ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2017 р. Справа № 909/936/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржника) ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

від відповідача не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілвуд", від 03.01.2017 року

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 22.12.2016 року ( суддя Кобецька С.М.)

у справі № 909/936/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілвуд", смт.Вигода, Долинський район, Івано-Франківська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мік-Ліс", с.Ясень, Рожнятівський район, Івано-Франківська область

про: стягнення 110 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 22.12.2016 року у справі № 909/936/16 в позові Товариства з обмеженою відповідальністю "МІЛВУД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК-ЛІС" про стягнення 110 000,00грн. - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що враховуючи те, що визначена договором поставка товару здійснюється до 31.12.2016р., як і те, що позивачем не подано доказів, які б могли підтвердити або спростувати обставини, що стосуються предмету спору, таких як, припинення існування договірних відносин, відмови відповідача від виконання зобов"язання, як і не подано вимог про поставку товару чи повернення передоплати, то звернення з позовною вимогою про стягнення з відповідача попередньої оплати в сумі 110 000,00грн. - 27 жовтня 2016р. (реєстрація позовної заяви), визнається судом передчасним. Недоведеність перед судом факту порушення відповідачем права чи охоронюваного законом інтересу позивача, на момент звернення до суду з позовом є підставою для відмови у позові.

В апеляційній скарзі позивач просить дане рішення скасувати повністю та прийняти нове, яким позов задоволити повністю, мотивуючи це тим, що зважаючи на те, що строки поставки кожної окремої партії товару не визначені умовами договору, а тільки передбачений кінцевий термін поставки всього товару - 31.12.2016 року, то з моменту здійснення попередньої оплати покупцем товару, продавцем повинно було бути поставлено як мінімум дві партії товару, так як до моменту звернення із позовом пройшло уже більше двох кварталів. Проте незважаючи на отриману попередню оплату та неодноразові звернення посадових осіб ТОВ «Мілвуд» щодо поставки товару, визначений умовами договору товар не те, що не був переданий покупцю, більше того, продавець за весь цей період не вчиняв жодних дій, які могли б свідчити про його намір передати вказаний товар покупцю, а тому позивач вимагає саме повернення суми коштів, а не здійснення поставки товару.

У судове засідання відповідач не забезпечив явки свого представника, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Апеляційний господарський суд, враховуючи те, що явка представників сторін не визнавалася обовязковою, що участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обовязком сторін, встановлені процесуальні строки розгляду справи та відсутність інших процесуальних перешкод, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "МІК-ЛІС" (Продавець/відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МІЛВУД" (Покупець/позивач) укладено Договір № 7 від 02.06.14р. з Додатком №1 від 02.01.15р. (далі Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору, Продавець зобовязується поставити, а Покупець прийняти і оплатити товар - лісоматеріали круглих хвойних порід.

Асортимент, кількість та ціна товару визначаються у видаткових накладних, які виписуються Продавцем на кожну партію товару, що випускається (п.1.2.Договору).

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що поставка товару здійснюється партіями на протязі терміну дії цього Договору згідно заявок Покупця.

Товар поставляється на умовах франко-склад Продавця в с. (п. 2.2. Договору).

Оплата за одержану продукцію проводиться Покупцем на розрахунковий рахунок Продавця у розмірі 100% передоплати (п.3.2.Договору).

У відповідності до п.6.2. Договору в редакції Додатку №1 від 02.01.15р., даний Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2016р.

На виконання умов Договору, позивач - ТОВ "МІЛВУД", на підставі виставленого відповідачем - ТОВ "МІК-ЛІС" рахунку - фактури №1 від 19.02.16р. (а.с.14), платіжним дорученням №1202 від 19.02.16р. (а.с.10), перерахував на рахунок останнього, грошові кошти в загальній сумі 110 000,00грн., в якості передоплати за товар (пиловник хвойний).

Предметом позову є вимога позивача про стягнення з відповідача 110 000,00грн. - передоплати через невиконання відповідачем зобовязання щодо поставки товару, що виникає з укладеного між сторонами Договору.

Нормативна підстава позову ст.ст. 16,20, 509,526, 693,712 ЦК України, ст.ст. 20,173,174,175,193,265,267 ГК України.

Згідно ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Між сторонами у справі виникли правовідносини поставки, урегульовані параграфами 1, 3, глави 54 Цивільного кодексу України.

Так, згідно ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обовязок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі - продажу., а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 ГПК України.

У свою чергу, згідно ч.1 ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

З аналізу вищевикладених викладених норм вбачається, що у продавця на підставі договору поставки виникає негрошове зобов'язання перед покупцем поставити товар, проте на умовах договору.

Як вбачається з умов договору, ним не визначено ні строку, ні терміну виконання зобовязання з поставки. Однак, визначено такі умови виконання зобовязання з поставки як поставку партіями, поставку на підставі заявок, та поставку на умовах франко- склад Продавця. Також погоджено строк дії Договору до 31.12.2016 року.

Апеляційний суд звертає увагу, до строк дії договору та строк виконання зобовязання, яке передбачене договором, не є тотожними поняттями.

Відповідно до ст. 509 ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів.

За змістом ст. ст. 525, 526 цього Кодексу зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Насамперед зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. За загальним правилом зобовязання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 601, 604609 ЦК України.

Закінчення строку дії договору не припиняє обовязку боржника виконати зобовязання за договором.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), зокрема, порушенням зобовязання є невиконання його у встановлений строк.

Статтею 267 ГК України передбачено, що у разі якщо сторонами передбачено поставку товарів окремими партіями, строком (періодом) поставки продукції виробничо-технічного призначення є, як правило, квартал, а виробів народного споживання, як правило, - місяць. Сторони можуть погодити в договорі також графік поставки (місяць, декада, доба тощо).

Партія товару це визначена кількість товарів одного або кількох найменувань, закуплених, відвантажених або отриманих одночасно за одним товаросупровідним документом (ДСТУ 3993-2000).

Позивач стверджує, що з моменту здійснення попередньої оплати покупцем товару, продавцем повинно було бути поставлено як мінімум дві партії товару, так як до моменту звернення із позовом пройшло уже більше двох кварталів, однак таке твердження є лише припущенням позивача.

Як вбачається з умов договору, графік поставок (кількість, періодичність) договором не визначено, крім того, така поставка товару партіями повинна здійснювати на підставі заявок покупця.

Проте, у матеріалах справи на момент винесення рішення у спарві в суді першої інстанції були відсутні докази надання покупцем продавцю заявок на отримання товару.

У суді апеляційної інстанції позивачем долучено до матеріалів справи копію заявки про поставку лісоматеріалів, з якої вбачається, що ТОВ «Мік-Ліс» просило здійснити поставку лісосировини згідно укладеного договору найближчим часом, однак не пізніше 31.12.2016 року.

Відтак, єдиною умовою для застосування правил ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання з передання товару покупцю, у визначений строк.

Таким чином, вбачається, що позивач не заперечував проти поставки товару до закінчення строку дії договору. Відтак, зважаючи на відсутність чітких строків виконання зобовязання, таке може бути виконане до закінчення строку дії договору, враховуючи також і вищезазначену заявку позивача, що не буде порушенням зобовязання.

Термін "франко-завод" означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов'язання щодо поставки, в момент, коли він надав товар у розпорядження покупця на площах свого підприємства чи в іншому названому місці (наприклад, на заводі, фабриці, складі і т. ін.), без здійснення митного очищення товару для експорту та завантаження його на будь-який приймаючий транспортний засіб. Таким чином, цей термін покладає мінімальні обов'язки на продавця, а покупець несе всі витрати і ризики у зв'язку з перевезенням товару з площ продавця до місця призначення.

У матеріалах справи відсутні докази відмови продавця відвантажити товар на умовах поставки франко-склад продавця.

За таких обставин, враховуючи те, що визначена договором поставка товару здійснюється до 31.12.2016р., як і те, що позивачем не подано доказів, які б могли підтвердити або спростувати обставини, що стосуються предмету спору, таких як, припинення існування договірних відносин, відмови відповідача від виконання зобов"язання, як і не подано вимог про поставку товару чи повернення передоплати, то звернення з позовною вимогою про стягнення з відповідача попередньої оплати в сумі 110 000,00грн. - 27 жовтня 2016р. (реєстрація позовної заяви), визнається передчасним.

Згідно приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

В силу ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу способом, що встановлений договором або законом закріплено і у ст.16 Цивільного кодексу України.

Реалізуючи передбачене Конституцією України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Враховуючи те, що правовою підставою звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, то право у особи на позов виникає після порушення її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, і таке порушене право чи законний інтерес або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

За змістом наведених норм, право на звернення до господарського суду з позовом процесуальний закон повязує з наявністю субєктивного матеріального права та інтересу, що порушуються або не визнаються, та на захист яких подано позов. За наявності такого порушеного права чи інтересу спір підлягає розгляду судом, а порушене право - захисту.

Таким чином, позивач, звертаючись до суду з позовною заявою зобов'язаний довести, в установленому законом порядку, наявність факту порушених прав та законних інтересів, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого факту, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Виходячи з аналізу правових норм, визначених Господарським процесуальним кодексом України, Конституцією України, рішення господарського суду повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального, процесуального права та фактичними обставинами справи, достовірно встановленими судом, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов"язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Розподіл обов"язку доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов"язок доказування певних обставин справи покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, недоведеність перед судом факту порушення відповідачем права чи охоронюваного законом інтересу позивача, на момент звернення до суду з позовом, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду господарського суду Івано-Франківської області від 22.12.2016 року у справі № 909/936/16 - залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мілвуд", від 03.01.2017 року без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 20.03.2017 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1