Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

09 березня 2017 р. Справа № 927/37/17

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю НіжинТеплоМережі,

вул. Глібова,1, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600

До відповідача: Державного комунального підприємства

телерадіокомпанія Ніжинське телебачення,

площа Леніна, 1, кім. 85, м. Ніжин, Чернігівська область, 16600

про стягнення 32262грн.21коп.

Суддя Книш Н.Ю.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: ОСОБА_1 представник довіреність № 01-07/1775 від 21.10.2016

від відповідача: ОСОБА_2 завідувач відділу новин довіреність № б/н від 27.02.2017

Рішення приймається після оголошеної перерви у судовому засіданні з 28.02.2017 по 09.03.2017 року на підставі ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 14755,15грн. за поставлену теплову енергію згідно договору № 170 від 01.11.2013 за період з 01.11.2014 по 30.11.2016, 13742,59грн. пені за період з 01.12.2014 по 20.12.2016, 203,91грн. 3% річних за період з 01.12.2014 по 20.12.2016, 3560,56 грн. інфляційних втрат за період з 01.12.2014 по 20.12.2016.

У письмовому поясненні №01-07/525 від 17.01.2017 позивач зазначив, що розрахунок теплового навантаження визначається відповідно до Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні, затверджених Держжитлокомунгоспом України 14.12.1993, згідно даних технічного паспорту на будівлю (при цьому враховується опалювальна площа та обєм висота приміщення), кожний місяць до рахунку за теплову енергію відповідачу надається додатковий додаток-пояснення де вказані всі необхідні дані для розрахунку. Позивач повідомляє, що приміщення відповідача знаходиться в чотириповерховому будинку виконавчого комітету Ніжинської міської ради, обладнаному лічильником теплової енергії. Відповідальний за лічильник щомісячно передавав покази лічильника теплової енергії у вигляді довідок, після чого визначалась кількість тепла, яка припадає на кожного споживача теплової енергії відповідно до теплового навантаження кожного окремо, потім виставлялись рахунки на оплату теплової енергії. Позивач пояснив, що тарифи відображаються в рахунках, кількість теплової енергії по кожному тарифу визначається відповідно до кількості днів такого тарифу. Позивач вказав, що споживач не повертав акти прийому-передачі теплової енергії щомісячно, але і не подавав скарг, претензій та заперечень щодо неотримання теплової енергії. З цієї підстави позивач вважає, що послуга споживачу була надана належним чином відповідно до умов договору.

У відзивах на позовну заяву, які надійшли до суду 01.02.2017 та 16.02.2017, відповідач повідомляє про часткове визнання позовних вимог, при цьому відповідач не конкретизує суми, які їм визнаються виходячи із предмету позовних вимог. Одночасно відповідач просить застосувати позовну давність до вимог в частині стягнення пені та звільнити відповідача від сплати пені, а заборгованість за поставлену теплову енергію стягнути із розрахунку корисної опалювальної площі в розмірі 21,6 кв.м. замість 44,0кв.м. У відзивах на позовну заяву відповідач зазначає, що додаток №1 до договору №170 від 01.11.2013 містить невірну інформацію. Оскільки, в договорі оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Ніжина, №3 від 17.09.2015 вказано розмір нежитлових приміщень загальною площею (з урахуванням коефіцієнту перерахунку корисної площі в загальну) 43,2кв.м, корисною площею 21,6кв.м., а отже відповідно до договору оренди нерухомого майна реальна площа є меншою на 0,8кв.м., а тому відповідач вважає, що розмір боргу буде менший. Окрім того, відповідач повідомив, що розпорядженням Ніжинського міського голови №165 від 17.11.2015 було призначено тимчасово виконуючого обовязки директора ДКП ТРК "Ніжинське телебачення" ОСОБА_3, але відповідні зміни у реєстрі не були здійснені. Арешт коштів на рахунках не скасований до цього часу, а тому провести зміни не було фінансової можливості у відповідача.

Суд прийняв до розгляду заяву відповідача про застосування позовної давності до вимог в частині стягнення пені, оскільки подання такої заяви є правом сторони.

Судом розпочато розгляд справи по суті 16.02.2017.

У судовому засіданні 28.02.2017 року представниками позивача та відповідача подані клопотання про нездійснення технічної фіксації судового процесу, які задоволені судом та долучені до матеріалів справи.

У відповідності до ст.22 Господарського процесуального кодексу України представником позивача подано клопотання №01-07/525 від 28.02.2017, в якому просить зменшити суму позовних вимог в частині стягнення основного боргу на 370,81грн. за період з 01.10.2015 по 30.11.2016 у звязку із зменшенням площі фактичного використання теплової енергії з 44,0кв.м до 43,2кв.м та стягнути з відповідача: 14384,35грн. основного боргу за постачання теплової енергії за період з 01.11.2014 по 30.11.2016, пеню в сумі 6074,58грн. за період з 01.01.2016 по 20.12.2016, 3% річних в сумі 200,44грн за період з 01.12.2014 по 20.12.2016, інфляційні втрати 3538,16грн. за період з 01.12.2014 по 20.12.2016.

Приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття судом рішення по справі збільшити, зменшити розмір позовних вимог, а подане позивачем клопотання №01-07/525 від 28.02.2017 не суперечить діючому законодавству та не порушує нічиї права та охоронювані законом інтереси, а тому суд приймає клопотання №01-07/525 від 28.02.2017, відповідно до якого позивачем фактично зменшено розмір позовних вимог в частині стягнення з відповідача боргу на суму 370,80грн., в частині стягнення пені на суму 7668,01грн., в частині стягнення 3% річних на суму 3,47грн., в частині стягнення інфляції на суму 22,40грн.

Представником відповідача в судовому засіданні 28.02.2017 подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги відповідачем визнано частково, при цьому без конкретизації суми визнання. У відзиві відповідач зазначив, що позивачем неправомірно нарахована сума пені 13742,59грн. і за перерахунком відповідача сума пені за 6 місяців 2016 року становить 5194,67грн.

Представником позивача в судовому засіданні 28.02.2017 подано клопотання про продовження терміну розгляду справи на 15 днів для надання можливості проведення переговорів між сторонами щодо можливості вирішення питання мирним шляхом.

Ухвалою суду від 28.02.2017 клопотання позивача було задоволено, строк розгляду справи продовжено на 15 днів до 20.03.2017, у судовому засіданні 28.02.2017 оголошено перерву до 09.03.2017.

У судовому засіданні 09.03.2017 представники позивача та відповідача повідомили про не укладення між сторонами мирової угоди у даній справі.

Повноважний представник позивача у судовому засіданні 09.03.2017 подав клопотання про зменшення позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних на 0,24грн. та просив суд стягнути з відповідача на його користь 200,20грн. трьох відсотків річних за період з 01.12.2014 по 20.12.2016. Решту позовних вимог підтримав з урахуванням раніше поданої заяви від 28.02.2017 про зменшення розміру позовних вимог.

Враховуючи право позивача на зменшення позовних вимог відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу, суд, виходячи з того, що заявлене позивачем клопотання не суперечить діючому законодавству та не порушує нічиї права та охоронювані законом інтереси, прийняв зменшення позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних на суму 0,24грн. та продовжив розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 09.03.2017 повноважний представник відповідача надав відзив на позов, згідно якого погодився із розрахунком позивача щодо суми заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.11.2014 по 30.11.2016 в розмірі 14384,35грн., пені 6074,58грн. за період з 01.01.2016 по 20.12.2016, трьох відсотків річних 200,44грн. за період з 01.12.2014 по 20.12.2016 та інфляційних втрат 3538,16грн. за період з 01.12.2014 по 20.12.2016. При цьому, відповідач просив суд врахувати важке фінансове становище підприємства, з огляду на відсутність належного фінансування та застосувати приписи ст. 233 Господарського кодексу України щодо зменшення розміру штрафних санкцій (пені) до 1000,00грн. В підтвердження складного фінансового становища підприємства, відповідачем надано до матеріалів справи кошториси на 2016 та 2017 роки, з яких вбачається, що видатки на оплату комунальних послуг (в тому числі оплату теплової енергії) взагалі не передбачені. Разом з тим, згідно постанови від 20.01.2012 про арешт коштів боржника, що винесена державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ніжинського МРУЮ ОСОБА_4 в межах зведеного виконавчого провадження по виконанню вимог про сплату боргу № ю-18у, № ю-96у, № ю-85у, виданих 05.01.2011, 05.05.2011, 01.07.2011 Управлінням Пенсійного Фонду у м. Ніжині та Ніжинському районі, на рахунки ДКП ТРК «Ніжинське телебачення» накладено арешт.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Враховуючи, що позивач зменшив свої позовні вимоги, і клопотання позивача про зменшення розміру позовних вимог від 28.02.2017 та 09.03.2017 прийняті судом, а тому суд розглядає позовні вимоги позивача з урахуванням його клопотань про зменшення позовних вимог.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до положень ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобовязаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

01.11.2013р. між позивачем та відповідачем укладено договір №170 на виробництво, транспортування, постачання теплової енергії на опалення та виробництво та надання послуг постачання гарячої води (надалі договір), за яким теплопостачальна організація (позивач у справі) бере на себе зобовязання виробляти, транспортувати та постачати споживачеві (відповідачу у справі) теплову енергію на опалення, забезпечувати гарячою водою, а споживач зобовязується сплачувати теплопостачальній організації за надані комунальні послуги за встановленими тарифами в терміни та на умовах, передбачених договором.

Згідно з п. 2.1 договору теплова енергія виробляється, транспортується та постачається споживачу для обєктів, перерахованих у додатку № 1, який є невідємною частиною цього договору. Між сторонами підписаний та скріплений їх печатками додаток №1 до договору №170 від 01.11.2013р., згідно якого опалювальний обєкт знаходиться за адресою: пл.Франка,1, опалювальна площа 44 кв.м., навантаження на опалення 0,0039 Гкал/год.

Відповідно до п. 11.1 договору він укладається на строк до 31.12.2014р., набирає чинності з дня його підписання та вважається щорічно пролонгованим з дня збігу попереднього строку його дії на наступний річний строк, якщо протягом останнього місяця строку дії договору від жодної зі сторін не надійшло заяви про відмову від нього.

Як свідчать матеріали справи, сторони не подавали заяв про відмову від договору №170 від 01.11.2013. За таких обставин суд доходить висновку, що договір є щорічно пролонгованим з дня збігу попереднього строку його дії на наступний річний строк, тобто до 31.12.2017.

У п. 12.10 договору сторони також обумовили, що умови цього договору розповсюджуються на правовідносини сторін, що склалися до моменту його укладання, а саме з дати початку опалювального періоду 2013-2014 рр., рішення про початок якого приймається виконавчими органами відповідних органів місцевого самоврядування або органами виконавчої державної влади.

Згідно п.12.6 договору точкою розподілу, в якій здійснюється передача теплової енергії від теплопостачальної організації споживачеві, є місце підключення мереж споживача до мереж теплопостачальної організації, яке відображено в додатку №2 до цього договору, та є межею балансової та експлуатаційної відповідальності сторін. Обслуговування, ремонт мереж та обладнання здійснюється сторонами у відповідності з балансовою належністю останніх. Межа балансової та експлуатаційної відповідальності сторін вказана в додатку №2 до договору та не може бути змінена в односторонньому порядку.

У п. 1.2 договору сторони погодили, що тарифи на комунальні послуги змінюються за поданням теплопостачальної організації до органів державної влади (місцевого самоврядування) за умови їх затвердження (погодження) в установленому діючим законодавством України порядку. Нові тарифи є обовязковими до застосування та набувають чинності для сторін без укладання додаткових угод.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про державне регулювання у сфері комунальних послуг (в редакції до 26.11.2016) тарифи на комунальні послуги - тарифи на теплову енергію (крім тарифів на виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії), транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії, а також тарифи на послуги централізованого водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, а також тарифи на послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для суб'єктів, які є виконавцями цих послуг.

Статтею 2 вказаного Закону України ( в редакції до 26.11.2016) встановлено, що органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.

Статтею 2 Закону України Про державне регулювання у сфері комунальних послуг (в редакції з 26.11.2016) встановлено, що органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, від 27.06.2014 № 839 Про встановлення тарифів на теплову енергію для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) ТОВ НіжинТеплоМережі позивачу встановлені тарифи на теплову енергію, зокрема, для потреб бюджетних установ та для потреб інших споживачів (крім населення) 1035,32 грн. за 1 Гкал (без ПДВ), постанова набирає чинності з 01.07.2014 року.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 28.11.2014 № 586 позивачу встановлені тарифи на теплову енергію, зокрема, для потреб бюджетних установ та для потреб інших споживачів (крім населення) 1246,06 грн. за 1 Гкал (без ПДВ), постанова набирає чинності з 01.12.2014 року.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 358 від 27.02.2015 позивачу встановлені тарифи на теплову енергію, зокрема, для потреб бюджетних установ та для потреб інших споживачів (крім населення) 1794,30 грн. за 1 Гкал (без ПДВ), постанова набирає чинності з 01.03.2015 року.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, №1000 від 31.03.2015 позивачу встановлені тарифи на теплову енергію, зокрема, для потреб бюджетних установ та для потреб інших споживачів (крім населення) 1542,97 грн. за 1 Гкал (без ПДВ), постанова набирає чинності з 01.04.2015 року.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 1417 від 30.04.2015 позивачу встановлені тарифи на теплову енергію, зокрема, для потреб бюджетних установ та для потреб інших споживачів (крім населення) 1473,76 грн. за 1 Гкал (без ПДВ), постанова набирає чинності з 01.05.2015 року.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 2690 від 29.10.2015 позивачу встановлені тарифи на теплову енергію, зокрема, для потреб бюджетних установ та для потреб інших споживачів (крім населення) 1419,07 грн. за 1 Гкал (без ПДВ), постанова набирає чинності з 01.11.2015 року.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, №54 від 28.01.2016 позивачу встановлені тарифи на теплову енергію, зокрема, для потреб бюджетних установ та для потреб інших споживачів (крім населення) 1364,02 грн. за 1 Гкал (без ПДВ), постанова набирає чинності з 01.02.2016 року.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, №1513 від 01.09.2016 позивачу встановлені тарифи на теплову енергію, зокрема, для потреб бюджетних установ та для потреб інших споживачів (крім населення) 1195,20 грн. за 1 Гкал (без ПДВ).

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, №1757 від 29.09.2016 позивачу встановлені тарифи на теплову енергію, зокрема, для потреб бюджетних установ та для потреб інших споживачів (крім населення) 1251,87 грн. за 1 Гкал (без ПДВ), постанова набирає чинності з 01.10.2016 року.

Як свідчать матеріали справи та не спростовує відповідач, останньому позивачем була поставлена теплова енергія у період з 01.11.2014 по 30.11.2016.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем первісно були виставлені відповідачу для оплати за поставлену теплову енергію рахунки-фактури: від 30.11.2014 на суму 479,28грн., від 31.12.2014 на суму 803,00грн., від 31.01.2015 на суму 1425,70грн., від 28.02.2015 на суму 1463,03грн., від 31.03.2015 на суму 1260,58грн., від 30.04.2015 на суму 1022,30грн., від 31.10.2015 на суму 179,65грн., від 30.11.2015 на суму 821,14грн., від 31.12.2015 на суму 1093,24грн., від 31.01.2016 на суму 1553,06грн., від 29.02.2016 на суму 1597,56грн., від 31.03.2016 на суму 969,65грн., №170 від 30.04.2016 на суму 700,67грн., №170 від 31.10.2016 на суму 321,55грн., №170 від 30.11.2016 на суму 1064,74грн., а всього на суму 14755,15грн.

Вище перелічені рахунки-фактури отримані відповідачем, про що свідчать надані позивачем до матеріалів справи копії Реєстрів рахунків та Реєстрів вручення рахунків (а.с.76-90 т.1).

У відповідності до п. 3.2.20 договору відповідач зобовязався щомісячно в терміни передбачені договором здійснювати розрахунки за теплову енергію у відповідності до всіх платежів/ставок та порядку оплати, передбачених затвердженим в установленому порядку тарифом та згідно з умовами договору.

Відповідно до п. 6.1 договору розрахунки за надану теплову енергію для опалення та гаряче водопостачання споживач здійснює щомісячно у грошовій формі шляхом перерахування на розрахунковий рахунок теплопостачальної організації у відповідності до всіх платежів/ставок та порядку оплати, що передбачені затвердженим в установленому порядку тарифом та згідно з умовами договору. За письмовою згодою сторін можливі інші форми розрахунків, які не заборонені законодавством.

Розрахунки за надану теплову енергію для опалення здійснюються за розрахунковою одиницею гігакалорією (Гкал) (п. 6.2 договору).

Згідно з п.6.3 договору розрахунки споживача з теплопостачальною організацією за надану теплову енергію для опалення та гарячого водопостачання здійснюються щомісячно згідно з показаннями засобів (приладів) обліку або, у випадках передбачених цим договором, розрахунковим методом, що передбачений цим договором, у відповідності та з урахуванням всіх платежів/ставок та порядку оплати, що передбачені затвердженим тарифом та згідно з умовами договору. Розрахунковим періодом є період часу, що розпочинається 21 числа попереднього місяця і триває до 20 числа звітного місяця. При цьому сторони домовились про таке. У місяці, в якому розпочинається опалювальний період, для розрахунків за теплову енергію, що постачається для опалення, розрахунковий період починає свій перебіг з дати початку опалювального періоду (визначається рішенням виконавчих органів відповідних органів місцевого самоврядування або органами виконавчої державної влади) та закінчується 19 числа звітного місяця. У місяці, в якому закінчується опалювальний період, для розрахунків за теплову енергію, що поставляється для опалення, розрахунковий період закінчується датою закінчення опалювального періоду (визначається рішенням виконавчих органів відповідних органів місцевого самоврядування або органами виконавчої державної влади).

Відповідно до п. 6.4 договору розрахунки за надану теплову енергію для опалення та гарячу воду споживач здійснює згідно умов договору щомісячно до 1-го числа місяця наступного за розрахунковим, незалежно від того на який день тижня припадає 1-ше число місяця. Якщо 1-ше число місяця припадає на вихідний день, то розрахунок за надані послуги здійснюється в останній робочий день звітного місяця.

У відповідності зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач за послуги теплопостачання своєчасно не розрахувався.

В ході судового розгляду сторонами було встановлено, що фактична опалювальна площа приміщення відповідача, розташованого за адресою: м. Ніжин, площа ОСОБА_5, 1, складає 43,2 кв.м. відповідно до договору №3 від 17.09.2015 оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Ніжина, у звязку з чим позивачем у період з жовтня 2015 року по листопад 2016 року було зменшено фактичне теплонавантаження по обєкту опалення на 0,00034 Гкал/год, та проведено перерахунок вартості спожитої відповідачем теплової енергії у вказаному періоді.

Відповідачем в підтвердження зміни опалювальної площі нежитлових приміщень до 43,2кв.м подано до матеріалів справи: договір №3 від 17.09.2015 оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Ніжина (а.с.154-158 т.1), який укладений між орендодавцем Ніжинською міською радою Чернігівської області, балансоутримувачем виконавчим комітетом Ніжинської міської ради Чернігівської області, орендарем Державним комунальним підприємством телерадіокомпанія «Ніжинське телебачення», додаток №1 до договору оренди №3 від 17.09.2015 - ОСОБА_3 приймання передачі від 17.09.2015 нерухомого майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Згідно з пунктом 2.5-1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 за № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» частиною 1 статтею 35 ГПК передбачено можливість звільнення від доказування перед судом обставин, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Визнання обставин може здійснюватися учасниками судового процесу: - в письмовій формі шляхом зазначення про таке визнання у позовній заяві, відзиві на позовну заяву, поданих суду заяві, клопотанні, листі тощо; - в усній формі під час надання суду усних заяв, клопотань і пояснень; у такому разі про визнання обставин зазначається у протоколі судового засідання. Про визнання обставин може свідчити й зміст поданих суду письмових документів: претензій та відповідей на них, листів та інших письмових звернень учасників судового процесу один до одного (наприклад, лист, надісланий у відповідь на претензію, в якому зазначається про повне або часткове визнання заявленої до стягнення заборгованості).

Судом встановлено, що позивачем враховано доводи відповідача щодо фактичної опалювальної площі приміщення та проведено перерахунок вартості наданих послуг з урахуванням зауважень останнього, згідно якого вартість послуг з постачання теплової енергії у період з 01.11.2014 по 30.11.2016 складає 14384,35 грн., про що надано до матеріалів справи детальний щомісячний арифметичний розрахунок обсягу спожитої теплової енергії у спірному періоді (а.с.6-11, т.2).

Відповідно до наведеного позивачем розрахунку, відповідач спожив теплової енергії у період з 01.11.2014 по 30.11.2016 на загальну суму 14384,35грн., а саме: листопад 2014 479,28грн., грудень 2014 803,00грн., січень 2015 1425,70грн., лютий 2015 - 1463,03грн., березень 2015 -1260,58грн., квітень 2015 - 1022,30грн., жовтень 2015 - 176,47грн., листопад 2015 - 791,21грн., грудень 2015 - 1057,65грн., січень 2016 - 1502,66грн., лютий 2016 - 1552,96грн., березень 2016 - 938,33грн., квітень 2016 - 684,13грн., жовтень 2016 - 311,48грн., листопад 2016 - 915,57грн.

На час розгляду справи відповідачем у відповідності до приписів ст.ст.33, 34 Господарського процесуального кодексу України не подано доказів виконання зобовязання по оплаті спожитої теплової енергії.

Відповідно до ч.5 ст.22 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов повністю або частково. Згідно з ч.5 ст.78 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

З огляду на вище наведене, суд доходить висновку про правомірність вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за фактично спожиту теплову енергію у період з 01.11.2014 по 30.11.2016 у сумі 14384,35грн., а визнання відповідачем вимог позивача в цій частині не суперечать приписам діючого законодавства та не порушують нічиї права та охоронювані законом інтереси.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити борг урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Керуючись приписами ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач з урахуванням зменшення позовних вимог просить стягнути з відповідача 200,20грн. 3% річних за період з 01.12.2014 по 20.12.2016 та 3538,16 грн. інфляційних втрат за період з 01.12.2014 по 20.12.2016.

Дослідивши наведений позивачем розрахунок 3% річних за період прострочки з 01.12.2014 по 20.12.2016 суд доходить висновку, що розрахунок арифметично проведено вірно, та відповідно позовні вимоги підлягають задоволенню у сумі 200,20грн.

Дослідивши наведений позивачем розрахунок інфляційний втрат суд встановив, що позивачем в розрахунку чітко визначені періоди нарахування інфляційних втрат від суми заборгованості по кожному періоду споживання відповідачем теплової енергії (з урахуванням проведених позивачем щомісячних перерахунків вартості спожитої відповідачем теплової енергії). Однак, вказані позивачем загальні розміри індексів інфляції при нарахуванні суми інфляційних втрат (наприклад, за період з 01.12.2014 по 30.05.2015 позивачем визначено індекс інфляції 164,38%, та інше) не відповідають фактичним загальним показникам індексів інфляції, які були дійсні у визначеному позивачем періоду нарахування інфляційних втрат (наприклад, за період з 01.12.2014 по 30.05.2015 індекс інфляції становить 144,35%, та інше).

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат за визначений позивачем період нарахування підлягають частковому задоволенню у сумі 1991,15грн., зокрема: у сумі 212,57грн. за період 01.12.2014-31.05.2015 від суми боргу 479,28грн.; у сумі 326,88грн. за період 01.01.2015-30.06.2015 від суми боргу 803,00грн.; у сумі 500,59грн. за період 01.02.2015-31.07.2015 від суми боргу 1425,70грн.; у сумі 399,18грн. за період 01.03.2015-31.08.2015 від суми боргу 1463,03грн.; у сумі 220,85грн. за період 01.04.2015-30.09.2015 від суми боргу 1260,58грн.; у сумі 17,87грн. за період 01.05.2015-31.10.2015 від суми боргу 1022,30грн.; у сумі 13,95грн. за період 01.11.2015-30.04.2016 від суми боргу 176,47грн.; у сумі 46,64грн. за період 01.12.2015-31.05.2016 від суми боргу 791,21грн.; у сумі 52,34грн. за період 01.01.2016-30.06.2016 від суми боргу 1057,65грн.; у сумі 58,73грн. за період 01.02.2016-31.07.2016 від суми боргу 1502,66грн.; у сумі 62,32грн. за період 01.03.2016-31.08.2016 від суми боргу 1552,96грн.; у сумі 45,38грн. за період 01.04.2016-30.09.2016 від суми боргу 938,33грн.; у сумі 28,24грн. за період 01.05.2016-31.10.2016 від суми боргу 684,13грн.; у сумі 5,61грн. за період 01.11.2016-20.12.2016 від суми боргу 311,48грн.

В решті вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат задоволенню не підлягають у звязку з їх безпідставністю.

Визнання відповідачем позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 3538,16грн. судом приймається критично з огляду на здійснений судом перерахунок заявленої до стягнення суми інфляційних втрат за період з 01.12.2014 по 20.12.2016 та допущені позивачем помилки при визначенні загального розміру індексу інфляції при проведенні нарахування.

Позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 6074,58 грн., розраховану в розмірі 1% від суми простроченого платежу за спожиту теплову енергію у період грудень 2015-листопад 2016 року за кожний день прострочення ( з урахуванням здійсненого позивачем перерахунку кількості та вартості спожитої відповідачем теплової енергії) за період прострочки з 01.01.2016 по 20.12.2016.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями у розумінні ст.230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Також частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Статтею 1 Закону України Про відповідальність субєктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій встановлено, що субєкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Згідно п. 7.3.3 договору споживач несе відповідальність за порушення порядку розрахунків, передбаченого п.6.4 договору сплачує на користь теплопостачальної організації пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, а також борг з урахуванням індексу інфляції за весь період прострочення і 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується прострочка відповідачем взятих на себе зобовязань щодо оплати спожитої теплової енергії (у період грудень 2015-листопад 2016), суд доходить висновку, що позивачем правомірно нараховано пеню за прострочку оплати спожитої теплової енергії в сумі 6074,58грн. за період прострочки платежів з 01.01.2016р. по 20.12.2016р. у розмірі 1% від суми заборгованості у межах 6 місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідач у поданих суду 01.02.2017 та 16.02.2017 відзивах просив застосувати позовну давність до вимог в частині стягнення пені.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відносно стягнення неустойки (штрафу, пені) цей термін обмежено в один рік (ч.2 ст. 258 ЦК України).

Згідно приписів частини 5 ст.261 Цивільного кодексу України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У п. 6.4 договору сторони встановили, що розрахунки за надану теплову енергію для опалення та гарячу воду споживач здійснює згідно умов договору щомісячно до 1-го числа місяця наступного за розрахунковим, незалежно від того на який день тижня припадає 1-ше число місяця. Якщо 1-ше число місяця припадає на вихідний день, то розрахунок за надані послуги здійснюється в останній робочий день звітного місяця.

Таким чином, у випадку невиконання відповідачем зобовязання по оплаті позивачу спожитої у грудні 2015 року теплової енергії, перебіг строку позовної давності для звернення позивача до суду із стягнення з відповідача пені починається з наступного дня спливу строку оплати спожитої теплової енергії, а саме з 01.01.2016 року, оскільки відповідно до п.6.4 договору строк оплати до 1-го числа місяця наступного за розрахунковим.

Звертаючись 29.12.2016 року (як свідчить поштовий штемпель на конверті) до суду з позовом, оформленим відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про стягнення з відповідача пені за період з 01.01.2016 по 20.12.2016 у сумі 6074,58грн. позивач річний строк позовної давності не пропустив.

За таких обставин заява відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Відповідач у відзиві на позов, наданий у судове засідання 09.03.2017, та повноважний представник відповідача у судовому засіданні 09.03.2017 просив суд зменшити розмір штрафних санкцій (пені) до 1000,00грн., враховуючи скрутне фінансове становище підприємства.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання, відповідачем надано до матеріалів справи кошториси на 2016 та 2017 роки, з яких вбачається, що видатки на оплату вартості комунальних послуг, в тому числі оплату вартості послуг з теплопостачання, взагалі не передбачені. Разом з тим, на рахунки підприємства відповідача накладено арешт згідно до постанови від 20.01.2012 року про арешт коштів боржника, що винесена державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ніжинського МРУЮ ОСОБА_4 в межах зведеного виконавчого провадження.

Позивач при вирішенні заявленого клопотання поклався на розсуд суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання. За приписами ч. 2 ст. 218 вказаного Кодексу учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що суд має право зменшити розмір санкцій, при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічна норма міститься і в ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України.

Суд при прийнятті рішення враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню із сторони, що порушила зобовязання.

Приймаючи до уваги скрутне фінансове становище підприємства відповідача, яке є комунальним підприємством і фінансується з місцевого бюджету, а фінансове положення у якому знаходиться підприємство відповідача робить неможливим сплату суми пені за рахунок власних надходжень та враховуючи, що позивач скористався правом предявлення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, що має компенсувати втрати позивача в звязку з прострочкою оплати відповідачем, суд, заслухавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про можливість задоволення клопотання відповідача та зменшення суми пені до 1000,00грн. на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на те, що відповідач в порушення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України взяті на себе зобовязання не виконав, за спожиту теплову енергію своєчасно не розрахувався, а також з урахуванням того, що визнання позову відповідачем не суперечить законодавству та не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб (ч. 5 ст. 78 ГПК України), суд, перевіривши розрахунки позивача, доходить висновку, що позовні вимоги є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню в частині стягнення основного боргу та трьох процентів річних в повному обсязі в сумі 14384,35грн. та 200,20грн. відповідно, а в частині стягнення пені та інфляційних втрат - частково в сумі 1000,00грн. та 1991,15грн. відповідно, враховуючи зменшення неустойки (пені) до 1000,00грн. на підставі п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України та проведеного судом перерахунку інфляційних нарахувань, виходячи із періоду заявленого до стягнення.

Пунктом 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. за № 7 „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» визначено, що у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у сумі 1289,90грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 543, 625, 627, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 231, 233, 275, 276 Господарського кодексу України, ст. ст. 22, 33, 34, 49, 77, ч.5 ст.78, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного комунального підприємства телерадіокомпанія «Ніжинське телебачення» (площа Леніна, 1, кім.85, м. Ніжин, Чернігівська область, ідентифікаційний код 30941866) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НіжинТеплоМережі» (вул. Глібова,1, м. Ніжин, Чернігівська область, код 32750668) 14384грн.35коп. боргу, 1000грн.00коп. пені, 200грн.20коп. три проценти річних, 1991грн.15коп. інфляційних втрат, 1289грн.90коп. судового збору.

Наказ видати після набранням судовим рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Повний текст рішення складено 14.03.2017.

Суддя Н.Ю.Книш