ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2017 р.Справа № 911/32/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Бринцева О.В.

при секретарі судового засідання Гула Д.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіакос"
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олімпіакос" в якому просить суд визнати недійсним Договір надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом №173 від 01 лютого 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Олімпіакос".

В обґрунтування позову вказує, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Олімпіакос" при укладанні договору та прийманні позивачем послуг не повідомило останнього про те, чи є у нього в наявності необхідний для здійснення перевезень автомобільний транспорт, дозволи з Державної служби України з безпеки на транспорті задля уникнення відповідальності відповідно до Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року за №879. Також, відповідач не повідомив позивача чи є у нього кваліфіковані працівники, необхідні умови для надання відповідних послуг, задля уникнення в подальшому негативних наслідків від контрагентів позивача, яким доставлялися грузи належні позивачу. Відсутність даної інформації, на думку позивача, не дає Товариству з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" змогу бути певним про якість перевезень та правомірність їх здійснення відповідачем, і в подальшому не дає гарантій відносно можливих збитків позивача. В якості правових підстав вказує на норми статей 202, 203, 215, 234, 614 Цивільного кодексу України.

Представник позивача в судове засідання призначене на 21 березня 2017 року не з'явився, причини неявки в судове засідання суду не повідомив.

Відповідач правом на участь представника в судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення процесуальних документів за адресою, вказаною у позовній заяві та Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також повідомлення про неможливість вручення відповідного поштового відправлення.

Приймаючи до уваги, що сторони були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, справа розглядається відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, - за наявними в ній матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд установив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Олімпіакос" (Виконавець) було укладено Договір надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом №173 від 01 лютого 2016 року (надалі Договір), відповідно до предмету якого Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобовязання за плату і рахунок Замовника надати Замовнику послуги з перевезення власним автомобільним транспортом або транспортно-експедиційне обслуговування, а також інші послуги, повязані з перевезенням вантажів автомобільним транспортом по території України.

Строк дії договору встановлюється з моменту його підписання до 31 грудня 2016 року. За відсутності до спливання дії цього Договору пропозицій щодо розірвання цього Договору, він вважається продовженим на один рік (12 місяців). Кожна із сторін має право розірвати цей договір в односторонньому порядку шляхом направлення іншій стороні повідомлення про розірвання за 30 календарних днів із вказування причин розірвання. Цей договір може бути припинений або розірваний тільки по завершенні всіх взаєморозрахунків, повязаних із його виконанням (пункт 9.1. Договору).

Позивач у позові зазначає, що ним послуги від відповідача отримано в повному обсязі, проведено в бухгалтерському та податковому обліку підприємства, відповідно повністю оплачено шляхом безготівкового розрахунку. Також, між сторонами підписано заявки на перевезення вантажу, товарно-транспортні накладні, акти здачі-прийняття робіт (послуг).

Разом з тим, Товариство з обмеженою відповідальністю "Олімпіакос" при укладанні договору та прийманні позивачем послуг не повідомило останнього про те, чи є у нього в наявності необхідний для здійснення перевезень автомобільний транспорт, дозволи з Державної служби України з безпеки на транспорті задля уникнення відповідальності відповідно до Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року за №879.

Також, відповідач не повідомив позивача чи є у нього кваліфіковані працівники, необхідні умови для надання відповідних послуг, задля уникнення в подальшому негативних наслідків від контрагентів позивача, яким доставлялися грузи належні позивачу. Відсутність даної інформації, на думку позивача, не дає Товариству з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" змогу бути певним про якість перевезень та правомірність їх здійснення відповідачем, і в подальшому не дає гарантій відносно можливих збитків позивача.

Тому, позивач вважає, що відповідач порушив його право на отримання від нього повної інформації про надані послуги, тобто не мав на меті повноцінно виконувати договірні зобовязання та забезпечити позивача всіма документами, які надають йому право здійснювати вказані перевезення.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога позивача про визнання недійсним договору оренди. Отже, до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню відповідні норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст. 20 Господарського кодексу України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд встановлює наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків. Аналогічна правова позиція викладена у абз.4 п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11.

В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 25.06.2011 №3-58гс11).

Cуд зазначає, що умови Договору надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом №173 від 01 лютого 2016 року були погоджені сторонами, договір підписаний належними представниками сторін та скріплений печатками обох сторін договору.

Крім того, судом встановлено, що сторони виконали свої зобов'язання за договором в повному обсязі, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які підписані між сторонами та скріплені печатками. Надані відповідачем послуги повністю оплачені позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень. Дана обставинами позивачем не заперечується.

Відповідно до приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач у позовній заяві посилається на статті 203, 215 Цивільного кодексу України, але не зазначив жодної підстави, які могли б бути підставою недійсності спірного правочину (ст.203 Цивільного кодексу України). В силу принципу змагальності сторін суд не вправі виходити за межі своєї компетенції та за позивача наводити правове обґрунтування позовних вимог, а потім давати їм правову оцінку як суд. Відтак, в даному разі позовні вимоги не містять під собою правових підстав, що в свою чергу є підставою для відмови від позову.

З урахуванням наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено недійсність спірного Договору, також судом при розгляді даної господарської справи не встановлені обставини, які б свідчили про його недійсність.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач у своїй позовній заяві не є підставою для визнання Договору недійним, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового бору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 21.03.2017 р.

Суддя ОСОБА_1

/Справа №922/32/17/