити.

Внаслідок необґрунтованості вимог про визнання недійсними рішень першого відповідача, а також у зв'язку з обранням невірного, не передбаченого ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, іншими нормативними актами способу захисту порушеного права є необґрунтованою та не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання його добросовісним користувачем земельної ділянки відповідно до державного акту на право постійного користування серії ІІ-ВН №000475 від 29.12.1999 року.

За таких обставин, не підлягають задоволенню й позовні вимоги про визнання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" добросовісним користувачем земельної ділянки відповідно до державного акту на право постійного користування серії ІІ-ВН №000475 від 29.12.1999 року тому в позові в цій частині також слід відмовити.

Відповідач-1, відповідач-2 та прокурор у справі заявляли, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки спірні рішення відповідача-1 були прийняті ще у 2000 році.

Позовна давність за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до пункту 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, оскільки право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, не порушено відповідачами, то в позові слід відмовити саме з підстав необґрунтованості позовних вимог. Судові витрати відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 17.03.2017р.

Судді С.О.Чебикіна (головуючий)

С.О. Турчин

В.І. Пінчук