ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.03.2017 Справа № 904/12425/16
За позовом Комунального підприємства Кам'янської міської ради "Тепломережі", м.Кам'янське

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАН", м. Дніпро

про стягнення 31 449,29 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Бойчук Ю.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 00.01.0207 від 25.10.2016

від відповідача: ОСОБА_2, представник за довіреністю № б/н від 28.02.2017

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство Кам'янської міської ради "Тепломережі" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАН" (далі - відповідач) про стягнення 31449,29грн.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2016 року порушено провадження у справі № 904/12425/16, прийнято позовну заяву до розгляду та призначено судове засідання на 09.02.2017.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017 року відкладено судове засідання на 28.02.2017.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 28.02.2017 продовжено строк розгляду спору до 15.03.2017 року включно; відкладено судове засідання на 14.03.2017.

14.03.2017 у судовому засіданні оголошено перерву до 15.03.2017.

15.03.2017 повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, повноважний представник позивача надав для долучення до матеріалів справи копію ОСОБА_1 від 31.10.2015 року та копію рахунку-фактури за жовтень 2015 року.

В свою чергу, повноважний представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав, просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, повноважний представник відповідача зауважив, що строк дії договору на відпуск теплової енергії № 432т/14 від 01.10.2014 року почався з 06.06.2016 року, тобто з прийняттям постанови ВГСУ; відповідач з 01.08.2014 року не займає приміщення за адресою вул. Сачко, 24. Також повноважний представник відповідача надав для долучення до матеріалів справи: заяву про сплив позовної давності, клопотання про долучення до матеріалів справи копії рішення Дніпродзержинської міської ради.

У судовому засіданні 15.03.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до рішення Кам'янської міської ради № 469-10/VII від 30.09.2016 замінено найменування Комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськтепломережа" на Комунальне підприємство Кам'янської міської ради "Тепломережі" (далі - позивач).

На підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2015 року у справі № 904/4655/15 було визнано укладеним договір на відпуск теплової енергії №432т/14 від 01.10.2014 року (далі Договір) між Комунальним підприємством Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськтепломережа" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пан" на умовах, запропонованих Комунальним підприємством Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськтепломережа" (а.с. 14-20)).

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2015 року у справі № 904/4655/15 було залишено в силі постановою Вищого господарського суду України від 06.06.2016 року у справі № 904/4655/15 (а.с. 21-24).

Таким чином, договір на відпуск теплової енергії № 432т/14 від 01.10.2014 року (далі - Договір) між КП Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськтепломережа" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пан" визнано укладеним з дня його підписання, а саме з 01.10.2014 року.

Так, Відповідно до п. 1.1 Договору, предметом договору є продаж позивачем відповідачеві теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання в кількості, у строки та на інших умовах, що зазначені в цьому договорі.

Позивач проводить відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання згідно з діючими ДБН по обєктах відповідача, згідно адреси: вул.Сачко, 24 без приладу обліку. Джерело ДТЕЦ. Облік відпущеної теплової енергії проводиться розрахунковим способом (п.п. 2.2, 2.3 Договору).

Згідно з п. 3.2 Договору, відповідач зобовязується вчасно проводити розрахунки за спожиту теплову енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору.

Положеннями п. 5.1 Договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць, відповідач самостійно одержує платіжну вимогу у позивача, після 10-го числа наступного за розрахунковим місяця. Відповідач протягом розрахункового періоду сплачує позивачу вартість зазначеної в договорі місячної кількості теплової енергії, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця. Остаточний розрахунок до 20 числа наступного за розрахунковим місяця.

За несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію нараховується пеня у розмірі 1% належної до сплати суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. Нарахування пені проводиться позивачем, після 20 числа наступного за розрахунковим місяця, при наявності заборгованості у відповідача (п. 5.1 Договору).

Відповідно до п. 5.2 Договору, всі розрахунки за цим договором виконуються на підставі платіжних вимог та двостороннього акту про постачання теплової енергії, що виписує позивач відповідачу. Двосторонній акт про постачання теплової енергії відповідач підписує і один екземпляр повертає позивачу в 5-ти денний термін. В разі не повернення акту в зазначений термін та відсутності мотивованої (письмової) відмови, кількість отриманої теплової енергії вважається беззаперечною та прийнятою до сплати.

За приписами п. 9.1 Договору, цей договір набуває чинності з дня його підписання обома сторонами та діє до 01.10.2015 року, в частині проведення розрахунків до повного їх здійснення. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде заявлено однією із сторін .

Як вказує позивач, на виконання умов вищезазначеного Договору, відповідач з жовтня 2014 року по березень 2016 року поставив відповідачу теплову енергію на загальну суму 20952,48 грн., що підтверджують акти про постачання теплової енергії за вказаний період. Проте в порушення строків вказаних у п. 5.1 Договору, відповідач не здійснив оплату за поставлену теплову енергію, у зв'язку з чим відповідач має заборгованість перед позивачем за вказаний період у розмірі 20 952,48 грн.

За неналежне виконання відповідачем свого обов'язку по Договору щодо своєчасної оплати, на підставі п. 5.1 Договору позивачем була нарахована пеня у розмірі 4 292,11 грн.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем були нараховані інфляційні втрати в розмірі 5 419,15 грн. та 3% річних у розмірі 785,55 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за поставлену теплову енергію у розмірі 20 952,48 грн., пеню у розмірі 4 292,11 грн., інфляційні втрати у розмірі 5 419,15 грн., 3% річних у розмірі 785,55 грн., а всього 31 449,29 грн.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань за вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач у відзиві вказує про те, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки строк дії договору на відпуск теплової енергії № 432т/14 від 01.10.2014 року почався з 06.06.2016 року, тобто з прийняттям постанови ВГСУ. Відтак, за період з жовтня 2014 року по березень 2016 року у відповідача перед позивачем відсутнє грошове зобов'язання, що позбавляє позивача права на стягнення коштів за договором, пені та 3% річних. Позивач намагається стягнути кошти за договором починаючи з жовтня 2014 року по березень 2016 року, тобто за період часу коли договір не був укладений.

Повноважний представник відповідача усно зауважив, що відповідач з 01.08.2014 року не займає приміщення за адресою вул. Сачко, 24.

Крім того, відповідач просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

За приписами ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено у ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства (ст. 129 Конституції України).

Положеннями ст. 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію підлягають задоволенню у розмірі 20952,47 грн., виходячи з наступного.

Господарський суд звертає увагу на той факт, що у постанові Вищого господарського суду України від 06.06.2016 року у справі № 904/4655/15 (а.с. 21-24), яка не скасована та набрала законної сили, вказано про те, що:

- рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 23.07.2015 року визнано укладеним договір на відпуск теплової енергії № 432т/14 від 01.10.2014 року між КП Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськтепломережа" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пан" з дня його підписання, а саме з 01.10.2014 року;

- орендоване відповідачем приміщення загальною опалювальною площею 61,1 кв.м (вул. Сачка, буд. 24) підключено до центральних мереж опалення міста, що підтверджує ОСОБА_1 огляду від 22.07.2014 року;

- судом визнано доведеним факт систематичної подачі тепла в приміщення, орендоване відповідачем. Крім того, відповідач був обізнаний про наявність у нього, як споживача відповідних послуг, обов'язку укласти договір про їх надання, однак, жодних дій щодо цього не вчинив.

За приписами ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 № 8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішння є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Таким чином, господарський суд повинен прийняти до уваги обставини встановлені Господарським судом Дніпропетровської області та Вищим господарським судом України при розгляді справи № 904/4655/15, оскільки вказані рішення набрали законної сили та не може бути поставлені під сумнів.

Господарський суд не приймає до уваги усні твердження повноважного представника відповідача про те, що відповідач з 01.08.2014 року не орендує приміщення за адресою вул.Сачка, буд. 24, оскільки:

- відповідачем не подано належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених доводів, а саме не надано суду ОСОБА_1 приймання-передачі орендованого приміщення орендодавцю, як належного доказу повернення приміщення;

- під час розгляду справи № 904/4655/15 в першій (станом на 23.07.2015), апеляційній (станом на 17.02.2016) та касаційній (станом на 06.06.2016) інстанціях відповідач також не надав жодного доказу в підтвердження звільнення орендованого приміщення;

- у постанові Вищого господарського суду України від 06.06.2016 року у справі №904/4655/15 чітко вказано про те, що відповідач був обізнаний про наявність у нього, як споживача відповідних послуг, обов'язку укласти договір про їх надання, однак, жодних дій щодо цього не вчинив;

- відповідачем не подано належних та допустимих доказів в підтвердження звернення до позивача про розірвання або припинення договору на відпуск теплової енергії № 432т/14 від 01.10.2014 року, відповідно до умов п. 9.1. вказаного договору.

Враховуючи вищезазначене, господарський суд вважає, що позивач правомірно звернувся з вимогами до відповідача щодо стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано відповідачу послуги з постачання теплової енергії на загальну суму 20 952,47 грн., що підтверджується актом № 10-0002088 від 31.10.2015 на суму 17 454,67 грн., актом № 11-0002867 від 30.11.2015 на суму 776,98 грн., актом № 1-00003846 від 31.01.2016 на суму 1 259,32 грн., актом № 2-00004380 від 29.02.2016 на суму 746,76 грн., актом № 3-00004842 від 31.03.2016 на суму 714,74 грн. (а.с. 32-36).

Враховуючи вищевказані ОСОБА_1 про постачання теплової енергії, господарський суд приходить до висновку, що заборгованість у розмірі 20 952,47 грн. виникла за період з жовтня 2015 року по березень 2016 року.

На підставі ОСОБА_1 про постачання теплової енергії позивачем були виставлені відповідачу для оплати рахунки-фактури № 10-0002088 за жовтень 2015 року на суму 17454,67 грн., № 11-0002867 за листопад 2015 року на суму 776,98 грн., № 1-00003846 за січень 2016 року на суму 1 259,32 грн., № 2-00004380 за лютий 2016 року на суму 746,76грн., № 3-00004842 за березень 2016 року на суму 714,74 грн. (а.с. 27-31).

Листом № 00.09.1365/1 від 24.11.2016 вищезазначені акти та рахунки-фактури були направлені відповідачу, що підтверджується фіскальним чеком від 29.11.2016 (штрихкодовий ідентифікатор 366) та реєстром цінних листів по КП КМР "Тепломережі" (зворот а.с. 25).

Як вбачається з інформації, зазначеної на офіційному сайті Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта", за штрихкодовим ідентифікатором 366, відправлення повернено за закінченням встановленого терміну зберігання.

Враховуючи умови п. 5.2 Договору, кількість отриманої за вищезазначеними актами про постачання теплової енергії вважається беззаперечною та прийнятою до сплати.

З огляду на умови п. 5.1 Договору, строк оплати за надані послуги позивачем є таким, що настав.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію у розмірі 20 952,48 грн. підлягають задоволенню частково з огляду на арифметичну помилку, допущену позивачем в розрахунку: 17 454,67 грн. (за жовтень 2015 року) + 776,98 грн. (за листопад 2015 року) + 1 259,32 грн. (за січень 2016 року) + 746,76 грн. (за лютий 2016 року) + 714,74 грн. (за березень 2016 року) = 20 952,47 грн.

Отже, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за період з жовтня 2015 року по березень 2016 року в розмірі 20 952,47 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми закону, позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 5 419,15 грн. та 3% річних у розмірі 785,55 грн., розрахунок яких судом був перевірений та визнаний такими, що зроблений не вірно, оскільки позивач не правильно визначив початок прострочення зобов'язання за ОСОБА_1 № 10-0002088 від 31.10.2015 року (а.с.32). За приписами п. 5.2 Договору всі розрахунки за цим договором виконуються на підставі платіжних вимог та двостороннього акту про постачання теплової енергії. Оскільки відповідно до вказаного ОСОБА_1 було враховано перерахунки за опалення за жовтень 2014 року, листопад - грудень 2014 року, січень-квітень 2015 року і ці перерахунки зроблені лише у жовтні 2015 року, що підтверджує рахунок-фактура № 10-0002088 за жовтень 2015 рік (а.с.27), то прострочення оплати повинно починатися рахуватись з 21.11.2015 року.

Після перерахунку проведеного господарським судом (в Законодавстві) відповідно до вимог чинного законодавства України, умов Договору та вищевказаного висновку суду, інфляційні втрати складають 1 088,82 грн., а 3% річних - 408,67 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню частково, а саме інфляційні втрати у розмірі 1 088,82 грн., а 3% річних у розмірі 408,67 грн.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що За несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію нараховується пеня у розмірі 1% належної до сплати суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ. Нарахування пені проводиться позивачем, після 20 числа наступного за розрахунковим місяцем, при наявності заборгованості у відповідача

На підставі п. 5.1 Договору позивачем була нарахована пеня в розмірі 4 292,11 грн. ОСОБА_1 відповідачем була зроблена заява про застосування строку позовної давності та відмови позивачу у задоволенні позовних вимог.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 Цивільного кодексу України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 260 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Господарським судом встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо нарахування пені за ОСОБА_1 від 31.10.2015 року на суму 17 454,67 грн. та за ОСОБА_1 від 30.11.2015 року на суму 776,98 грн. Позивачем не було заявлено клопотання про відновлення строку з зазначенням поважних причин щодо пропущення строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд відмовляє позивачу в частині стягнення пені за вищевказаними ОСОБА_1.

Нарахування пені за ОСОБА_1 від 31.01.2016 року на суму 1 259,32 грн., за ОСОБА_1 від 29.02.2016 року на суму 746,76 грн. та за ОСОБА_1 від 31.03.2016 року на суму 714,74 грн. підлягає задоволенню у розмірі 388,52 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 388,52 грн.

Вищевикладене є підставою для задоволення позову частково.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 231, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пан" (49000, м. Дніпро, вул.Андрія Фабра, буд. 2, ) на користь Комунального підприємства Кам'янської міської ради "Тепломережі" (51914, м. Камянське, вул. Тритузна, буд. 168, ) заборгованість за поставлену теплову енергію у розмірі 20 952,47 грн. (двадцять тисяч девятсот пятдесят два грн. 47 коп.), пеню у розмірі 388,52 грн. (триста вісімдесят вісім грн. 52 коп.), інфляційні втрати у розмірі 1 088,82 грн. (одна тисяча вісімдесят вісім грн. 82 коп.), 3% річних у розмірі 408,67 грн. (чотириста вісім грн. 67 коп.), витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 000,70 грн. (одна тисяча грн. 70 коп.).

В решті позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 16.03.2017

Суддя ОСОБА_3