ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017 р. Справа № 917/67/17

за позовом Сільськогосподарського кооперативу "Іскра" (вул. Приморська, с. Недогарки, Кременчуцький район, Полтавська область, 39722)

до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (вул. Уютна, буд.23, м. Полтава, Полтавська область, 36039)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області (36011, м. Полтава, вул. Гоголя, 25, кім.62)

Кременчуцька районна державна адміністрація (вул. Соборна, буд. 14/23, м. Кременчук, Полтавська область, 39614)

про визнання права власності

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

від третіх осіб: не з"явились

Розглядається позовна заява про визнання права власності на пункт очистки і сушки зерна загальною площею 68,9 м.кв., який в технічному паспорті позначений літерою "1Г" та розташований на земельній ділянці площею 7,3290 га кадастровий номер :05:000:0531, сільськогосподарського призначення (під господарськими будівлями та дворами) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за межами населених пунктів Ялинцівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.

Позивач надав заяву про зміну предмету позову. в якій прохав визнати право власності на Будівлю пункту очистки і сушки зерна загальною площею 68,9 кв.м., яка в технічному паспорті позначена літерою "1Г" та розташований на земельній ділянці під кадастровим номером :05:000:0531, сільськогосподарського призначення (під господарськими будівлями та дворами) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за межами населених пунктів Ялинцівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області (а.с.63-65).

Заява про зміну предмета позову була прийнята судом за ухвалою від 16.02.2017р. (а.с.145-146). Подальший розгляд справи здійснюється з врхуванням заяви про зміну предмету позову.

Відповідач у відзиві та додаткових поясненнях заперечує проти позову з тих підстав, що земельна ділянка не була відведена для будівництва, будівництво проведено без належних дозволів, відповідач жодним чином не порушував прав позивача на спірну будівлю (а.с.151-154).

Третя особа - Департамент архітектурно будівельної інспекції - надав клопотання про розгляд справи без участі їх представника, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду ( т.1 а.с.129).

Третя особа - Кременчуцька районна державна адміністрація - надав клопотання про розгляд справи без участі їх представника, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду (т.1 а.с.128).

В судовому засіданні 14.03.2017р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

27 грудня 2010 року між Кременчуцькою районною державною адміністрацією (орендодавцем) та Сільськогосподарським кооперативом «Іскра» (позивачем; орендарем) був укладений Договір оренди земельної ділянки (далі - Договір оренди); (а.с.19-20).

Згідно п.1 Договору оренди орендодавець на підставі розпорядження голови Кременчуцької районної державної адміністрації № 813 від 01.11.2010 року надав, а орендар прийняв в довгострокове платне користування земельну ділянку кадастровий номер :05:000:0531 сільськогосподарського призначення (під господарськими будівлями та дворами) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за межами населених пунктів Ялинцівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області.

Згідно п.2 Договору оренди в оренду передається земельна ділянка загальною площею 7,3290га (під господарськими будівлями та дворами).

Факт передачі в користування земельної ділянки загальною площею 7,3290га від позивача відповідачу підтверджено двостороннє підписаним актом приймання-передачі земельної ділянки від 29.12.2010р. (а.с.31 на звороті).

Даний договір зареєстровано у Кременчуцькому міжрайонному відділі Полтавської регіональної філії Держаного підприємства "Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2010 року за №30.

За п. 3, п.7 Договору оренди на земельній ділянці розташовані об'єкти нерухомого майна: господарські будівлі та споруди СК «Іскра». Договір укладено на 49 років.

Відповідно до п.п. 13,14 Договору оренди, земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (експлуатації та обслуговування господарських будівель і споруд). Цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення.

Позивач у позові посилається на те, що у 2010 році на вищенаведеній земельній ділянці СК «Іскра» збудував будівлю пункту очистки і сушки зерна загальною площею 68,9 м.кв. Будівництво об'єкту здійснено без належно затвердженого проекту, без отримання дозволу на виконання будівельних робіт та на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. Тобто вказане будівництво є самочинним. Після закінчення будівництва під уже збудовене нерухоме майно йому була надана земельна ділянка за договором оренди від 27 грудня 2010 року.

З огляду на викладене, позивач у позові прохає визнати право власності на спірний об"єкт на підставі ст. 376 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, зокрема, споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 3 ст. 375 Цивільного Кодексу України передбачено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Згідно статті 22 Закону України "Про основи містобудування" від 16.11.1992 року N 2780-XII (в редакції 2010р. на час здійснення самочинного будівництва, далі - Закон N 2780-XII) забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) виникає щодо земельних ділянок, визначених для містобудівних потреб містобудівною документацією, місцевими правилами забудови.

Статтею 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" від 20.05.1999 року N 687-XIV (в редакції 2010р. на час здійснення самочинного будівництва) встановлено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України "Про планування і забудову територій".

Статтею 23 Закону України "Про планування і забудову територій" від 20 квітня 2000 року N 1699-III (який діяв на час здіснення спірного будівництва, в редакції 2010р., далі - Закон N 1699-III) встановлено, що забудова територій передбачає здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування об'єктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств (далі - будівництво). Будівництво об'єктів містобудування здійснюється згідно з вимогами законодавства та відповідно до затвердженої проектної документації.

Відповідно до ч. 1 статті 24 вказаного Закону N 1699-III Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та відповідно до містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, встановлених згідно з вимогами цього Закону.

За ч. 16 статті 24 Закону N 1699-III містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки, отримані відповідно до частини четвертої цієї статті або затверджені рішенням відповідної місцевої ради, є підставою для отримання інших вихідних даних для проектування об'єкту (об'єктів) забудови земельної ділянки та здійснення цього проектування.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 27 Закону N 1699-III фізична чи юридична особа, яка подала заяву (клопотання) про намір забудови на земельній ділянці, що перебуває у її власності або користуванні, має право на одержання вихідних даних для проектування об'єкта містобудування. Основними складовими вихідних даних є: містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки; технічні умови щодо інженерного забезпечення об'єкта містобудування; завдання на проектування.

Згідно зі ст. 29 Закону N 1699-III Дозвіл на виконання будівельних робіт - документ, що засвідчує право замовника та підрядника на виконання підготовчих (якщо підготовчі роботи не були виконані раніше відповідно до дозволу на виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд. Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю.

Здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом (ч. 16 ст. 29 Закону N 1699-III).

Як свідчать матеріали справи, в порушення діючого законодавства (який діяв на момент будівництва) позивач провів будівництво без отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до вимог частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належною дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, позивач на час дії Закону N 1699-III не звертався до відповідних органів за одержанням та не одержував дозволи на виконання будівельних робіт, який на той час надавався інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю. Позивач не розробляв та у встановленому порядку не затверджував проектну документацію на спірне будівництво.

Таким чином, суд вважає що дії позивача щодо будівництва спірного об'єкту нерухомості не відповідають зазначеним вище вимогам чинного законодавства, а тому проведене будівництво є відповідно до положень статті 376 Цивільного кодексу України самочинним.

Відповідно до ч. 1 статті 10 Закону України Про пожежну безпеку від 17.12.1993 р. N 3745-XII (в редакції 2010р. на час здійснення самочинного будівництва; далі Закон N 3745-XII) виробничі, жилі, інші будівлі та споруди, устаткування, транспортні засоби, що вводяться в дію чи в експлуатацію після завершення будівництва, реконструкції або технічного переоснащення, а також технологічні процеси та продукція повинні відповідати вимогам нормативних актів з пожежної безпеки. Забороняється будівництво, реконструкція, технічне переоснащення приміщень, об'єктів виробничого та іншого призначення, впровадження нових технологій, випуск пожежонебезпечної продукції без попередньої експертизи (перевірки) проектної та іншої документації на відповідність нормативним актам з пожежної безпеки.

Видача дозволів проводиться органами державного пожежного нагляду (органом державного нагляду у сфері пожежної безпеки). Органи державного пожежного нагляду також беруть участь у прийнятті об'єктів в експлуатацію (ст. 10 Закону N 3745-XII).

Доказів відповідності спірних самочинно збудованої будівлі вимогам нормативних актів з пожежної безпеки позивачем суду не надано.

Позивачем також не надано суду жодних доказів в підтвердження відповідності спірних обєктів встановленим нормам щодо водо-, тепло-, енерго- і газопостачання, каналізації, радіофікації, зовнішнього освітлення, відведення зливових вод, техногенної безпеки, екології, охорони праці, енергозбереження, ядерної та радіаційної безпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до ст. 39 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності від 17.02.2011 року N 3038-VI (в редакції на час здійснення самочинного будівництва далі Закон N 3038-VI) прийняття рішення про реєстрацію (відмову у реєстрації) декларації про готовність об'єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Частиною 8 ст. 39 Закону N 3038-VI передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Доказів звернення позивача до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області з заявою про прийняття в експлуатацію будівлі позивач суду не надав.

Лише 12.08.2016 року (тобто після зведення будівлі) на замовлення позивача ТОВ «Бюро технічної інвентаризації міжрегіональне», виготовило технічний паспорт на виробничий будинок, що належить позивачу та знаходиться за межами населених пунктів Ялинцівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, в якому відображено поповерховий план виробничого будинку, перелік та площі приміщень, з яких він складається (а.с.24-25).

08.09.2016 року (тобто після зведення будівлі) на замовлення позивача експертом - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (кваліфікаційний сертифікат відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов'язаних із створенням об'єкта архітектури серії АЕ №000660, виданий атестаційною архітектурно-будівельною комісією Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України) підготовлено Звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій. (а.с. 26-30).

Відповідно до висновків, викладених у вказаному звіті, технічний стан несучих конструкцій будівлі пункту очистки і сушки зерна відповідають задовільному стану (відсутні дефекти та пошкодження, які перешкоджають нормальній експлуатації або знижують несучу здатність).

29.09.2016р. за № 147 Відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та інфраструктури Кременчуцької районної державної адміністрації надано висновок щодо відповідності місця розташування об'єкту будівництва, збудованого без дозволу на виконання будівельних робіт, вимогам державних будівельних норм, що об»єкт будівництва: пункт очистки і сушки зерна, розташований на земельній ділянці за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться за межами населених пунктів Ялинцівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області та передана в оренду СК «Іскра» (договір оренди земельної ділянки від 27.12.2016 р.) відповідає містобудівній документації та вимогам державних будівельних норм (т.1 а.с.31).

Частинами 1 та 4 статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Стаття 376 ЦК України встановлює, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, передбачено ст. 331 цього Кодексу. Зокрема, установлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Верховним судом України у постанові від 03.06.2015р. №3-202гс15 викладено правову позицію про те, що коли законодавчтвом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене, та враховуючи, що спірне нерухоме майно не було здано до експлуатації, а також, що право власності на нерухоме майно відповідно до закону не буо зареєстровано, підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно відсутні.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно статті 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування позовних вимог покладає на позивача.

У позовній заяві позивач не посилається на те, що відповідач оспорює чи не визнає право власності позивача на спірне майно, і не наводить доказів наявності таких обставин.

Таким чином, позивачем не доведено порушення відповідачем прав позивача на спірну будівлю.

З огляду на зазначене позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив :

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено та підписано: 20.03.2017р.

Суддя Безрук Т. М.