РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017Справа №910/22848/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро»

До Публічного акціонерного товариства «Златобанк»

Третя особа 1, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Компанія Лотуре-Агро

Холдинг Лімітед

Третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

Про визнання недійсним договору

Суддя Спичак О.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Чирський Ю.В. по дов.

від відповідача: не зявився

від третьої особи 1: Леонов Ю.М. по дов.

від третьої особи 2: Голік О.А. по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» про визнання недійсним договору №15 від 19.12.2013р. про внесення змін до кредитного договору №113/1/13-KL від 19.04.2013р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2016р. порушено провадження у справі № 910/22848/16 та призначено розгляд справи на 13.01.2017р.

28.12.2016р. до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення.

04.01.2017р. до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: на стороні позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6; на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, яке судом задоволено частково, а саме, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, в іншій частині клопотання відмовлено.

В судовому засіданні 13.01.2017р. представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання 13.01.2017р. не зявився, проте, 04.01.2017р. подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 13.01.2017р. розгляд справи відкладено на 30.01.2017р., залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед.

24.01.2017р. до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, викладене клопотання про призначення колегіального розгляду справи, в задоволенні зазначеного клопотання судом відмовлено.

24.01.2017р. до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в задоволенні якого судом відмовлено.

26.01.2017р. до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення у справі та документи на виконання вимогу ухвали суду.

30.01.2017р. до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання від третьої особи-2 про відкладення розгляду справи та зобовязання позивача надіслати на адресу третьої особи-2 копію позовної заяви та доданих до неї документів, в задоволенні яких судом відмовлено.

Крім того, в судовому засіданні 30.01.2017р. представниками сторін було подане спільне клопотання про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів, яке судом розглянуто та задоволено.

Ухвалою суду від 30.01.2017р. розгляд справи відкладено на 20.02.2017р., викликано в судове засідання ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

07.02.2017р. до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

09.02.2017 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли пояснення по справі.

16.02.2017р. до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли заперечення щодо відзиву відповідача.

20.02.2017р. до Господарського суду міста Києва від третьої особи 2 надійшли пояснення по справі.

В судовому засіданні 20.02.2017р. представником позивача заявлено усне клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні.

Ухвалою від 20.02.2017р. задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» про розгляд справи у закритому судовому засіданні.

У судовому засіданні 20.02.2017р. згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву на 13.03.2017р.

16.02.2017 Компанія Лотуре-Агро Холдинг Лімітед звернулась до Господарського суду міста Києва, як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, з позовом про визнання недійсним договору №15 від 19.12.2013 про внесення змін до кредитного договору №113/1/13-KL від 19.04.2013.

Ухвалою від 20.02.2017р. прийнято позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору - Компанії Лотуре-Агро Холдинг Лімітед до спільного розгляду з первісним позовом у справі №910/22848/16 та призначено її розгляд на 13.03.2017р.

27.02.2017р. представником позивача подано через відділ діловодства письмові пояснення по суті справи.

10.03.2017р. представником відповідача через канцелярію суду було подано відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 13.03.2017р. представником позивача було підтримано позовні вимоги.

Представник третьої особи 2 проти задоволення первісного позову надав заперечення.

Представником третьої особи 1 було підтримано заявлений позов в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання 13.03.2017р. не зявився, проте, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, з огляду на те, що неявка відповідача не перешкоджає розгляду спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 13.03.2017р.

В судовому засіданні 13.03.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та третіх осіб, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.04.2013р. між Публічним акціонерним товариством « Златобанк» (кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» (позичальник) було укладено договір №113/1/13KL, відповідно до п.1.1 якого кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобовязується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови цього договору.

Кредитодавець надає позичальнику кредит у формі відкриття відкличної кредитної лінії в межах максимального ліміту заборгованості, визначеного цим договором. Кредит може надаватись траншами.

У п.1.2.1 договору №113/1/13KL від 19.04.2013р. вказано, що кредит надається для поповнення оборотних коштів.

Згідно п.1.3 договору №113/1/13KL від 19.04.2013р. максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 60 000 000 грн.

Кінцева дата повернення кредиту: не пізніше 27.12.2013р. включно. За користування кредитом позичальником сплачуються проценти у вигляді фіксованої ставки, яка встановлюється у розмірі 23% річних (п.п.1.3, 1.4 договору №113/1/13KL від 19.04.2013р.).

Пунктом 7.2 кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р. передбачено, що зміни та доповнення до договору вважаються його невідємною частиною, якщо вони укладені у письмовій формі та підписані належним чином сторонами/уповноваженими представниками сторін, за виключенням випадків, передбачених договором.

Кредитний договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін. Скріплення печатками і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Договір №113/1/13KL від 19.04.2013р. підписано представниками обох сторін та скріплено печатками господарських товариств.

До кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р сторонами неодноразово вносились зміни.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що 19.12.2013р. Публічним акціонерним товариством «Златобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» було укладено договір №15 про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р., відповідно до п.1 якого сторони погодили викласти п.1.3 кредитного договору в наступній редакції: « 1.3. Максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 62 500 000, 00 (шістдесят два мільйони пятсот тисяч) гривень 00 копійок».

У наведеній додатковій угоді контрагентами також погоджено внесення змін до інших умов кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання додаткової угоди до договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору №15 від 19.12.2013р. про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р., позивач та третя особа 1 посилались на те, що оспорюваний правочин з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» було підписано неповноважною особою, а у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців містилось обмеження прав директора згідно статуту, яким передбачено обовязковість надання загальними зборами товариства згоди на укладання правочину, який збільшує борг Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» за кредитним договором. Проте, за твердженнями позивача та третьої особи 1, таке рішення загальними зборами заявника не приймалось. Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з розглядуваними позовними вимогами.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» та Компанії Лотуре-Агро Холдинг Лімітед не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч.3 ст.92 вказаного Кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст.97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У ст.58 Закону України «Про господарські товариства», ст.145 Цивільного кодексу України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Статтями 41 та 59 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що до компетенції загальних зборів належить: визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства і затвердження його планів та звітів про їх виконання; внесення змін до статуту товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу; обрання і відкликання членів наглядової ради; утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства; затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами, визначення порядку покриття збитків; створення, реорганізація та ліквідація дочірніх підприємств, філій та представництв, затвердження їх статутів та положень; винесення рішень про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб органів управління товариства; затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів товариства, визначення організаційної структури товариства; вирішення питання про придбання акціонерним товариством акцій, що випускаються ним; визначення умов оплати праці посадових осіб акціонерного товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв; затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства; прийняття рішення про припинення діяльності товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу; прийняття рішення про обрання уповноваженої особи акціонерів для представлення інтересів акціонерів у випадках, передбачених законом; встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; вирішення питання про придбання товариством частки учасника;виключення учасника з товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів. Статутом товариства до компетенції загальних зборів можуть бути віднесені й інші питання.

За змістом положень ч.1 ст.62 Закону України «Про господарські товариства», ч.2 ст.145 Цивільного кодексу України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

Відповідно до ст.9 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» управління товариством здійснюється загальними зборами учасників (вищий орган) та дирекцією (виконавчий орган). Вищим органом управління є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників. Загальні збори учасників можуть приймати рішення з будь-яких питань діяльності товариства. До виключної компетенції учасників належить, в тому числі, призначення і звільнення з посади генерального директора (голови дирекції) товариства; попереднє погодження будь-яких правочинів, що передбачають збільшення боргу товариства (включаючи, але не обмежуючись, шляхом укладання договорів позики або кредиту, лізингу, в тому числі, фінансового лізингу) на суму, що перевищує дозволену затвердженим бюджетом товариства на поточний період на 5% і більше.

Частиною 12 ст.9 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» передбачено, що генеральний директор (голова дирекції) здійснює оперативне керівництво товариством і вирішує питання поточної діяльності товариства. З урахуванням обмежень, встановлених договором, директор, в тому числі, видає довіреності.

З наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що станом на момент укладання спірного договору про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р. директором позивача був ОСОБА_6 (згідно статуту).

У преамбулі до договору №15 від 19.12.2013р. про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р. вказано, що стороною 2 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» в особі ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності від 19.12.2013р.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем разом з матеріалами кредитної справи за договором №113/1/13KL від 19.04.2013р. надано суду рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», яке оформлене протоколом №279 від 06.06.2013р., відповідно до змісту якого вищим органом управління позивача вирішено: звернутись з клопотання до банку щодо необхідності збільшення ліміту кредитування до 65 000 000 грн. в рамках діючого кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р. під діючу заставу майнових прав на майбутній врожай сільськогосподарських культур 2013 року; уповноважити ОСОБА_5 на підписання від імені товариства додаткових угод до кредитного договору та договорів забезпечення, з визначенням решти істотних умов договорів на його власний розсуд.

Довіреністю 19.12.2013р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» уповноважено ОСОБА_5 представляти інтереси позивача з питань, повязаних з укладанням та підписанням будь-яких додаткових угод та доповнень до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р. з лімітом кредитування у розмірі до 62 500 000 грн.

Тобто, з наведеного вбачається, що на момент підписання оспорюваного додаткового договору до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р. було рішення від 06.06.2013р. загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» про погодження збільшення ліміту кредитування за вказаним правочином до 65 000 000 грн., а видача директором товариства довіреності ОСОБА_5 фактично була здійснена на укладання правочину, який направлений на збільшення розміру зобовязань позичальника до 62 500 000 грн., тобто, в межах суми, погодженої вищим органом управління товариства.

При цьому, у даному випадку судом прийнято до уваги, що за поясненнями відповідача, означений протокол загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» був долучений до матеріалів справи раніше вирішення питання щодо збільшення ліміту кредитної лінії за спірною додатковою угодою.

Отже, на момент підписання спірного додаткового договору у банку було достатньо документів на підтвердження повноважень представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», що вказує на обачність останнього при вчинення певних юридичних дій.

Одночасно, посилання позивача та третьої особи 1 на те, що рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», яке оформлене протоколом №279 від 06.06.2013р., було визнано недійсним у судовому порядку, суд до уваги не приймає в якості достатньої підстави для визнання недійсним договору №15 від 19.12.2013р. про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р. При цьому, суд зауважує наступне.

Частиною 3 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищезазначене, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

З огляду на таке, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому частиною четвертою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов'язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя статті 92 Цивільного кодексу України фактично встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 Цивільного кодексу України ). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 09.11.2016р. та від 30.11.2016р. по справах №6-206цс16 й №6-2363цс16.

У п.3.3 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вказано, що позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

З матеріалів вбачається, що рішенням від 21.03.2016р. Господарського суду міста Києва по справі №910/938/16 визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», яке оформлене протоколом №279 від 06.06.2013р.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до даних автоматизованої системи документообігу суду «Діловодство спеціалізованого суду» вказаний судовий акт набув законної сили та оскарженим у встановленому чинним законодавством порядку не був, а отже у відповідності до ст.35 Господарського процесуального кодексу України, обставини встановлені у рішенні від 21.03.2016р. Господарського суду міста Києва по справі №910/938/16 мають преюдиційне значення.

Проте, як вказувалось вище, під час підписання договору №15 від 19.12.2013р. про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р. у відповідача на підтвердження наявності у представника позивача повноважень на підписання означеного правочину були наявними рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», яке оформлене протоколом №279 від 06.06.2013р., та довіреність від 19.12.2013р.

Наразі, суд зауважує, що фактично на момент укладання спірного договору у Публічного акціонерного товариства «Златобанк» були відсутні підстави вважати відсутніми повноваження у ОСОБА_5 на підписання договору щодо збільшення ліміту кредитування за договором №113/1/13KL від 19.04.2013р. з огляду на наявні в матеріалах кредитної справи документи, що фактично вказує на належну обачність кредитодавця.

Суд зауважує, що визнання недійсним означеного рішення загальних зборів не може слугувати виключною підставою для визнання договору №15 від 19.12.2013р. про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р. недійсним. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 27.04.2016р. Верховного Суду України по справі №6-62цс16 та п.3.5 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

До того ж, розглядаючи позов третьої особи 1 судом також прийнято до уваги, що згідно п. 51 Постанови №13 від 24.10.2008р. Пленуму Верховного Суду України від «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі п. 4 ч. п.1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Одночасно, статтею 10 Закону України «Про господарські товариства» визначено, що учасники товариства мають право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства; мати інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Відповідно ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Проте, враховуючи значність частки Компанії Лотуре-Агро Холдинг Лімітед у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин дійсно впливає на корпоративні права третьої особи 1, а отже, остання має право звертатись до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним, обґрунтовуючи позов порушенням своїх корпоративних прав. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові від 14.09.2016р. Вищого господарського суду України по справі №910/32074/15, постановах від 21.01.2015р. та від 01.07.2015р. Верховного Суду України по справах № 3-207гс14, №911/2435/14.

За таких обставин, з огляду на наведене вище у сукупності, враховуючи, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» та Компанією Лотуре-Агро Холдинг Лімітед не було доведено наявності достатніх підстав для визнання недійсним договору №15 від 19.12.2013р. про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013р., суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» та третьої особи 1.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем та третьою особою 1.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» відмовити.

2. У задоволенні позову Компанії Лотуре-Агро Холдинг Лімітед відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

20.03.2017 р.

Суддя О.М. Спичак