ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року Справа № 911/1575/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Т. Дроботової - головуючого
І. Алєєвої, Л. Рогач

за участю представників: позивача не з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлені належно) відповідача Палькевич Н.С. - довір. від 27.12.16
розглянувши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на постановувід 21.12.2016 Київського апеляційного господарського суду
у справі№911/1575/16 Господарського суду Київської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Київоблгаз"
простягнення 8 765 929 47 грн.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ПАТ "НАК "Нафтогаз" звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ПАТ "Київоблгаз" про стягнення 1440729,67 грн. - 3% річних та 7325199,80 грн. інфляційних втрат на підставі статей 526, 625 Цивільного кодексу України, статей 193, 231, 232 Господарського кодексу України у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу №13-415-ПР від 31.01.2013 р.

Позивач посилався на порушення відповідачем умов спірного договору в частині вчасного проведення розрахунків за отриманий у 2013-2014 роках природний газ, що вважав підставою для стягнення з відповідача спірних сум інфляційних втрат і 3% річних.

Відповідач у відзиві та додаткових поясненнях проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що оскільки позивач не виконав обов'язку щодо повернення актів приймання-передачі природного газу, у останнього не виникло й право вимоги виконання зустрічного зобов'язання, що полягало у здійсненні остаточного розрахунку відповідачем за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки, та, відповідно, відсутнє порушення строків розрахунків як і підстави для нарахування стягнень, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Київської області від 25.07.2016 р. (суддя Щоткін О.В.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 802243,70 грн. - 3% річних, 2625162,13 грн. інфляційних втрат. У решті позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем умов спірного договору в частині своєчасної оплати вартості отриманого природного газу, що є підставою для нарахування і стягнення з останнього сум 3% річних та інфляційних втрат.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум, господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягає 3 % річних у сумі 802243,70 грн. та 2625162,13 грн. інфляційних втрат.

Відмовляючи у стягненні 638485,97 грн. 3% річних суд виходив з того, що день фактичної сплати боргу не включається в період часу за який здійснюється стягнення. Водночас суд зазначив, що позивачем було невірно, з порушенням статті 625 Цивільного кодексу України, здійснено розрахунок інфляційних втрат за прострочення виконання оплати у лютому 2014 року та квітні 2014 року та враховано те, що інфляційні втрати за неналежне виконання зобов'язань з оплати у березні 2014 року, нараховані за періоди заборгованості, яка існувала менше 15 днів, у зв'язку з тим, що відповідач постійно здійснював часткові проплати.

Щодо стягнення 2855,03 грн. інфляційних втрат за серпень 2013 року, то суд дійшов висновку, що вони нараховані вірно.

За апеляційною скаргою ПАТ "Київоблгаз" Київський апеляційний господарський суд (судді: Тарасенко К.В., Тищенко О.В., Іоннікова І.А.), переглянувши рішення господарського суду Київської області від 25.07.2016 р. в апеляційному порядку, постановою від 21.12.2016 р. скасував його, прийнявши нове рішення про відмову у позові повністю.

Апеляційний господарський суд, відмовляючи у задоволенні позову про застосування до відповідача наслідків порушення грошових зобов'язань, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (стягнення 3% річних та інфляційних втрат), дійшов висновку, що у зв'язку із невиконанням позивачем свого обов'язку за договором щодо повернення актів приймання - передачі природного газу, у позивача не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, оскільки остаточний розрахунок здійснюється на підставі підписаного сторонами акта.

ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016 р. скасувати повністю, а рішення господарського суду Київської області від 25.07.2016 р. скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача 4579487,61 грн. інфляційних втрат та в цій частині прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача вказані інфляційні втрати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, зокрема, статей 212, 530, 612, 613, 625 Цивільного кодексу України, статей 4, 42, 43, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник вказує на те, що суд апеляційної інстанції не врахував, що покупець зобов'язується прийняти газ та оплатити його вартість після прийняття; що за умовами договору відповідач зобов'язаний оплатити поставлений позивачем газ протягом місяця поставки і його обов'язок з оплати поставленого газу не пов'язаний з поверненням підписаних актів.

При цьому, він зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції, викладені у постанові, суперечать змісту належним чином підписаних актів прийому-передачі природного газу, наявним у матеріалах справи; що саме відповідач за умовами спірного договору складає спочатку акт та обізнаний про обсяг спожитого ним у відповідному місяці природного газу за показниками лічильників.

Поза тим, скаржник вважає, що місцевий господарський суд неправильно застосував приписи статті 625 Цивільного кодексу України в частині відмови у стягненні інфляційних втрат за березень 2014 року та не погоджується з розрахунком суду суми інфляційних втрат за вказаний місяць. При цьому, скаржник зазначає, що прострочення боржника тривало з 20.04.2014 р. до листопада 2014 року тобто більше шести місяців; що перший платіж за спожитий у березні 2014 року газ боржник здійснив лише 13.06.2014 р.

Від відповідача судом отримано відзив на касаційну скаргу, в якому він просить постанову у справі залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні представника відповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, що 31.01.2013 р. між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - продавцем та ПАТ "Київоблгаз" - покупцем був укладений договір купівлі-продажу природного газу № 13-415-ПР, за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013-2014 роках природний газ, а покупець, в свою чергу, прийняти та оплатити його на умовах договору.

Згідно з пунктом 3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до пункту 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 6.1 договору (в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.2014 р.), передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Згідно зі статтею 11 договору (в редакції додаткової угоди №15 від 19.06.2016 р.) договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 30 червня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

В подальшому, сторонами неодноразово вносилися зміни до спірного договору, окрім іншого, щодо ціни природного газу та його обсягів, шляхом укладання додаткових угод.

Господарські суди попередніх інстанцій встановили, що позивач передав, а відповідач прийняв природний газ протягом січня 2013 року, червня - серпня 2013 року, лютого-квітня 2014 року на загальну суму 311044089,74 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу за вказаний період, підписаними та скріпленими печатками сторін.

Суди також встановили, що відповідач повністю розрахувався за поставлений газ лише 27.11.2014 р.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, предметом спору у даній справі є вимога ПАТ "НАК "Нафтогаз" до ПАТ "Київоблгаз" про стягнення 1440729,67 грн. - 3% річних та 7325199,80 грн. інфляційних втрат на підставі статей 526, 625 Цивільного кодексу України, статей 193, 231, 232 Господарського кодексу України у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу №13-415-ПР від 31.01.2013 р.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, та скасовуючи рішення господарського суду першої інстанції, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що у зв'язку із невиконанням позивачем свого обов'язку за договором щодо повернення актів приймання - передачі природного газу, у позивача не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, оскільки остаточний розрахунок здійснюється на підставі підписаного сторонами акта.

Втім, колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Згідно з приписами статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (статті 525, 526 Цивільного кодексу України, стаття 193 Господарського кодексу України).

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України унормовано, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вже зазначалося, і це також було встановлено апеляційним господарським судом, сторони узгодили в договорі зобов'язання відповідача здійснити оплату за газ виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. При цьому умови договору не пов'язують здійснення таких поточних платежів із складанням та підписанням актів у місяці поставки, що не суперечить приписам частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, та що не було враховано судом апеляційної інстанції при ухваленні постанови у справі про відмову у позові.

Дійшовши висновку про те, що порядок взаєморозрахунків сторін слід визначати за правилами остаточного розрахунку за фактично переданий газ, який за змістом договору здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць, апеляційний господарський суд не врахував, що несвоєчасне повернення позивачем підписаних актів не впливало на строк виконання відповідачем обов'язку, що визначений в абзаці першому пункту 6.1 договору.

Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково визначив у спірних правовідносинах зустрічними зобов'язання з повернення актів приймання-передачі природного газу та, відповідно, настання строку оплати цього газу саме з такого моменту та не обґрунтував, що перешкоджало відповідачу здійснити поточні платежі протягом місяця поставки та чи пов'язана неповнота розрахунків та необхідність остаточних розрахунків у зв'язку з розбіжностями обсягів планового постачання з даними актів прийому-передачі.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційний суд всупереч статтям 43, 99, 101, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України не розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; не дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; неналежним чином проаналізував правовідносини, що виникли та існували між сторонами, у зв'язку з чим його висновки не можуть вважатися законними та обґрунтованими.

Оскільки суд апеляційної інстанції допустив порушення процесуального законодавства, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та з огляду на межі повноважень касаційної інстанції, визначені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, постанова апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час нового розгляду справи, суду слід врахувати вищенаведене, та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016 у справі №911/1575/16 господарського суду Київської області скасувати, справу направити на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду.

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І.Алєєва

Л. Рогач