РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2017Справа №910/19418/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Галіївський маслозавод»

до 1. Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ»

2. Приватного акціонерного товариства «Фаворит Компані»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фаворит Девелопмент Компані»

2. громадянин ОСОБА_2

про визнання положень договору нікчемними та визнання припиненими правовідносин

Суддя Селівон А.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Костенко Є.А. - представник, довіреність № 10/2 від 20.10.2016;

від відповідача 1: Бондаренко О.М. - представник, довіреність № 10/00-68 від 01.06.2016;

від відповідача 2: не з'явились;

від третьої особи 1: не з'явились;

від третьої особи 2: не з'явились.

У судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Галіївський маслозавод» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» та Приватного акціонерного товариства «Фаворит Компані» про визнання нікчемним положення п. 3.4 кредитного договору № 1-0008/13/16-KL від 12.09.2013; визнання припиненими правовідносинами поруки, які виникли на підставі договору поруки № 1-0365/13/11-Р від 12.09.2013 між ТОВ «Галіївський маслозавод» та ПАТ «БАНК ФОРУМ» щодо поручительства за належне та своєчасне виконання Приватним акціонерним товариством «Фаворит Компані» зобов'язань, які виникли між ПАТ «Фаворит Компані» та ПАТ «БАНК ФОРУМ» на підставі кредитного договору № 1-0008/13/16-KL від 12.09.2013 через збільшення обсягу відповідальності поручителя, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на зміну фіксованої процентної ставки Кредитного договору № 1-0008/13/16-KL, що має наслідком нікчемності даної умови, а тому договір поруки № 1-0365/13/11-Р від 12.09.2013, що укладений між Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» та позивачем, на думку позивача, припинив свою дію відповідно до приписів п. 1 ст. 559 ЦК України у зв'язку із збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.10.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/19418/16 та призначено до розгляду на 17.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 розгляд справи № 910/19418/16 відкладено на 21.12.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2016 відкладено розгляд справи на 25.01.2016. Окрім того, зазначеною ухвалою за ініціативою суду залучено до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фаворит Девелопмент Компані» та гр. ОСОБА_2

У судові засідання 21.12.2016 та 25.01.2017 з'явився уповноважений представник позивача.

У судове засідання 17.11.2016 уповноважений представник позивача не з'явився.

Копія ухвали суду від 28.10.2016, яка направлялась позивачу на адресу, зазначену в позовній заяві, а саме: 13251, Житомирська область, Чуднівський район, с. Галіївка, вул. Заводська, 20, на час проведення судового засідання на адресу Господарського суду м. Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 555, в якому зазначено, що станом на 04.11.2016 поштове відправлення вручено адресату особисто.

У судові засідання 17.11.2016, 21.12.2016 та 25.01.2017 з'явився уповноважений представник відповідача 1.

Уповноважений представник відповідача 2 у зазначені судові засідання не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи відповідач 2 повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №№ 571, 985, 737.

Уповноважені представники третіх осіб 1, 2 у судове засідання 25.01.2017 не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи третя особа 1 повідомлена належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень: № 745.

Копія ухвали суду від 21.12.2016, яка направлялась третій особі 2 на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 10007, Житомирська область, м. Житомир, вул. Саєнко, буд. 23, на час проведення судового засідання 25.01.2017 повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та адресату не вручено.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження третьої особи 2, сторонам невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що третя особа 2 повідомлена про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 17.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло письмові пояснення № 34/11-ю від 11.11.2016 до витребуваних судом матеріалів, які судом долучено до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 17.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача 2 надійшли письмові пояснення № 33/11-ю від 11.11.2016 щодо витребуваних судом матеріалів, відзив на позовну заяву № 28/11-ю від 11.11.2016, в якому відповідач просить задовольнити позов у повному обсязі та заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача № 39/11-ю від 14.11.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 17.11.2016 представник відповідача 1 подав відзив на позовну заяву б/н від 16.11.2016, в якій просить відмовити в задоволенні позовних вимог, а також застосувати до вимог позивача строки позовної давності. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 21.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення № 44-ю від 19.12.2016 до поданих відзивів учасників справи, в яких останній повідомив, що строк позовної давності розпочав свій відлік з моменту зміни банком розміру процентної ставки, що відбувся в період часу з 01.08.2014 (початок періоду) до 18.08.2014 (дата підписання листа про здійснену подію), враховуючи загальний трирічний строк позовної давності, який починає відлік саме з дня порушення цивільного права, то трирічний строк ,щонайменше з 01.08.2014, на момент подання позовної заяви перевищено не було. Пояснення № 44-ю від 19.12.2016 судом долучені до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 21.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача 1 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 06.12.2016, яке судом задоволено, документи долучено до матеріалів справи.

Крім того, судом повідомлено, що до початку судового засідання 21.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача 2 надійшла заява № 46-ю від 20.12.2016, в якій останній просив розглядати справу без участі представника за наявними в справі матеріалами, та просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Дана заява судом долучена до матеріалів справи.

Судом також повідомлено, що до початку судового засідання 25.01.2017 через відділ діловодства господарського суду від позивача надійшло клопотання № 18/01-ю від 18.01.2017 про долучення до матеріалів справи документів на виконання вимог ухвали суду. Дане клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

До початку судового засідання 25.01.2017 через відділ діловодства господарського суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 - громадянина ОСОБА_2 надійшло письмове пояснення по суті позовної заяви з додатками, в якій вважає обґрунтованою подану позовну заяву та просить суд задовольнити її в повному обсязі. Пояснення судом долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 25.01.2017 через відділ діловодства господарського суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 - ТОВ «Фаворит Девелопмент Компані» надійшов письмовий відзив на позовну заяву з додатками, в якому товариство зазначає про нікчемність п 3.3 договору в силу норм ст. 1056-1. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 25.01.2017р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників відповідача 2 та третіх осіб 1, 2 в судові засідання обов'язковою не визнавалась, останні не скористалися належним їм процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, зважаючи на клопотання відповідача 2 про розгляд справи без участі представника ПАТ «Фаворит Компані» беручи до уваги те, що представники позивача та відповідача 1 проти розгляду справи за відсутності представників відповідача 2 і третіх осіб не заперечували, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноважених представників відповідача 2 і третіх осіб, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом в процесі розгляду справи прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

При цьому суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є в подальшому підставою для скасування судового рішення, прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Клопотання від представників сторін про здійснення фіксації судового засідання технічними засобами до суду не надходило. Засідання господарського суду по розгляду даної справи проведено без фіксації технічними засобами. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 27, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача 1 в судових засіданнях повідомили суду, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

Представник позивача в судовому засіданні 25.01.2017 підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, надав відповіді на питання суду.

У судовому засіданні 25.01.2017 представник відповідача 1 заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та надав відповіді на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача 1, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані позивачем і відповідачем 1 докази, та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, між Приватним акціонерним товариством «Фаворит Компані» (позичальник за договором, відповідач 2 у справі) та Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» (кредитор за договором, відповідач 1 у справі) укладено кредитний договір № 1-0008/13/16-КL від 12.09.2013 (далі - Кредитний договір), згідно п.1.1 якого кредитор, на умовах, визначених цим договором, відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію, у рамках якої надає останньому кредитні кошти (далі - кредит) окремими частинами (далі - вибірки), на засадах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, у межах визначеної цим договором (п.1.2) граничної суми коштів (далі - кредитний ліміт), а позичальник зобов'язується вчасно погашати кредитору заборгованість за кредитом, а також сплачувати на користь кредитора проценти та комісії в розмірі, у строки та на умовах визначених цим договором.

Пунктом 1.2 Кредитного договору встановлено, що максимальна сума заборгованості позичальника за договором не може перевищувати кредитний ліміт в сумі 5 000 000,00 грн.

На підставі п. 1.4 Кредитного договору кінцевий термін, до настання якого (включно) здійснюється надання кредиту та має бути повністю погашена заборгованість за кредитом, встановлено 11 вересня 2014 р.

За умовами п. 1.3 Кредитного договору кредит надається з метою (на цілі): фінансування господарської діяльності, у тому числі виплат заробітної плати та сплата податків. Використання кредиту на будь - які інші цілі, окрім зазначених у цьому Договорі, заборонено.

Статтями 2 - 8 Кредитного договору сторони узгодили порядок надання кредиту та погашення заборгованості за кредитом, розмір та порядок сплати процентів та комісій, умови розрахунків, обов'язки та права сторін, випадки порушення зобов'язань та їх наслідки, відповідальність сторін тощо.

Відповідно до п. 10.8 Кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту його укладення сторонами та діє до повного остаточного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що укладені між сторонами правочини за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України та § 1 глави 35 Господарського кодексу України.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно п. 2.3.1 Кредитного договору кредит надається шляхом перерахування кредитором коштів з відповідного внутрішньобанківського позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника, відкритий у кредитора, в сумі, що буде зазначена в заявці на отриманні вибірки, зразок якої наведений в Додатку № 1 до даного Договору.

Як свідчать матеріали справи, позивач в період з 16.09.2013р. по 05.12.2013р. на виконання вимог чинного законодавства та умов Кредитного договору надав відповідачу 2 - ПАТ «Фаворит Компані» на підставі наданих останнім заявок кредитні кошти в сумі 14 598 028,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями меморіальних ордерів.

При цьому факт отримання та розмір наданих позивачем кредитних коштів відповідачем 2 не заперечувався.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного надання позивачем банківських послуг відсутні.

Доказів пред'явлення відповідачем 2 претензій щодо якості, обсягів, а також термінів надання банківських послуг до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем положень Кредитного договору з боку відповідача 2 матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Так, згідно п. 3.1 Кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує Кредитору проценти у валюті відповідної вибірки, що нараховуються на суму фактичної заборгованості позивальника за кредитом за фактичний строк існування заборгованості за кредитом з періодичністю, визначеною в п.3.3 цього Договору. При розрахунку процентів враховується день надання кредиту та не враховується день повного погашення заборгованості за кредитом, використовується річна процентна ставка в розмірі, зазначеному в п. 3.2. цього договору, та приймається рік, що складається з фактичної кількості календарних днів у відповідному році - 365 або 366 днів - для вибірок у гривні.

Розмір процентів, що нараховуються за цим договором, може бути збільшений, без укладення відповідного договору про внесення змін, внаслідок порушення позичальником відповідних своїх обов'язків, тощо, у випадках, передбачених п. 3.4. цього договору.

Згідно з п. 3.2. Кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти за фіксованою процентною ставкою, яка встановлюється на весь період дії цього договору в розмірі 20,5 % річних.

Відповідно до п. 3.4. Кредитного договору сторони домовились, що у разі:

- порушення (невиконання або неналежного виконання) позичальником обов'язків, передбачених п.п. 5.2.3. (a), (b), (e), (g), п. 5.2.11., п. 5.2.12, п. 5.2.13., п. 5.2.14. цього договору, а так само, у разі порушення відповідною (-ими) особою (-ами), що виступає (-ють) поручителем (-ями) позичальника згідно з п. 1.5. договору, будь-якого з аналогічних обов'язків за відповідним (-и) договором (-ами) поруки, розмір процентної ставки, встановлений згідно з п.п. 3.2. цього договору, збільшується на 2 % річних;

- порушення (невиконання або неналежного виконання) позичальника та/або ДП «Фаворит ОПТ» АТЗТ «Фаворит» та/або юридичних осіб, що виступають поручителями позичальника згідно з п. 1.5. цього договору, обов'язків, передбачених п. 5.2.6. договору, розмір процентної ставки, встановлений згідно з п.п. 3.2. цього договору, збільшується на 5 % річних;

Про факт збільшення розміру процентної ставки, а також дату, з якої остання вважається збільшеною, кредитор письмово повідомляє позичальника.

Сторони розуміють, що вищезазначене збільшення розміру процентної ставки буде здійснено в разі настання вищевказаних обставин (умов) та не потребуватиме укладення будь-якого договору про внесення змін до цього договору, та сторони погодились з таким збільшенням щодо всієї суми можливої заборгованості за кредитом в межах кредитного ліміту.

Збільшення розміру процентної ставки згідно з цим пунктом договору може бути скасовано кредитором з дати, що буде зазначена у відповідному письмовому повідомленні кредитора, зокрема, після фактичного виконання відповідним позичальником відповідного обов'язку, за порушення якого згідно з цим пунктом договору було застосовано збільшення розміру процентної ставки.

Пунктом 1.5 Кредитного договору визначено, що в якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором кредитор укладає/приймає, зокрема, договір поруки з Товариством з обмеженою відповідальністю «Галіївський маслозавод», ідентифікаційний код 37407815.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором (ст. 548 Цивільного кодексу України).

Господарським судом встановлено, що у відповідності до вказаного пункту Кредитного договору, з метою забезпечення виконання відповідачем 2 зобов'язань за вказаним Кредитним договором між Товариством з обмеженою відповідальністю «Галіївський маслозавод» (далі - ТОВ «ГМЗ», позивач у справі, поручитель за договором) та Публічним акціонерним товариством «БАНК ФОРУМ» (далі - ПАТ «БАНК ФОРУМ», відповідач-1 у справі, кредитор за договором) укладено договір поруки № 1-0365/13/11-Р від 12.09.2013 (далі - Договір поруки), згідно умов п.1.1. якого поручитель поручається перед кредитором за належдне та своєчасне виконання ПАТ «Фаворит Компані» (боржник) у повному обсязі зобов'язань за Кредитним договором № 1-0008/13/16-KL від 12.09.20132, а саме повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу) в розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором.

Відповідно до п. 2.1. Договору поруки порука за цим договором забезпечує в повному обсязі виконання всіх платіжних зобов'язань боржника за Кредитним договором, а саме:

- повернення кредиту в сумі 5 000 000,00 грн. з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 11.09.2014, або протягом іншого строку/в інший термін дострокового погашення кредиту у випадках, передбачених Кредитним договором;

- сплату процентів за користування кредитом в гривні в розмірі 20,5 % річних з можливим збільшенням їх розміру на 2 % та/або 5 % річних без укладення відповідного договору про внесення змін у випадках, передбачених Кредитним договором, зокрема, внаслідок порушення боржником відповідних своїх обов'язків за Кредитним договором;

- сплату комісій у розмірі, в строки (терміни) та в порядку, визначених Кредитним договором;

- сплату можливої неустойки (пені, штрафу), визначеної Кредитним договором;

- відшкодування витрат кредитора, пов'язаних зі стягненням заборгованості за Кредитним договором.

Статтями 2 - 4 Договору поруки сторони узгодили забезпечені зобов'язання, права та обов'язки сторін, їх відповідальність, інші умови тощо.

Згідно п. 5.9 Договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє настання однієї з наступних обставин: виконання (в тому числі дострокового) боржником забезпеченого порукою зобов'язання, визначеного в ст. 2 даного договору; якщо в межах трирічного строку з дня настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого порукою, не пред'явить вимоги до поручителя (п.4 ст.599 ЦК України).

Вказаний договір підписаний представниками кредитора та поручителя і скріплений печатками юридичних осіб.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поруки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 49 Цивільного кодексу України.

В статті 553 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Окрім того, виходячи зі змісту положень вказаної статті Цивільного кодексу України суд зазначає, що метою укладення договору поруки є отримання кредитором додаткових гарантій виконання зобов'язання за основним договором, оскільки у випадку невиконання основного зобов'язання боржником вказане зобов'язання підлягає виконанню поручителем.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Як зазначалось судом вище, укладеним між ТОВ «Галіївський маслозавод» та ПАТ «БАНК ФОРУМ» Договором поруки № 1-0365/13/11-Р від 12.09.2013, для забезпечення належного та своєчасного виконання Приватним акціонерним товариством «Фаворит Компані» як позичальником у повному обсязі всіх платіжних зобов'язань, які виникли між ПАТ «Фаворит Компані» та ПАТ «БАНК ФОРУМ» на підставі Кредитного договору № 1-0008/13/16-КL від 12.09.2013, а саме повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу) в розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором.

При цьому як зазначає позивач в обґрунтування своїх позовних вимог щодо визнання недійсним укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 Кредитного договору № 1-00008/13/16-KL від 12.09.2013 р., пункт 3.4 Кредитного договору є нікчемним та не створює жодних правових наслідків, оскільки надає право банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки, що суперечить приписам ст. 10561 ЦК України та, відповідно, не створює жодних правових наслідків.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «ФАНК ФОРУМ» 20.08.2014 було направлено на адресу ПАТ «Фаворит Компані» лист № 5778/3.2 від 18.08.2014 з повідомленням про те, що з 01.08.2014 збільшено розмір процентної ставки за Кредитним договором на 2 % річних, у зв'язку з чим розмір процентної ставки станом на 01.08.2014 становить 22,5 % річних. Належним чином засвідчені копії листа та доказів відправлення додано до матеріалів справи.

Таким чином, за твердженнями позивача, з 01.08.2014, тобто після збільшення річної процентної ставки з 20,5 % на 22,5 % обсяг зобов'язань збільшився без погодження з поручителем за Договором поруки, а отже, згідно зі ст. 1 ст. 559 ЦК України, виникли підстави для припинення Договору поруки, та, відповідно, правовідносин поручительства.

Враховуючи вищевикладене, оскільки збільшення банком в односторонньому порядку обсягу відповідальності за Кредитним договором суперечить умовам самого Кредитного договору та приписам чинного законодавства, вказані положення п. 3.4 Кредитного договору, на думку позивача, згідно з приписами ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України є нікчемними, а правовідносини поруки, які виникли на підставі Договору поруки, через збільшення обсягу відповідальності поручителя - є припиненими.

Окрім цього треті особи 1 та 2 в наданих суду письмових поясненнях щодо позовної заяви та відзиві на позовну заяву підтримали позовні вимоги позивача з підстав, аналогічних підставам, викладеним ТОВ «Галіївський маслозавод» у поданій суду позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України, не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

У відповідності до частини 1 статті 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до п.п. 1.1, 2.1 Договору поруки поручитель - Товариство з обмеженою відповідальністю «Галіївський маслозавод» поручається перед кредитором за належне та своєчасне виконання Приватним акціонерним товариством «Фаворит Компані» як позичальником у повному обсязі всіх платіжних зобов'язань, які виникли між ПАТ «Фаворит Компані» та ПАТ «БАНК ФОРУМ» на підставі Кредитного договору, включаючи повернення суми кредиту, сплату процентів за користування кредитом, комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу) в розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.1,2 ст.553 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вище зазначеної статті слідує, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього: збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком (Висновки Верховного Суду України від 01.07.2013р., викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 Цивільного кодексу України за перше півріччя 2013 року).

Як вбачається яз умов укладеного Договору поруки, зокрема, п. 1.2, поручитель підтверджує, що має копію Кредитного договору з усіма додатками, змінами та доповненнями, вичерпно ознайомлений зі змістом Кредитного договору та засвідчує повне розуміння і відсутність будь яких заперечень до його змісту.

Окрім того, як зазначено в п. 1.1. Договору поруки з підписанням цього договору поручитель надає згоду на будь-яку зміну Кредитного договору (як то: зміну розміру ліміту кредитування, зміну розміру процентної ставки та/або розміру комісій, зміну розміру штрафних санкцій, зміну порядку та строків виконання зобов'язань та ін.), в наслідок якої, в тому числі, може бути збільшено обсяг відповідальності поручителя, але за умови, що при такій зміні Кредитного договору обсяг відповідальності поручителя не буде перевищувати двократного розміру відносно первинного обсягу відповідальності поручителя, зазначеного в статті 2 цього договору. Дану відповідальність у збільшеному обсязі поручитель приймає на себе в повному обсязі та на умовах солідарності з боржником. Отримання додаткової згоди поручителя на зміну Кредитного договору на умовах, зазначених в цьому пункті договору, не є обов'язковим.

Як зазначалось судом вище, відповідно до ч. 1 ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Так, у відповідності до п. 3.2. Кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти за фіксованою процентною ставкою, яка встановлюється на весь період дії цього договору в розмірі 20,5 % річних.

Згідно з ч. 2 ст. 10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною (ч. 3 ст. 10561 ЦК України).

У відповідності до ч. 4 ст. 10561 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

За приписами ч. 6 ст. 10561 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Зокрема, підстави збільшення розміру процентної ставки за Кредитним договором, розмір такого збільшення, порядок повідомлення повідомлення позичальника тощо узгоджені сторонами в п. 3.4 Кредитного договору.

Таким чином, поручитель (позивач) поручається перед кредитором (відповідачем) за належне та своєчасне виконання боржника (ПАТ «Фаворит Компані») у повному обсязі зобов'язань за Кредитним договором, у тому числі й можливої неустойки (пені, штрафу).

Крім того, з моменту застосування кредитором (відповідачем) до боржника неустойки, враховуючи те, що вона виражена у збільшенні розміру процентів за користування кредитом, така неустойка для боржника є платіжним (грошовим) зобов'язанням перед кредитором за Кредитним договором, а тому поручитель (позивач) несе повну відповідальність перед кредитором (відповідачем) за належне та своєчасне виконання боржника (ПАТ «Фаворит Компані») у повному обсязі зобов'язань за Кредитним договором, у тому числі й неустойки.

Також суд зазначає, що на момент укладання Договору поруки всі можливі варіанти збільшення відсоткової ставки та її розміри чітко закріплені і в Кредитному договорі, і в Договорі поруки. Тобто позивач достовірно знав про можливе збільшення відсоткової ставки та підстави такого збільшення, і погодився з такою умовою договору.

Поряд із цим порука не припиняється відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, якщо договором поруки передбачена можливість зміни окремих умов основного договору без додаткового повідомлення про це поручителя та без укладення окремої угоди з ним, оскільки ця умова стала результатом домовленості сторін, а отже, поручитель дав згоду на зміну умов основного зобов'язання, у тому числі тих, які збільшують обсяг його відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.07.2012 у справі № 6-20994 св12 та постанові Вищого господарського суду України від 22.09.2010 у справі № 37/73-093, спір в яких виник з подібних правовідносин.

Отже, враховуючи вищевикладені умови Договору поруки, твердження позивача про неможливість збільшення процентів за Кредитним договором та відсутність згоди поручителя на таку згоду, за висновками суду є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Окрім того суд звертає увагу, що чинне законодавство пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя.

У постанові Судової палати в цивільних справах від 20.02.2013 у справі № 6-172цс12 Верховний Суд України зазначив, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Отже, враховуючи той факт, що укладаючи Договір поруки поручитель надав згоду на зміну (збільшення) процентної ставки, суд доходить висновку, що збільшення процентної ставки на 2% не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України та не погоджується з твердженнями позивача, що договір поруки припинив свою дію відповідно до приписів п. 1 ст. 559 ЦК України, у зв'язку з підвищенням з 01.08.2014 відсоткової ставки за кредитним договором № 1-0008/13/16-KL від 12.09.2013 року на 2 % річних у зв'язку з невиконанням неплатіжних зобов'язань за Кредитним договором позичальником без погодження такого збільшення з поручителем.

Згідно з п. 2. ст. 554 Цивільного кодексу України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 1.1. договору поруки № 1-0365/13/11-Р від 12.09.2013, поручитель (позивач) поручається перед кредитором (відповідачем) за належне та своєчасне виконання боржника (ПрАТ «Фаворит Компані») у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором № 1-0008/13/16-КL від 12.09.2013, а саме: повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу) у розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором.

Відповідно до ч. 2 п. 2.1. Договору поруки порука за цим договором забезпечує в повному обсязі виконання всіх платіжних зобов'язань боржника (ПАТ «Фаворит Компані»), в тому числі сплату процентів за користування кредитом у гривні в розмірі 20,5 % річних з можливим збільшенням їх розміру на 2 % та/або 5 % річних без укладення відповідного договору про внесення змін у випадках, передбачених Кредитним договором, зокрема в наслідок порушення боржником відповідних своїх обов'язків за Кредитним договором.

Окрім того, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спірні договір поруки № 1-0365/13/11-Р від 12.09.2013 та кредитний договір № 1-0008/13/16-КL від 12.09.2013 були підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками.

Суд зазначає, що згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

При цьому сторони вправі обирати та погоджувати будь-які умови договору, які необхідні сторонам для належного виконання правочину та не суперечать вимогам чинного законодавства відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Тобто, що зміст Кредитного договору та Договору поруки становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до п.7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

В свою чергу, будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Кредитного договору та Договору поруки на час їх підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Приписами ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст. 236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Норми ст. 207 ГК України встановлюють умови нікчемності для типових договорів і договорів приєднання.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 207 ГК України, недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що:

- виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків;

- допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов;

- вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Відтак, оскільки при укладанні Договору поруки представник позивача 12.09.2013р. підписав договір, поставивши свій підпис на кожній сторінці тексту договору, та отримав повну інформацію по вказаному договору, зокрема, забезпечення порукою в повному обсязі виконання всіх платіжних зобов'язань боржника за Кредитним договором та добровільно на власний розсуд погодив умови щодо можливості зміни процентної ставки без отримання додаткової згоди поручителя на зміну Кредитного договору, вважаючи при цьому умови вигідними для себе та зрозумілими.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладання) і настання відповідних наслідків.

Також, матеріалами справи підтверджено дотримання сторонами умов п. 3.4. Кредитного договору щодо письмового повідомлення боржника, що підтверджується належними доказами, а саме направленим ПАТ «БАНК ФОРУМ» 20.08.2014 на адресу ПАТ «Фаворит Компані» листом № 5778/3.2 від 18.08.2014, в якому повідомлено, що з 01.08.2014 збільшено розмір процентної ставки за Кредитним договором на 2 % річних, у зв'язку з чим розмір процентної ставки станом на 01.08.2014 становить 22,5 % річних.

Крім того, суд зауважує, що у відповідності до п. 1.1 Договору поруки № 1-0365/13/11-Р від 12.09.2013, з підписанням цього договору поручитель надає згоду на будь-яку зміну Кредитного договору (як то: зміну розміру ліміту кредитування, зміну розміру процентної ставки та/або розміру комісій, зміну розміру штрафних санкцій, зміну порядку та строків виконання зобов'язань та ін.), в наслідок якої, в тому числі, може бути збільшено обсяг відповідальності поручителя, але за умови, що при такій зміні Кредитного договору обсяг відповідальності поручителя не буде перевищувати двократного розміру відносно первинного обсягу відповідальності поручителя, зазначеного в статті 2 цього договору. Дану відповідальність у збільшеному обсязі поручитель приймає на себе в повному обсязі та на умовах солідарності з боржником. Отримання додаткової згоди поручителя на зміну Кредитного договору на умовах, зазначених в цьому пункті договору, не є обов'язковим.

Також позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на норми ч.ч.1, 4 ст. 10561 ЦК України, відповідно до якої є два різновиди процентної ставки за кредитом: фіксована та змінювана, як на підставу нікчемності пункту Кредитного договору щодо збільшення процентної ставки.

Як встановлено в п. 3.2. Кредитного договору, процентна ставка за кредитом є фіксованою та встановлюється в розмірі 20,5 % річних.

Однак в п. 3.1 Кредитного договору зазначено, що розмір процентів, що нараховуються за цим договором, може бути збільшений без укладення відповідного договору про внесення змін, внаслідок порушення позичальником своїх обов'язків у випадках, передбачених п. 3.4. цього договору. А згідно з п. 3.4. у разі порушення позичальником або поручителем перелічених неплатіжних зобов'язань, розмір фіксованої процентної ставки збільшується на 2 %. При цьому, сторони розуміють, що вищезазначене збільшення розміру процентної ставки буде здійснено в разі настання вищевказаних обставин (умов) та не потребуватиме укладення будь-якого договору про внесення змін до цього договору, сторони погодились з таким збільшенням щодо всієї суми можливої заборгованості за кредитом.

При цьому про факт збільшення розміру процентної ставки в рамках цього пункту договору, а також дату, з якої остання вважається збільшеною, кредитор письмово повідомляє позичальника. Тобто, договором встановлено три фіксовані ставки сплати процентів за кредитним договором: перша - 20,5 % при належному виконанні позичальником умов договору (неплатіжних зобов'язань); 22,5 % - у випадку порушення виконання п.п. 5.2.3. (a, b, e, g), п.п. 5.2.11. - 5.2.14.; 25,5 % - у випадку порушення п. 5.2.6 цього договору.

Проте, враховуючи вищевикладене, а також оскільки за висновками суду ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України стосується лише застосування змінюваної процентної ставки, при визначенні якої застосовується відповідний економічний індекс, який змінюється незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг у певному порядку, посилання позивача на ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України як на підставу нікчемності пункту Кредитного договору щодо збільшення процентної ставки судом до уваги не приймаються.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного положення правочину нікчемним і настання відповідних юридичних наслідків, приймаючи до уваги надання позивачем згоди на будь - яку зміну Кредитного договору, в тому числі розміру процентної ставки, та відсутність підстав для припинення Договору поруки, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Щодо викладеного ПАТ «ФОРУМ БАНК» у відзиві на позовну заяву клопотання про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов'язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд звертає увагу, що за приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Суд вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 2.2. постанови № 10 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

В свою чергу з урахуванням наведеного, оскільки судом за матеріалами справи не встановлено порушення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить суд у позові, та позивачем не доведено наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, в зв'язку з чим за результатами всебічного та повного дослідження обставин справи в задоволенні позову судом відмовлено, зазначене виключає можливість застосування позовної давності у даному спорі, тобто відповідне клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 42, 43, 33, 35, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 09 березня 2017 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон