КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2017 р. Справа№ 910/19216/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Власова Ю.Л.

при секретарі Даниленко Т.О.

за участю представників:

від позивача: Власенко О.М. - дов. від 11.01.2017р. № 197;

від відповідача: Очколяс Д.В. - дов. від 17.02.2017р. № 998.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 року

у справі №910/19216/16 (Суддя Андреїшина І.О.)

За позовом: Державного підприємства "Державний проектно - вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту "Чорноморндіпроект"

до Державного підприємства "Адміністрація морських портів

України"

про стягнення 78 269,06 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 року у справі №910/19216/16 позов задоволено частково, а саме стягнуто з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на користь Державного підприємства "Державний проектно - вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту "Чорноморндіпроект" 40 465, 95 грн. основного боргу, 34 517, 45 грн. інфляційної складової боргу, 2 663, 03 грн. трьох відсотків річних, та 1 378, 00 грн. витрат на сплату судового збору, у решті позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 року у справі №910/19216/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення. Так, апелянт у своїй скарзі посилався, на те що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи підпису начальника Євпаторійської філії на акті здачі-приймання від 06.02.2014р. та в матеріалах справи відсутні докази направлення на адресу відповідача рахунку та акту здачі-приймання від 06.02.2014р.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" передано на розгляд колегії суддів у складі: Головуючого судді Куксова В.В., суддів: Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017р. апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" прийнято до апеляційного провадження та призначено до розгляду на 15.03.2017р.

Розпорядженням від 13.03.2017р. у зв'язку з участю судді Сухового В.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у ХІV позачерговому з'їзді суддів України, призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів Михальської Ю.Б., Власова Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2017р. апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" прийнято до провадження у визначеному складі суддів.

У судовому засіданні від 15.03.2017р. представник апелянта надав клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи.

За розглядом заявленого відповідачем клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи судом відмовлено у його задоволенні через наступне.

У п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" зазначено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

У наведеному пункті постанови, також, міститься висновок, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Заявлені позивачем вимоги обґрунтовані посиланням на обставини, які підтверджені представленими до матеріалів справи доказами що підлягають оцінці судом в порядку передбаченому нормами процесуального кодексу (ст. 43 ГПК України).

Питання, щодо з'ясування яких відповідачем заявляється про необхідність призначення у справі судової експертизи є правовими, а виходячи з предмету та підстав заявленого позову, для вирішення спору по суті відсутня потреба у спеціальних знаннях в почеркознавчій сфері.

Представник відповідача у судовому засіданні яке відбулось 15.03.2017р. підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі, просив суд скасувати оскаржуване рішення в повному обсязі, та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні яке відбулось 15.03.2017р. з урахуванням наданого 14.03.2017р. відзиву заперечив проти вимог викладених в апеляційній скарзі.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Між Державним підприємством "Керченський морський торговельний порт" (замовник) та Державним підприємством "Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту "Чорноморндіпроект" (виконавець) укладено договір №45-23/154 від 24.05.2013р. (далі - Договір).

Пунктом 1.1. Договору встановлено, що замовник доручає, а виконавець приймає на себе виконання роботи: "ДП "Керченський морський торговельний порт" Розробка паспорту акваторії порту".

Вартість робіт складає 72 082,25 грн з ПДВ, замовник проводить оплату робіт виконавцю двома платежами: аванс і остаточний розрахунок (п.п. 2.1. та 2.2. Договору)

Відповідно до п.2.3. Договору замовник протягом 10-ти банківських днів з моменту підписання сторонами цього договору зобов'язався перерахувати на розрахунковий рахунок виконавця аванс у сумі: 24 027,42 грн., окрім того ПДВ - 4805,48 грн., усього - 28 832,90грн. (40% від вартості робіт).

Пунктом 2.4. Договору встановлено, що остаточний розрахунок за цим договором проводиться протягом 10 днів після прийняття роботи за актом здачі-приймання робіт замовником на підставі виставленого виконавцем рахунку (враховуючі п.4.3. договору).

Відповідно до п.4.3. договору сторонами погоджено та визначено, що при не отриманні виконавцем оформленого акту здачі-приймання чи письмової мотивованої відмови від приймання роботи в термін, установлений п.4.2. договору, робота вважається прийнятою і підлягає оплаті замовником на підставі виставленого виконавцем рахунку.

Сторонами Договору внесено зміни в договір № 45-23/154 від 24.05.2013р., у зв'язку з реорганізацією ДП "Керченський морський торговельний порт" шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків стосовно них відповідно до розподільчого балансу від 13.06.2013 року та акту приймання-передачі від 13.06.2013 року та утворення внаслідок виділу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 року №133-р, наказу Міністерства інфраструктури України від 19.03.2013 року № 163, а також переходом прав та зобов'язань за договором № 45-23/154 від 24.05.2013 до правонаступника - державного підприємства "Адміністрація морських портів України", шляхом укладання додаткової угоди №2 від 17.09.2013р.

В матеріалах справи наявний акт здачі-приймання від 06.02.2014р., який підписаний уповноваженими представниками сторін та скріпленим їх печатками, відповідно до якого виконавцем виконано, а замовником прийнято роботи на загальну суму 67 443,25 грн з ПДВ.

Пунктом 5.2. додаткової угоди №2 встановлено, що остаточний розрахунок здійснюється на протязі 10-ти банківських днів з дати отримання рахунку на підставі оформленого сторонами акту здачі-приймання роботи (враховуючи п. 4.3. договору №45-23/154 від 24.05.2013).

Враховуючи передоплату в розмірі 26 977,30 грн, замовник зобов'язаний оплатити виконавцю виконані роботи суму в розмірі 40 465,95 грн з ПДВ.

Замовником виставлено рахунок-фактуру №СФ-0001134 від 06.02.2014р. на суму 40465,95 грн. вартості виконаних робіт.

В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що відповідач не виконав належним чином умови договору №45-23/154 від 24.05.2013, у зв'язку з чим Державне підприємство "Державний проектно - вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту "Чорноморндіпроект" просить суд стягнути з Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" 78 269,06 грн., у тому числі 40 465,95 грн. основного боргу, 34 673,37 грн. інфляційних втрат та 3 129, 74 грн. трьох відсотків річних, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов додаткової угоди № 2 від 17.09.2013 до договору № 45-23/154 від 24.05.2013 (Розробка паспорту акваторії порту).

Дослідивши матеріали справи та пояснення сторін, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовно того, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України вбачається, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Нормами Цивільного кодексу України передбачено, що договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положеннями части 1 статті 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що в матеріалах справи відсутні докази направлення на адресу відповідача рахунку та акту здачі-приймання від 06.02.2014р. Стосовно цього слід зазначити наступне: в матеріалах справи наявні докази направлення на адресу відповідача рахунку-фактури та акту здачі-приймання. Останій містить дату 06.02.2014р. і зауважень на акті з приводу дати не наведено. Враховуючи наведене, суд виходить з того, що рахунок відповідачем отримано і роботи виконані 06.12.2014р., у зв'язку з чим відповідач зобов'язаний оплатити виконанні роботи у відповідності до п. 2.4. договору в строк до 21.02.2014р.

Згідно ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тому, враховуючи те, що відповідачем не було надано доказів погашення заборгованості 40 465,95 грн., вказані позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги про неотримання акта здачі- приймання від 06.02.2014р. та не підписання його є безпідставними.

В зв'язку з порушенням відповідачем грошового зобов'язання позивачем нараховано інфляційні втрати в розмірі 34 673,37 грн. за період з березня 2014 року по серпень 2016 року та 3 % річних в розмірі 3 129,74 грн. за період з 16.02.2014р. по 14.09.2016р.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", згідно з якими при застосування індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позивачем було допущено помилки в розрахунку інфляційних нарахувань.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання станом на 14.09.2016р. то з нього, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, за розрахунком суду, підлягають стягненню 34 517,45 грн. інфляційної складової боргу та 2663,03грн. трьох відсотків річних за період з 16.02.2014р. по 14.09.2016р., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання до додаткової угоди № 2 від 17.09.2013р., до договору № 45-23/154 від 24.05.2013р. (Розробка паспорту акваторії порту).

У відповідності з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене позов Державного підприємства "Державний проектно - вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту "Чорноморндіпроект" до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" є обґрунтованим, та таким, що вірно задоволений частково судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, а тому рішення Господарського суду міста Києва по справі №910/19216/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016р. по справі №910/19216/16 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016р. по справі № 910/19216/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/19216/16 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді Ю.Б. Михальська

Ю.Л. Власов