ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2017 р. Справа № 914/2225/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Данко Л.С.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Культурно-мистецький центр «Трускавець» від 10.11.2016

на рішення Господарського суду Львівської області від 31.10.2016

у справі № 914/2225/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Культурно-мистецький центр «Трускавець», м. Трускавець

до відповідача-1 фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Дрогобич

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», м.Київ

відповідача-3 Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», м. Київ

про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів,

представники сторін:

- від позивача - не з'явився,

- від відповідача-1 - не з'явився,

- від відповідача-2 - Бауліна В.О.,

- від відповідача-3 - не з'явився.

Права та обов'язки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України сторонам роз'яснено.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.11.2016 у даній справі апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Марко Р.І.

У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Марка Р.І., розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду від 25.01.2017 №43 на підставі ст.2-1 ГПК України, п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.2.7.3 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Львівському апеляційному господарському суді, призначено проведення автоматизованої заміни складу колегії суддів у справі №909/579/15, якою визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Данко Л.С.

Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.12.2016 у справі № 914/2225/16 (суддя Сухович Ю.О.) відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - ТзОВ) «Культурно-мистецький центр «Трускавець» до фізичної особи-підприємця (надалі - ФОП) ОСОБА_2, ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» та Публічного акціонерного товариства (надалі - ПАТ) «ВТБ Банк» про визнання недійсним кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ВАТ «ВТБ Банк», а також іпотечного договору від 09.09.2008, укладеного між ТзОВ «Культурно-мистецький центр «Трускавець» та ВАТ «ВТБ Банк», посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Чичерською Л.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1845.

Приймаючи оскаржуване рішення в частині відмови у визнанні недійсним кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008, місцевий господарський суд зазначив, що позивач не є стороною вказаного кредитного договору. Хоча вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як одною зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням цього правочину, позивач не навів жодних підстав для визнання недійсним цього кредитного договору та не вказав, які саме приписи цивільного законодавства були порушені сторонами при його укладенні.

Відмовляючи у визнанні недійсним іпотечного договору, місцевий господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість твердження позивача, що непідписання ФОП ОСОБА_2 графіку повернення кредиту і сплати процентів за кредитним договором є підставою вважати, що в іпотечному договорі встановлено інший строк і порядок виконання умов кредитного договору ніж той, який досягнуто сторонами при підписанні кредитного договору.

Суд встановив, що непідписання позичальником такого графіку жодним чином на впливає на зміну змісту та розміру основного зобов'язання, строку і порядку його виконання, що визначені у п.1.1 кредитного договору та у п. 1.2 іпотечного договору. Щодо тверджень позивача про укладення ним іпотечного договору під впливом помилки, суд зазначив, що позивач ніяк не обґрунтував, згідно якого порядку повернення кредиту та процентів він виходив при підписанні іпотечного договору, та в чому саме він помилявся при його підписанні, зокрема не навів конкретних умов графіку повернення кредиту та процентів, на виконання яких позивач передав у забезпечення предмет іпотеки, а, отже, всупереч положенням ст.33 ГПК України, не довів належними та допустимими доказами факт обману та наявність умислу в діях банку при укладенні спірного договору.

Зважаючи на вищенаведене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що кредитний та іпотечний договори були укладені в належній формі, у встановленому законом порядку, містять усі істотні умови, що передбачені нормами права для договорів відповідного типу, отже відсутні підстави для визнання недійсними таких правочинів в порядку ст.ст. 203, 215 ЦК України. Вирішуючи заяву відповідача-2 про застосування позовної давності, Господарський суд Львівської області зазначив, що оскільки право або охоронюваний інтерес позивача не порушені, а позов підлягає відмові з підстав його необґрунтованості, відтак до даного випадку не може бути застосовано позовну давність.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, ТзОВ «Культурно-мистецький центр «Трускавець» оскаржило його в апеляційному порядку, просило вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Як на підстави вимог апеляційної скарги, скаржник послався, зокрема, на наступне:

1) місцевий господарський суд не врахував, що кредитний договір та всі необхідні додатки до нього повинні бути укладені до моменту підписання іпотечного договору, натомість між відповідачем-1 та відповідачем-3 не було підписано графіку погашення кредиту;

2) у зв'язку з тим, що в п.1.2 іпотечного договору міститься вказівка про те, що сплата іпотекодержателю процентів за користування кредитом та погашення кредиту здійснюється щомісячно в порядку встановленому кредитним договором, в той же час графік погашення кредиту відповідачами-1 та -3 не був узгоджений, це свідчить про наступне: а) в іпотечному договорі відсутні всі істотні умови договору; б) договір іпотеки був укладений іпотекодавцем під впливом помилки через навмисне введення його в оману зі сторони іпотекдержателя; в) відсутність графіку погашення кредиту тягне за собою зміну порядку повернення грошових коштів (не щомісячно, а в кінці терміну кредитного договору), що, в свою чергу, має наслідком збільшення розміру основного зобов'язання за кредитним договором - збільшення суми відсотків, які нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом та розміру пені за порушення виконання кредитного зобов'язання.

ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» подало до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечило доводи та вимоги апеляційної скарги, просило відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Відповідач-2, зокрема, наголосив на тому, що:

1) питання правомірності кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008 вже було предметом дослідження під час розгляду Господарським судом Львівської області справи №26/202, а в ході розгляду даної справи позивач не навів жодних підстав для визнання його недійсним;

2) договір іпотеки від 09.09.2008 містить положення про зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання, а також - пряме посилання на правочин, у якому визначено основне зобов'язання, а отже у договорі іпотеки наявні істотні умови, передбачені п.2 ч.1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку»;

3) не підписання графіку погашення кредиту при укладенні договору кредиту між відповідачами-1 та -3 не можна трактувати як зміну змісту та розміру основного зобов'язання, строку і порядку його виконання, оскільки до кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008 сторони в подальшому не вносили жодних змін та не підписували інших графіків погашення кредиту.

Скаржник, відповідачі-1 та -3 не забезпечили явку своїх представників в судове засідання, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового розгляду (а.с. 151а, 152, 153).

Зважаючи на те, що в судових засіданнях від 15.12.2016, 26.01.2017 та 23.02.2017 скаржник надавав усні пояснення по суті апеляційної скарги, від сторін не надходило клопотань про відкладення розгляду справи та на те, що в матеріалах справи наявно достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів вважає за можливе завершити розгляд апеляційної скарги без представників скаржника, відповідачів-1 та -3.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

09.09.2008 між ФОП ОСОБА_2 (позичальником) та ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк») був укладений кредитний договір №10.128/08-КД, згідно якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти (кредит) на таких умовах: сума кредиту - 1300000,00 доларів США; строк кредитування 7 років - до 08.09.2015; проценти за користування кредитом 16 відсотків річних, а позичальник зобов'язався використати кредит на передбачені в кредитному договорі цілі, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов'язання в порядку і строки, передбачені кредитним договором (а.с. 16-18).

Згідно п.5.1 кредитного договору позичальник зобов'язався повернути банку отриманий кредит та сплатити проценти за користування кредитом в повному обсязі в строки та у порядку, встановлені кредитним договором. Пунктом 3.1 кредитного договору передбачено, що порядок і строк повернення кредиту здійснюється згідно графіку, який є невід'ємною частиною кредитного договору.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що графік повернення кредиту сторонами не підписувався.

09.09.2008 між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», (іпотекодержателем) та ТзОВ «Культурно-мистецький центр «Трускавець» (іпотекодавецем), який є майновим поручителем за зобов'язаннями ФОП ОСОБА_2, було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Чичерською Л.О. зареєстрований в реєстрі за № 1843 (а.с. 19-20).

Предметом цього договору є передача іпотекодавцем іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п.1.3 цього договору для забезпечення виконання зобов'язань позичальника в повному обсязі щодо повернення кредиту, сплати плати за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором №10.128/08-КД від 09.09.2008 та будь-якими додатковими угодами до нього (у т.ч. які збільшують основне зобов'язання).

Згідно п.1.3 іпотечного договору, іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нежитлову будівлю, а саме: будівлю Палацу культури «ІНФОРМАЦІЯ_1», за планом земельної ділянки позначеною літерою «А3», цегляна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності, і на яку, відповідно до законодавства може бути звернено стягнення. Загальна площа нежитлового приміщення складає 7774,7 кв.м.

02.02.2009 банк надіслав ФОП ОСОБА_2 та ТзОВ «Культурно-мистецький центр «Трускавець» вимогу №192/1700-08-2 від 02.02.2009 про погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі у 30-денний термін з моменту отримання цієї вимоги (а.с. 99-101), яка була отримана позивачем 03.02.2009 (а.с. 97).

У зв'язку з її невиконанням, ВАТ «ВТБ Банк» звернувся з позовом до Господарського суду Львівської області про дострокове стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 01.12.2009 у справі №26/202 (а.с. 49-53), залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2010 (а.с. 117-118), у задоволенні позову ВАТ «ВТБ Банк» про дострокове стягнення з ФОП ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором відмовлено на підставі того, що непідписання сторонами кредитного договору графіка повернення кредиту свідчить про погодження повернення позичальником кредиту та сплату процентів за користування кредитом в строк, зазначений у п.1.1 кредитного договору, тобто - до 08.09.2015.

При цьому, суди під час розгляду справи №26/202 встановили, що банк надавав позичальнику графік повернення кредиту для підписання, який позичальник не підписав. Судами було зазначено, що жодний пункт кредитного договору не містить обов'язку позичальника укладати графік повернення кредиту (зокрема розділ 5 кредитного договору «зобов'язання позичальника»), а п. 3.1 лише передбачає, що порядок і строк повернення кредиту здійснюється згідно графіку, який є невід'ємною частиною кредитного договору.

18.11.2015 між ПАТ «ВТБ Банк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено договір №21МБ відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами (а.с. 54-59), згодом - додаткову угоду №1 від 27.11.2015 до цього договору (а.с. 60-63), а 01.12.2015 - договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О., зареєстрований в реєстрі за №2225 (а.с. 64-74), відповідно до яких банк відступив право вимоги за спірними кредитним договором та договором іпотеки ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс».

ТзОВ «Фінансова «Компанія Поліс» надіслало позивачу та відповідачу-1 вимогу №26.01.2016-3 від 26.01.2016 про усунення порушення (в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку»), в якій повідомило про наявність заборгованості згідно кредитного договору. У своїй вимозі ТзОВ «Фінансова «Компанія Поліс» вимагало сплатити заборгованість у повному обсязі у 30-денний термін та попередило, що у випадку несплати зверне стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (а.с. 21).

Вважаючи вищевказані дії ТзОВ «Фінансова «Компанія Поліс» незаконними, ТзОВ «Культурно-мистецький центр «Трускавець» звернулося із позовною заявою про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.07.2016 було порушено провадження у справі №914/1782/16, під час розгляду якої, як стверджує ТзОВ «Культурно-мистецький центр «Трускавець», йому стало відому про існування судового спору у справі №26/202, а також про ту обставину, що між ФОП ОСОБА_2 та ПАТ «ВТБ Банк» не підписувався графік повернення кредиту згідно кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008.

Вважаючи, що в іпотечному договорі передбачено інший строк і порядок виконання умов кредитного договору ніж той, який досягнуто сторонами при підписанні кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом про визнання недійсним цього кредитного договору, а також іпотечного договору від 09.09.2008.

З відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що господарська справа №914/1782/16 перебуває в процесі розгляду, рішення судових інстанцій, які б набрали законної сили, у даній справі відсутні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення - відсутні, з огляду на наступне:

Предметом позову у даній справі, як зазначалось, є визнання недійсними кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ВАТ «ВТБ Банк» та іпотечного договору від 09.09.2008, укладеного між ТзОВ «Культурно-мистецький центр «Трускавець» та ВАТ «ВТБ Банк».

Як на підставу позову ТзОВ «Культурно-мистецький центр «Трускавець» покликається на ті ж обставини, що є підставою апеляційної скарги, а саме: позивач вважає в іпотечному договорі відсутні всі істотні умови договору; зазначає, що договір іпотеки був укладений ним під впливом помилки через навмисне введення його в оману зі сторони іпотекдержателя щодо строків і порядку виконання основного зобов'язання; зазначає, що відсутність графіку погашення кредиту тягне за собою зміну очікуваного порядку повернення ФОП ОСОБА_2 грошових коштів, що має наслідком збільшення розміру основного зобов'язання за кредитним договором.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1-ч.5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу приписів ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При вирішенні спору про визнання недійсними оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист свого порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до п.2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Зміст кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008 визначається тими правами та обов'язками, які взяли на себе сторони цього договору: ВАТ «ВТБ Банк» як кредитодавець та ФОП ОСОБА_2 як позичальник.

ТзОВ «Культурно-мистецький центр «Трускавець» не є стороною кредитного договору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач не наводить підстав для визнання недійсним кредитного договору, не вказує, які приписи цивільного законодавства були порушені сторонами при його укладенні та яким чином (в який спосіб) цей кредитний договір порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову в позові в цій частині.

Стосовно позовних вимог в частині визнання недійсним іпотечного договору, колегія суддів зазначає наступне:

Іпотека, відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Позивач зазначає про відсутність в іпотечному договорі однієї з істотних умов, визначених п.2 ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку», а саме стверджує про встановлення в іпотечному договорі іншого строку і порядку виконання умов кредитного договору ніж той, який досягнуто сторонами при підписанні останнього.

Такі висновки зроблені у зв'язку з непідписанням сторонами кредитного договору графіку повернення кредиту і сплати процентів, про який йдеться у п. 3.1 кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як було зазначено вище, спірний договір іпотеки був посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Чичерською Л.О. зареєстрований в реєстрі за № 1843.

Згідно з п.1.1 іпотечного договору предметом цього договору є передача іпотекодавцем іпотекодержателю в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п.1.3 цього договору, для забезпечення виконання зобов'язань позичальника в повному обсязі щодо повернення кредиту, сплати плати за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором №10.128/08-КД від 09.09.2008 та будь-якими додатковими угодами до нього (у т.ч. які збільшують основне зобов'язання).

У п.1.2 іпотечного договору передбачено, що згідно з кредитним договором іпотекодержатель надав позичальнику кредит у сумі 1300000,00 доларів США зі строком повернення до 08.09.2015 та з сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 16% річних. Сплата іпотекодержателю процентів за користування кредитом та погашення кредиту здійснюються щомісячно в порядку встановленому кредитним договором.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору мають зазначити в такому договорі: зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання.

Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить про те, що у пунктах 1.1 та 1.2 іпотечного договору сторонами дотримано приписів ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку», оскільки самого посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання, є достатньо для цього висновку. Більш того, в іпотечному договорі, крім посилання на сам кредитний договір, сторони додатково зазначили зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання.

Також, з листа приватного нотаріуса Трускавецького міського нотаріального округу Чичерської Л.О. від 07.02.2017 №9/01-16, який був долучений позивачем до матеріалів справи під час розгляду справи Львівським апеляційним господарським судом, вбачається, при укладенні іпотечного договору від 09.09.2008 позивач надав нотаріусу копію кредитного договору, що свідчить про обізнаність позивача зі змістом цього кредитного договору.

В порядку статті 35 ГПК України колегія суддів вбачає за можливе при розгляді даної справи взяти до уваги, обставини, що були встановлені Господарським судом Львівської області у своєму рішенні від 01.12.2009 у справі №26/202, яким було відмовлено в позові ВАТ «ВТБ Банк» про дострокове стягнення з ФОП ОСОБА_2 заборгованості за спірним кредитним договором на підставі того, що непідписання сторонами кредитного договору графіка повернення кредиту свідчить про погодження повернення позичальником кредиту та сплату процентів за користування кредитом в строк, зазначений у п.1.1 кредитного договору, тобто - до 08.09.2015. Судом під час розгляду справи №26/202 було встановлено, зокрема, що банк надавав позичальнику графік повернення кредиту для підписання, який позичальник не підписав.

На думку колегії суддів непідписання графіку погашення кредиту при укладенні договору кредиту між відповідачами-1 та -3 не можна трактувати як зміну змісту та розміру основного зобов'язання, строку і порядку його виконання, оскільки до кредитного договору №10.128/08-КД від 09.09.2008 сторони в подальшому не вносили жодних змін та не підписували інших графіків погашення кредиту.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник також вказує на те, що у зв'язку із тим, що йому було не відомо, що сторони кредитного договору погодили між собою інший порядок розрахунків, ніж сплата тіла кредиту та відсотків згідно щомісячного графіку, то іпотечний договір укладений позивачем під впливом помилки. При цьому позивач посилається на положення ст.229 ЦК України.

Згідно ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Вищий господарський суд України в п.п.3.9 п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснив, що змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент укладення іпотечного договору позивач був обізнаний зі змістом кредитного договору. Позивач не обґрунтовує згідно якого порядку повернення кредиту та процентів він виходив при підписанні іпотечного договору та в чому саме він помилявся при його підписанні, зокрема не наводить конкретних умов графіку повернення кредиту та процентів, на виконання яких позивач передав у забезпечення предмет іпотеки.

Щодо тверджень позивача про недобросовісність банку та введення його в оману зі сторони банку, то, як роз'яснено Вищим господарським судом України у п.п.3.10. п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Позивач, всупереч положенням ст.33 ГПК України, не доводить належними та допустимими доказами факту обману та наявність умислу в діях банку при укладенні спірних договорів.

Крім того, як вже було зазначено, з матеріалів справи вбачається, що саме зі сторони банку вживались заходи щодо підписання між сторонами кредитного договору графіку повернення кредиту. Проте саме внаслідок бездіяльності ФОП ОСОБА_2 такий графік не був підписаний.

Щодо поданої відповідачем-2 заяви про застосування позовної давності, то оскільки право або охоронюваний інтерес позивача не були порушені, а в позові було відмовлено з підстав його необґрунтованості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Інші доводи скаржника є документально необґрунтованими та не беруться колегією суддів до уваги.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

При поданні апеляційної скарги скаржник просив відстрочити сплату судового збору. Ухвалою від 24.11.2016 апеляційну скаргу ТзОВ «Культурно-мистецький центр «Трускавець» було прийнято судом до свого провадження та відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі. Станом на 16.03.2017 від скаржника не надійшло доказів сплати судового збору.

Відповідно до п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013, якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше, ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду встановлюється ставка судового збору у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Зважаючи на вищенаведене, судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 31.10.2016 у справі №914/2225/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Культурно-мистецький центр «Трускавець» - без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Культурно-мистецький центр «Трускавець» (82200, Львівська обл., м. Трускавець, вул. Бориславська, 47, ідентифікаційний код 32404113) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: УДКСУ у Личаківському районі м. Львова, код отримувача: 38007620, банк отримувача: ГУДКСУ у Львівській області, МФО банку: 825014, рахунок №2006, код класифікації доходів бюджету 22030101) 3031,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Господарському суду Львівської області видати наказ на виконання даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя Л.С. Данко