РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2017Справа №910/23563/16

За позовомПублічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» в особі Велико-Кохнівської філії
доПублічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»
простягнення 2 529, 27 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Васильєва Н.О. - представник за довіреністю;
від відповідача:Богушинська В.Л. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго» в особі Велико-Кохнівської філії (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі - відповідач) про стягнення загальної суми заборгованості в розмірі 2 529, 27 грн., а саме:

пені нарахованої на суму заборгованості за активну електроенергію у період з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року на загальну суму 2 529, 27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем, станом на день звернення із позовом до суду, не оплачено пеню по виставленим рахункам № А3018 від 25.12.2015 року, № А3018 від 25.01.2016 року, № А3018 від 25.02.2016 року, № А3018 від 25.03.2016 року, № А3018 від 28.04.2016 року, № А3018 від 25.05.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2016 р. порушено провадження у справі № 910/23563/16 та призначено її до розгляду на 17.02.2017 р.

Представник позивача у судовому засіданні 17.02.2017 року наполягав на заявленому позові, надав усні пояснення по справі та долучив до матеріалів справи відомості контролю за розрахунками з ПАТ «Укртрансгаз» в січні 2016 року, відповідно до договору про постачання електричної енергії № 3018.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував посилаючись, зокрема, на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

Крім того, відповідач звернувся до суду із клопотанням про передачу справи за територіальною підсудністю, оскільки 24.11.2008 року між ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» в особі начальника Кременчуцького ЛВУМГ та ВАТ «Полтаваобленерго» в особі Велико-Кохнівської філії було укладено договір № 3018 від 24.11.2008 року на постачання електричної енергії.

Кременчуцьке лінійне виробниче управління магістральних газопроводів діє на підставі Положення про Кременчуцьке лінійне виробниче управління магістральних газопроводів і є структурним підрозділом філії «Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», який включений до його складу внаслідок реорганізації ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» шляхом перетворення, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.06.2012 року № 360-р «Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України «Про реорганізацію Дочірньої компанії «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 18.07.2012 року № 530.

Враховуючи те, що спір зі справи випливає із діяльності відособленого підрозділу - філії «Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» юридичної особи - публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», який має право здійснювати повноваження сторони у господарському суді, а також у позовній заяві позивач просить стягнути штрафні санкції саме з ПАТ «Укртрансгаз», відповідач вважає за необхідне передати справу за правилами територіальної підсудності до господарського суду Черкаської області.

Розглянувши клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю до господарського суду Черкаської області суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні, оскільки позов заявлено до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз», а не до Філії «Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз».

Виходячи з положень статті 108 ЦК України, ч. 5 статті 59 ГК України, п. 7 наказу Міненерговугілля від 18.07.2012 року № 530 «Про реорганізацію Дочірньої компанії «Укртрансгаз» та п. 1.2. Статуту ПАТ «Укртрансгаз», Товариство є правонаступником усіх немайнових прав та обов'язків ДК «Укртрансгаз», в тому числі і в частині виконання договору № 3018 від 24.11.2008 року на постачання електричної енергії.

Також, у судовому засіданні 17.02.2017 року представник відповідача подав клопотання про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів.

З метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, суд задовольнив клопотання відповідача про продовження строку розгляду спору додатково на 15 днів та оголосив у судовому засіданні перерву до 03.03.2017 року.

28.02.2017 року через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові уточнення до позовної заяви щодо стягнення пені за невиконання умов договору за несвоєчасну сплату рахунків, в яких було змінено період нарахування пені - з 03.03.2016 року по 24.06.2016 року.

Безпосередньо у судовому засіданні 03.03.2017 року представник позивача нполягав на задоволенні позовних вимог з урахування поданого раніше уточнення періоду нарахування пені.

Відповідно до п 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

З поданої позивачем заяви вбачається зміна підстав позову.

Отже, спір у справі буде розглянуто судом з урахуванням вказаних змін.

Представник відповідача проти позову заперечував, надав усні пояснення по суті спору.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, а тому відмовив у задоволенні вказаного клопотання представника відповідача

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 03.03.2017 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго» в особі Велико-Кохнівської філії (далі - постачальник) має договірні відносини на постачання електричної енергії з Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» (далі - споживач) відповідно до договору № 3018 (далі - договір) від 24.11.2008 року. Згідно умов вказаного договору, постачальник продає електричну енергію (як різновид товару) споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю 3 780, 30 кВТ, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно до умов договору.

Під час виконання умов договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені договором, сторони зобов'язалися керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричної енергії.

Відповідно до положень пункту 2.3.3. договору та Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою НКРЕ № 28 від 31.07.1996 року (далі - ПКЕЕ) постачальник електричної енергії постачає електричну енергію відповідачу, а останній, у свою чергу зобов'язався оплачувати вартість електричної енергії, згідно з умовами додатків № 2 та № 3 до договору «Порядок розрахунку» та «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії».

Як стверджує позивач, постачальником електричної енергії було виставлено споживачеві наступні рахунки на оплату:

- № А 3018 від 25.12.2015 року на суму 233 164, 38 грн.;

- № А3018 від 25.01.2016 року на суму 269 251, 09 грн.;

- № А3018 від 25.02.2016 року на суму 284 649, 75 грн.;

- № А3018 від 25.03.2016 року на суму 334 176, 63 грн.;

- № А3018 від 28.04.2016 року на суму 230 953, 53 грн.;

- № А3018 від 25.05.2016 року на суму 254 133, 75 грн.

Проте, відповідно до доводів позивача, станом на час звернення із позовом до суду, заборгованість по виставленим рахункам відповідачем не погашена.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Спір між сторонами судового процесу виник внаслідок неналежного виконання відповідачем, на думку позивача, умов договору в частині своєчасної оплати за поставлений товар.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно із положень ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є пеня.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Положеннями п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 4.2.1. договору, за внесення платежів, передбачених пунктом 2.3.3.-2.3.4. договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Таким чином, умовами Договору передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов Договору у вигляді сплати штрафних санкцій.

Враховуючи, що судом встановлено факт порушення відповідачем строків оплати наданих позивачем послуг, то стягнення з відповідача штрафу пені у розмірі 3 620, 29 грн. є правомірним.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач посилався на наступні обставини:

- усупереч вимог статті 56 Господарського процесуального кодексу України позовна заява не містить обґрунтованого розрахунку суми, що стягується;

- виставлені постачальником рахунки на оплату пені не є обґрунтованим розрахунком та не відповідають вимогам укладеного між сторонами договору;

- усі рахунки не щомісячно виставлялися відповідачу до розгляду та оплати, а направлені усі разом одним листом позивача № 13-01-03-1/1501 від 16.08.2016 року;

- у кожному місяці нарахування пені у відповідача заборгованість була відсутня і малася значна переплата за електричну енергію на наступний місяць;

- розрахунок пені, вказаний у рахунках № 3018/01, № 3018/02, № 3018/03, № 3018/04, № 3018/05, № 3018/06 від 10.08.2016 року не відповідає вимогам додатку № 2 до договору про постачання електричної енергії № 3018 від 24.11.2008 року, адже відповідно до п. 2, платежі за електроенергію вносяться у такому порядку - 35% від договірного електроспоживання на розрахунковий період - до 5 числа розрахункового періоду, 35% від договірного електроспоживачння на розрахунковий період - до 20 числа розрахункового періоду, 30% від договірного електроспоживання на розрахунковий період - до 25 числа розрахункового періоду.

У судових засіданнях судом та представником відповідача неодноразово наголошувалося на відсутності обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення пені, оскільки позивачем не було надано відповідного розрахунку із зазначенням періодів та сум заборгованостей за кожен із періодів.

Також, при здійсненні розрахунку пені позивач не врахував, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені та якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень пункту 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" - якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

У Додатку № 2 до договору про постачання електричної енергії від 24.11.2008 року сторони погодили, що платежі за електричну енергію здійснюються споживачем платіжними дорученнями на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника у наступних обсягах та строки:

- 35% від заявленого (договірного) електроспоживання на розрахунковий період до 5 числа розрахункового періоду;

- 35% від заявленого (договірного) електроспоживання на розрахунковий період до 20 числа розрахункового періоду;

- 30% від заявленого (договірного) електроспоживання на розрахунковий період перід до 25 числа розрахункового періоду.

Навіть після зміни підстав позову та визначення періоду нарахування пені з 03.03.2016 року по 30.06.2016 року таке нарахування не можна вважати арифметично вірним, оскільки у вказаний проміжок часу обов"язок відповідача з оплати за електричну енергію не настав.

Таким чином, з огляду на наведене вище, враховуючи той факт, що у суду відсутня можливість встановити правильну суму нарахованої позивачем пені, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» в особі Велико-Кохнівської філії про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» пені у розмірі стягнення 2 529, 27 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Полтаваобленерго» в особі Велико-Кохнівської філії відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 09.03.2017 р.

Суддя Ю.О. Підченко