ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2017р. Справа№ 914/157/17

Господарський суд Львівської області у складі судді Блавацької-Калінської О.М. при секретарі Кияк І.В. розглянувши матеріали справи

за позовом: Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація», м.Львів

про стягнення 767 093,62 грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність від 18.08.2016 р)

від відповідача: не зявився

Відповідно до ст.20 ГПК України розяснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. На підставі ст.22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація» про стягнення 767093,62 грн. заборгованості за постачання теплової енергії в гарячій воді (з яких 702 341,53 грн. - основного боргу, 994,16 грн. - пені, 52 219,44 грн. - втрат від інфляції та 11 538,49 грн. 3% річних.)

Ухвалою господарського суду Львівської області від 23.01.2016 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 20.02.2017 року.

Причини відкладення розгляду справи викладено в ухвалі суду від 20.02.2017 р.

07.02.2017 р. позивач через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації подав заяву про збільшення позовних вимог (вх.№ 545/17). Згідно з поданою заявою у відповідності до п.7.2.3 договору позивач просить суд стягнути з відповідача 84 958,74 грн. - пені.

Представник позивача в судове засідання зявився, вимоги підтримав з підстав, наведених у позові, поясненнях, наданих у судовому засіданні та заяві про збільшення позовних вимог .

Відповідач участі повноважного представника в судове засідання не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, з клопотаннями та заявами до суду не звертався, хоч належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи у судовому засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке знаходиться в матеріалах справи.

Враховуючи те, що позивачем надано достатньо матеріалів для розгляду справи по суті, відповідач відзив на позов не подав, проти позову не заперечив, не забезпечив участі свого повноважного представника в судове засідання, не скористався наданим йому правом на участь у судовому процесі, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи, відповідно до ст. 75 ГПК України, у відсутності представника відповідача за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

02.11.2007 р. між Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація» укладено договір на постачання теплової енергії в гарячій воді № 4219/Ф, відповідно до умов якого енергопостачальна організація (позивач) взяв на себе зобовязання постачати споживачу (відповідачу) теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а відповідач зобовязався отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

01.04.2014 р. сторонами укладено додаткову угоду до договору №4219/Ф від 02.11.2007 р. у якій сторонами додатки №1 та №2 до договору №4219/Ф викладено в новій редакції і погоджено чинність зобовязання, що випливають з даної угоди - 01.11.2011 р.

Відповідно до п.2.1 договору теплова енергія постачається споживачу в обсягах, згідно з додатком №1 до цього договору у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гаряче водопостачання - протягом року, відповідно до графіка, затвердженого органами місцевої влади.

Згідно з п.п. 6.2, 6.3 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач до 25-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, сплачує позивачу вартість фактично спожитої теплової енергії в розрахунковому періоді, якщо тариф на теплову енергію є однаковим. Споживач до 25-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, сплачує позивачу вартість фактично спожитої теплової енергії та щомісячну величину плати за приєднане теплове навантаження, яка визначається як 1/12 величини річної плати за приєднане теплове навантаження, якщо тариф на теплову енергію є двоставковим.

Приписами п.7.2.3. договору передбачено, що за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію споживач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який стягується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

На виконання умов договору позивач протягом жовтня 2015 р. грудня 2016 р. надавав відповідачу послуги з постачання теплової енергії.

Відповідач взяті на себе зобовязання з оплати теплової енергії не виконав, в результаті чого у нього виникла заборгованість в розмірі 702 341,53 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Крім того, за несвоєчасне виконання умов договору, позивачем, відповідно до п.7.2.3. договору, нараховано пеню у розмірі 994,16 грн. та відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 52219,44 грн. і 3 % річних в розмірі 11538,49 грн.

07.02.2017 р. позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог (вх.№545/17). Згідно з поданою заявою позивач просить суд стягнути з відповідача 84 958,74 пені.

Відповідно до п.3.10 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із наступними змінами та доповненнями) передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи із якої і вирішується спір,- з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

У будь-якому випадку має бути додержано правила вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК .

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Відтак спір підлягає вирішенню з вимог, зазначених у заяві про збільшення позовних вимог від 07.02.2017 року.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Як установлено судом, між сторонами у справі на підставі укладеного договору виникли взаємні права та обовязки (зобовязання) з приводу наданих послуг з розподілу природного газу.

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобов'язання виникають з господарського договору та інших угод, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з положеннями п.1 ст.275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору №4219/Ф від 02.11.2007 р., за змістом якого позивач взяв на себе зобов'язання постачати відповідачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних віповідачеві обсягах, а відповідач зобовязався отримувати та оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Згідно з ст. 526 ЦКУ та ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п.п. 6.2, 6.3 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. Відповідач до 25-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, сплачує позивачу вартість фактично спожитої теплової енергії в розрахунковому періоді та щомісячну величину плати за приєднане теплове навантаження.

Cудом встановлено, що відповідач взяті на себе зобовязання з оплати теплової енергії не виконав, в результаті чого у нього виникла заборгованість в розмірі 702341,53 грн.

Оскільки відповідач доказів погашення боргу суду не надав, заперечення щодо позовних вимог на адресу суду не направив, таким чином позовні вимоги про стягнення 702341,53 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Судом перевірено розрахунок та встановлено, що суми пені та 3% річних за зобовязаннями, які виникли з поставки у червні, вересні та грудні 2016 року нараховані позивачем з 26 числа відповідного місяця. Однак, з огляду на те, що 25 число місяця, наступного за місяцем постачання теплової енергії у червні 2016 року, припало на суботу, а у вересні та грудні - на неділю, відтак останнім днем виконання зобовязання щодо оплати вартості теплової енергії, поставленої у травні, серпні та листопаді 2016 року, було 28.06.2016р., 27.09.2016 р. та 27.12.2016 р.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум, суд вважає що стягненню з відповідача підлягає 1274,28 грн. - 3% річних, а також 52 219,44 грн. - втрат від інфляції, оскільки суд при прийнятті рішення не може вийти за межі позовних вимог, а позивач не подав такої заяви.

Пунктом 7.2.3 договору передбачено, що за несвоєчасне виконання розрахунків за теплову енергію споживач сплачує теплопостачальній організації пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення.

Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», розмір пені встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Суд здійснивши перерахунок пені відповідно до вимог чинного законодавства та вважає, що до стягнення з відповідача підлягає 83 876,76 грн. пені.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводи позовної заяви, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення 702341,53 грн. - основного боргу, 83876,76 грн. пені, 52219,44 грн. втрат від інфляції та 1274,28 грн. 3% річних. є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Судові витрати на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 34, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

1.Позов задоволити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація» (79026, м.Львів, вул.Стрийська, 45, ідентифікаційний код 33982081) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (79040, м.Львів, вул.Данила Апостола, 1, ідентифікаційний код 05506460) 702 341 грн. - основного боргу, 83876,76 грн. - пені, 52219,44 грн. - втрат від інфляції, 1274,28 грн. - 3% річних та 12595,67 грн. - судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати, відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні 06.03.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст рішення складено та підписано 13.03.2017 р.

Суддя Блавацька-Калінська О. М.