КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2017 р. справа№ 927/1442/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача - Остапенко В.М.

відповідача - не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.12.2016 р.

у справі № 927/1442/15 (суддя - Скорик Н.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Прилукитепловодопостачання"

про стягнення 2472549,67 грн

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулось з позовом до Комунального підприємства "Прилукитепловодопостачання" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 1 474 668,13 грн інфляційних втрат, 137 007,17 грн 3% річних та 860 874,36 грн пені.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 24.12.2015 р. у справі № 927/1442/15 в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2016 р. рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.12.2015 р. було залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.07.2016 р. рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.12.2015 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2016 р. було скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 20.12.2016 р. було припинено провадження у справі в частині стягнення 132 280,00 пені, 152 386,70 грн інфляційних втрат та 15 192,53 грн 3% річних; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.12.2016 р., Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині припинення провадження у справі та прийняти нове рішення про задоволення позову в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що на даний момент відповідач не є учасником процедури врегулювання заборгованості, а тому порядок списання пені, інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не може бути застосований до відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017 р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16.02.2017 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 р. було відкладено розгляд справи до 09.03.2017 р.

В засідання суду, призначене на 09.03.2017 р., представник відповідача не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначеного представника суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

28.11.2013 р. між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (далі - продавець) та Комунальним підприємством "Прилукитепловодопостачання" (далі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1716/14-ТЕ-39 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов'язується передати у власність покупця у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно з п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. газ обсягом до 10 300,0 тис. куб.м.

Пунктом 5.2 договору сторони погодили, що ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1 118,974 грн з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без врахування ПДВ. До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 1 118,974 грн, крім того ПДВ - 17% - 190,226 грн, всього з ПДВ - 1 309,20 грн.

Загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу (п. 5.5 договору).

Як передбачено п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014 р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 11.1 договору).

Додатковою угодою № 1 до договору № 1716/14-ТЕ-39 від 28.11.2013 р. пункт 5.2 викладено в наступній редакції: ціна за 1000 куб. м. природного газу становить 1091,00грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 1091,00 грн., крім того ПДВ - 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1309,20 грн.

Додатковою угодою № 2 від 25.04.2014 р. сторони виклали п. 1.2 договору № 1716/14-ТЕ-39 в наступній редакції: газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

На виконання умов укладеного договору позивачем був поставлений відповідачу природний газ на загальну суму 11 694 723,58 грн, що підтверджується актами приймання-передачі, зокрема:

- акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2014 р. на суму 2 608 952,82 грн;

- акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2014 р. на суму 1 950 469,72 грн;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2014 р. на суму 1 462 507,32 грн;

- акт приймання-передачі природного газу від 30.04.2014 р. на суму 605 177,70 грн;

- акт приймання-передачі природного газу від 31.05.2014 р. на суму 233 811,35 грн;

- акт приймання-передачі природного газу від 30.06.2014 р. на суму 166 417,64 грн;

- акт приймання-передачі природного газу 31.07.2014 р. на суму 174 029,34 грн;

- акт приймання-передачі природного газу 31.08.2014 р. на суму 158 643,63 грн;

- акт приймання-передачі природного газу 30.09.2014 р. на суму 94 080,42 грн;

- акт приймання-передачі природного газу 31.10.2014 р. на суму 595 763,25 грн;

- акт приймання-передачі природного газу 30.11.2014 р. на суму 1 727 679,22 грн;

- акт приймання-передачі природного газу 31.12.2014 р. на суму 1 917 191,17грн;

Відповідач в свою чергу свої зобов'язання за договором поставки природного газу не виконав належним чином, здійснивши розрахунки за поставлений газ з пропуском строків, передбачених п. 6.1 укладеного договору.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, свої зобов'язання за укладеним договором щодо оплати поставленого природного газу виконував з простроченням строку, внаслідок чого позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню, інфляційні втрати та 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.1 укладеного договору сторони передбачили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

06.10.2014 р. між Головним управлінням Державної Казначейської служби України у Чернігівській області (сторона перша), Департаментом фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації (сторона друга), Фінансовим управлінням Прилуцької міської ради Чернігівської області (сторона третя), Управлінням житлово-комунального господарства Прилуцької міської ради (сторона четверта), КП "Прилукитепловодопостачання" (сторона п'ята) та НАК "Нафтогаз України" (сторона остання) було укладено договір № 620/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік"), предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до п. 24 ст. 14 та п. 2 ст. 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла в зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджуються та/або погоджувалися органами державної влади та органами місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014 року № 30 (далі - договір № 620/30).

У відповідності до п. 3 вказаного договору Казначейство перераховує кошти, які надійшли до спеціального фонду державного бюджету від продажу облігацій внутрішньої державної позики згідно з пунктом 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", стороні першій у сумі 4 604 678,47 грн на підставі рішення Міністерства фінанасів України.

Сторона перша перераховує на рахунок сторони другої кошти у сумі 4 604 678,47 грн для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню (п. 4 договору № 620/30).

Сторона друга перераховує на рахунок сторони третьої кошти у сумі 4 604 678,47 грн для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергії, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню (п. 5 договору № 620/30).

Сторона третя перераховує на рахунок сторони четвертої кошти у сумі 4 604 678,47 грн для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергії, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню (п. 6 договору № 620/30).

Сторона четверта перераховує на рахунок сторони п'ятої кошти у сумі 4 604 678,47 грн для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергії, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню (п. 7 договору № 620/30).

Сторона п'ята перераховує на рахунок сторони шостої кошти у сумі 4 604 678,47 грн в. т.ч. податок на додану вартість - 767 446,41 грн для погашення заборгованості за спожитий природній газ згідно з договором від 28.11.2013 р. № 1716/14-ТЕ-39 за 2014 рік. (п. 8 договору № 620/30).

Згідно з п. 9 договору № 620/30 сторона остання перераховує кошти для погашення та обслуговування запозичень, залучених під державні гарантії, сплату податкових зобов'язань і проведення розрахунків з постачальником імпортованого природного газу.

Як передбачено п. 11.2 договору № 620/30, сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Відповідно до п. 16 договору № 620/30 після виконання договору сторони не матимуть одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

На виконання умов договору № 620/30 в рахунок погашення заборгованості за договором № 1716/14-ТЕ-39 позивачу було перераховано 4 604 678,47 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 16 від 15.10.2014 р.

19.12.2014 р. між Головним управлінням Державної Казначейської служби України у Чернігівській області (сторона перша), Департаментом фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації (сторона друга), Фінансовим управлінням Прилуцької міської ради Чернігівської області (сторона третя), Управлінням житлово-комунального господарства Прилуцької міської ради (сторона четверта), КП "Прилукитепловодопостачання" (сторона п'ята) та НАК "Нафтогаз України" (сторона остання) було укладено договір № 1545/30 про організацію взаєморозрахунків на виконання п. 2 ст. 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік") (далі - договір № 1545/30).

На виконання умов договору № 1545/30 в рахунок погашення заборгованості за договором № 1716/14-ТЕ-39 позивачу перераховано 1 426 513,20 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 20 від 29.12.2014 р.

При цьому, за умовами договорів від 06.10.2014 р. № 620/30 та від 19.12.2014 р. № 1545/30 про організацію взаєморозрахунків передбачалося не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору № 1716/14-ТЕ-39.

Таким чином, станом на момент розгляду даної справи відповідач повністю розрахувався з позивачем за природний газ, переданий в 2014 - 2015 роках.

Укладення договорів про проведення взаєморозрахунків за рахунок субвенцій з державного бюджету, в силу вимог чинного законодавства, є диспозитивним правом його учасників.

Так, пунктом 11.2 договору про організацію взаєморозрахунків сторони погодили не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Згідно з п. 16 договору сторони погодили, що після виконання цього договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Отже, уклавши вказаний договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу газу.

Таким чином, для застосування санкцій, передбачених п. 7.2 договору купівлі-продажу природного газу, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 ст. 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи і відповідно до пункту 16 якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 р. № 3-23 гс 15, від 10.02.2016 р. у справі № 902/1652/13, від 25.03.2015 р. у справі № 924/1265/13.

Крім того, 16.10.2014 р. між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Чернігівській області (сторона 1), Департаментом фінансів Чернігівської облдержадміністрації (сторона -2 ), Комунальним підприємством "Прилукитепловодопостачання" (сторона - 3) та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (сторона остання) підписано спільне протокольне рішення № 2026 про організацію взаєморозрахунків за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субвенцій, компенсацій".

Даними спільним протокольним рішенням було визначено порядок перерахунку сторонами одна одній в певній послідовності коштів, а також визначено суму коштів, що перераховувалась у кінцевому випадку позивачу з чітким посиланням на виконання якого саме договору, укладеного між позивачем та відповідачем, така сума перераховувалась.

Так, згідно з розділом 2 спільного протокольного рішення, сторони погодили перелік підприємств (установ, організацій), що беруть участь у проведенні взаєморозрахунку, та послідовність виконання сторонами спільного протокольного рішення. Державна казначейська служба України перераховує кошти загального фонду державного бюджету стороні 1 у сумі 52 725,16 грн з приміткою "Постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.05 № 20". Сторона 1 перераховує на рахунок стороні 2 кошти в сумі 52 725,16 грн з наступним записом у графі "Призначення платежу": за теплопостачання за вересень 2014р.П-30501,69 грн, С-22223,47 грн. Постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. №20". Сторона 2 перераховує на рахунок стороні 3 кошти в сумі 52 725,16 грн з наступним записом у графі "Призначення платежу": "за теплопостачання вересень 2014р.П-30501,69., С22223,47 грн. Постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. №20". Сторона 3 перераховує стороні останній кошти в сумі 52 725,16 грн в т.ч. ПДВ-8787,53 грн за природний газ 2014 р. згідно договору від 28.11.2013 р. №1716/14-ТЕ-39 з наступним записом в графі "Призначення платежу": "Постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20, дата і номер спільного протокольного рішення, за природний газ 2014., договір від 28.11.2013 р. № 1716/14-ТЕ-39. Сторона остання перераховує кошти в сумі 52 725,16 грн до загального фонду Державного бюджету України у вигляді податків.

В подальшому між тими ж сторонами було укладено ряд аналогічних Спільних протокольних рішень, зокрема:

- Спільне протокольне рішення № 2114 від 12.11.2014 р. про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20 на суму 24 979,79 грн за жовтень 2014 року;

- Спільне протокольне рішення № 2340 від 12.12.2014 р. про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20 на суму 449 960,23 грн за листопад 2014 року;

- Спільне протокольне рішення № 74 від 20.01.2015 р. про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20 на суму 982 723,43 грн за грудень 2014 року;

- Спільне протокольне рішення № 430 від 20.02.2015 р. про організацію взаєморозрахунків відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20 на суму 1 036 798,57 грн, з яких за договором № 1716/14-ТЕ-39 за природний газ 2014 року на суму 524 860,93 грн.

Пунктом 5.3 вказаних спільних протокольних рішень визначено, що це спільне протокольне рішення є дійсним лише у разі проведення відповідного фінансування.

На підтвердження факту перерахування коштів відповідачем позивачу саме на виконання спільних протокольних рішень про перерахування коштів, розмір яких визначений вказаними рішеннями, останнім до матеріалів справи долучені копії платіжних доручень, а саме:

- платіжне доручення № 12 від 22.10.2014 р. на суму 52 725,16 грн;

- платіжне доручення № 13 від 19.11.2014 р. на суму 24 979,79 грн;

- платіжне доручення № 14 від 17.12.2014 р. на суму 449 960,23 грн;

- платіжне доручення № 1 від 29.01.2015 р. на суму 982 723,43 грн;

- платіжне доручення № 2 від 25.03.2015 р. на суму 524 860,93 грн.

Із змісту спільних протокольних рішень вбачається, що останніми передбачалось надання державою коштів на погашення заборгованості за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню послуг, при цьому змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору № 1716/14-ТЕ-39.

Отже спільні протокольні рішення є підтвердженням того, що відповідні розрахунки здійснювались в межах договору на купівлю-продаж природного газу та є процедурою погашення зобов'язань відповідача по оплаті за природний газ у визначеному місяці в розмірі отриманих по спільному протокольному рішенню сум пільг та субсидій населенню.

Відтак, сторонами по договору №1716/14-ТЕ-39 за їх взаємною згодою і домовленістю було змінено порядок проведення остаточного розрахунку з метою надання населенню права на отримання пільг з оплати послуг за постачання газу, та були підпорядковані вимогам спільних протокольних рішень і спеціальних нормативно-правових актів.

Враховуючи те, що спільними протокольними рішеннями сторони узгодили грошову суму та порядок проведення розрахунків шляхом перерахування субвенцій з державного бюджету на надання субсидій населенню, а перерахування субвенцій залежить від держави, за умов виконання спільного протокольного рішення, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.2 договору № 1716/14-ТЕ-39 щодо грошових сум, сплачених за спільними протокольними рішеннями.

Таким чином, відповідач на виконання спільних протокольних рішень, розрахувався за поставлений природний газ, не прострочив виконання грошового зобов'язання, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача нарахованих позивачем сум пені, інфляційних та річних на суми, сплачені за спільними протокольними рішеннями.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем за рахунок власних коштів з порушенням строків оплати, які визначені договором № 1716/14-ТЕ-39, сплачено заборгованість в сумі 3 628 282,37 грн в період з 07.11.2014 р. по 12.02.2015 р., що підтверджується виписками банку.

03.11.2016 р. Верховною Радою України прийнято Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016 р.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії" дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно з ч. 3 ст. 7 цього Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Вбачається, що основна заборгованість за поставлений природний газ за договором № 1716/14-ТЕ-39, в тому числі власними коштами, була погашена відповідачем в 2014 - 2015 роках, тобто до набрання чинності цим законом.

Станом на час звернення позивача до суду, у нього були достатні підстави для здійснення відповідних нарахувань інфляційних втрат в сумі 152 386,70 грн, 3% річних в сумі 15 192,53 грн та пені в сумі 132 280,00 грн, за час вчиненого відповідачем прострочення сплати суми основної заборгованості за договором.

Разом з тим, у зв'язку з набранням чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" було скасувано правові підстави для проведення нарахування 132 280,00 грн пені, 15192,53 грн 3% річних та 152386,70 грн інфляційних втрат.

Доводи скаржника про те, що відповідач не є учасником процедури врегулювання заборгованості, а тому порядок списання пені, інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" не може бути застосований до відповідача, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки вищевказаний Закон не передбачає подання будь-яких додаткових документів для списання чи не нарахування штрафних санкцій, а лише визначає одну підставу, зокрема, погашення основної заборгованості до набрання чинності вказаним Законом.

Припиняючи провадження у справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача вищевказаних сум інфляційниї втрат, 3% річних та пені, місцевий суд виходив з того, що на день винесення рішення, спору між позивачем та відповідачем щодо вимог про стягнення штрафних санкцій, інфляційних та річних за несвоєчасну оплату відповідачем боргу, сплаченого за рахунок власних коштів, фактично не існує, адже його врегульовано зазначеним Законом у спосіб припинення права на їх нарахування чи у спосіб проведення їх списання.

Відповідно до п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 р. № 18 господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що між сторонами існує предмет спору, судова колегія приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За наведених обставин, судом першої інстанції при прийнятті рішення були неправильно застосовані норми процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції від 20.12.2016 р. у справі № 927/1442/15 підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення про повну відмову у задоволенні позову.

Стосовно витрат скаржника за подання апеляційної скарги, то відповідно до ст. 49 ГПК України та, беручи до уваги фактичні обставини виникнення судового спору, витрати по сплаті судового збору за подання і розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 20.12.2016 р. у справі № 927/1442/15 скасувати в частині припинення провадження у справі про стягнення з відповідача на користь позивача 132 280,00 грн пені, 152386,70 грн інфляційних втрат та 15192,53 грн 3 % річних та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в позові.

3. Викласти резолютивну частину рішення у наступній редакції:

«В задоволенні позову відмовити повністю».

4. Матеріали справи № 927/1442/15 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

5. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран