ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року Справа № 918/868/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Гольцової Л.А.,
Губенко Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Будівельник" Товариства з обмеженою відповідальністю "Західресурси"
на постановуРівненського апеляційного господарського суду від 21.11.2016
у справі№ 918/868/15 господарського суду Рівненської області
за позовомДочірнього підприємства "Будівельник" Товариства з обмеженою відповідальністю "Західресурси"
доБерезнівського "Райагробуд"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача 1. ОСОБА_4; 2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Плеяда Плюс";
провизнання недійсною третейської угоди

в судовому засіданні взяли участь представники:

- ДП "Будівельник" ТОВ "Західресурси" Грабовський В.А.,

- Березнівського "Райагробуд" повідомлений, але не з'явився,

- ОСОБА_4 - особисто, ОСОБА_6,

- ТОВ "Плеяда Плюс" повідомлений, але не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 03.09.2015 у справі №918/868/15 (суддя Політика Н.А.) задоволений позов Дочірнього підприємства "Будівельник" Товариства з обмеженою відповідальністю "Західресурси" до Березнівського "Райагробуд" про визнання недійсною третейської угоди.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 (судді: Мельник О.В., Грязнов В.В., Розізнана І.В.,) вказане рішення місцевого господарського суду скасовано частково; в задоволенні позову частково відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін у справі, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Дочірнє підприємство "Будівельник" Товариства з обмеженою відповідальністю "Західресурси" (надалі позивач) звернулося до господарського суду Рівненської області із позовом про визнання недійсною третейської угоди, укладеної 01.09.2006 між позивачем та Березнівським "Райагробудом" (надалі відповідач).

В обґрунтування підстав заявленого позову, позивач посилається не те, що з боку позивача оспорювана третейська угода підписана ОСОБА_7, який на той час не мав повноважень від імені позивача на підписання відповідних документів, адже директором був ОСОБА_8 Крім того, третейська угода мала такі положення, які зумовлювали, у разі вирішення спору третейським судом, що відповідачем у справі був би орган місцевого самоврядування, що суперечило б ст. 6 Закону України "Про третейські суди".

Під час розгляду даної справи у суді першої інстанції відповідач визнав заявлений до нього позов (том І, а.с. 31-32).

Рішенням місцевого господарського суду, вказаний позов задоволений повністю; визнано недійсною оспорювану третейську угоду.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення третейської угоди, директором позивача був не ОСОБА_7, який підписав третейську угоду, а був ОСОБА_8, що підтверджується, як зазначив місцевий суд, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що свідчить про те, що оспорювана третейська угода була підписана неуповноваженою особо. Крім того, як зауважив суд, за спірною третейською угодою на розгляд до Постійно діючого третейського суду при Універсальній товарній біржі "Україна-Захід" передавався спір про право власності на нерухоме майно (в тому числі щодо визнання недійсними правоустановчих документів на спірне майно, законності володіння майном, інше), а саме: 1. Деревообробний цех (лісопильний цех, столярний цех); 2. Залізобетонний полігон; 3. Розчинно-бетонний вузол (всі три об'єкти знаходяться за адресою: вул. Будівельників, 68, м. Березне, Рівненської області).

Оскільки, правоустановчий документ на вказане майно видавався на підставі рішення Виконавчого комітету Березнівської міської ради, то, відповідно, відповідачем у спорі про визнання недійсними правоустановчих документів буде Виконавчий комітет Березнівської міської ради. В той же час, в редакції ст. 6 Закону України "Про третейські суди" до повноважень третейських судів не були віднесені спори, в яких однією із сторін є, зокрема, орган місцевого самоврядування, то, відповідно, оспорювана третейська угода містить такі положення, які суперечать ст.ст. 203, 215 ЦК України, а тому, спірна третейська угода підлягає визнанню її недійсною.

До Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою на вказане рішення суду звернувся ОСОБА_9, як особа, яка не була залучена до участі у справі, проте, яка стверджує, що прийнятим рішенням порушуються її права.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_9 прийнято до апеляційного провадження.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.10.2016 ОСОБА_9 залучено до участі у справі в якості третьої особи.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 рішення місцевого господарського суду скасовано частково, відмовлено у визнанні недійсною третейської угоди в частині деревообробного цеху; в іншій частині рішення місцевого господарського суду залишено без змін. Перегляд рішення господарського суду першої інстанції здійснювався в порядку ст. 91 ГПК України, тобто, в межах доводів апелянта, яким чином порушується чи навпаки не порушуються права ОСОБА_10 прийнятим судом першої інстанції судовим рішенням. За результатами перегляду рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд встановив, що оспорюваним ОСОБА_10 рішенням суду першої інстанції частково порушуються його права, а саме: в частині визнання судом третейської угоди недійсною відносно деревообробного цеху. При цьому, суд апеляційної інстанції керувався ст. ст. 15, 16, 203, 207, 215, 217 ЦК України, ст. 80 ГПК України, Законом України "Про третейські суди".

Вищий господарський суд України погоджується із постановою суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи:

- 01.09.2006 позивачем та відповідачем було укладено третейську угоду, за якою спір про право власності на нерухоме майно (в тому числі щодо визнання недійсними правовстановлюючих документів на спірне майно, законності володіння майном, інше), а саме: 1. Деревообробний цех (лісопильний цех, столярний цех; 2. Залізобетонний полігон; 3. Розчинно - бетонний вузол (всі три об'єкти знаходяться за адресою: вул. Будівельників 68, м. Березне Рівненської області) вирішено передати на остаточний розгляд до Постійно діючого третейського суду при Універсальній товарній біржі "Україна-Захід" (34400, мікрорайон Будівельників, 18, корпус 3, к. 39, місто Кузнецовськ Рівненської області);

- 20.12.2006 третейським судом прийнято рішення, яким задоволений позов ДП Березнівського райагробуду "Будівельник" до Березнівського "Райагробуду" про визнання права власності на деревообробний цех, залізобетонний полігон, розчинно-бетонний вузол;

- на підставі вказаного рішення третейського суду ДП Березнівського райагробуду "Будівельник" зареєструвало за собою право власності, в тому числі, й на деревообробний цех по вул. Будівельників, 68 у м. Березне Рівненської області, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.01.2007;

- 29.11.2013 між ДП "Будівельник" (правонаступник ДП Березнівського райагробуду "Будівельник") та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу деревообробного цеху (т. 1, а.с. 229), який в подальшому ОСОБА_4 було передано, як внесок до статутного фонду ТОВ "Плеяда Плюс".

Досліджуючи підстави позову, а також їх обґрунтованість та доведеність, суд апеляційної інстанції, витребував із Постійно діючого третейського суду при Універсальній товарній біржі "Україна-Захід" третейську справу, предметом якої, як вказувалося вище, була позовна вимога ДП Березнівського райагробуду "Будівельник" до Березнівського "Райагробуду" про визнання права власності на нерухоме майно, зазначене в оспорюваній третейській угоді. Так, за результатами дослідження вказаної третейської справи, було встановлено, що на момент підписання ОСОБА_7 спірної третейської угоди, останній, був директором ДП Березнівського райагробуду "Будівельник" (правонступником якого є позивач), що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з наказу №2, згідно з яким, ОСОБА_7 з 20.09.2002 обіймав вказану посаду директора ДП Березнівського райагробуду "Будівельник" і був звільнений з вказаної посади лише 22.03.2007, що підтверджується витребуваним судом апеляційної інстанції архівним витягом Трудового архіву Березнівського району Березнівської районної ради Рівненської області №167/01-10/2 від 31.10.2016.

Відповідно до ст. 92 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення спірної третейської угоди) юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Згідно з ч.ч 1-3 ст. 65 ГК України (у редакції, чинній станом на день укладення спірної третейської угоди) управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна та участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства.

Як встановив суд апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, зокрема, статутом ДП Березнівського райагробуду "Будівельник", директор без доручення представляє інтереси підприємства, розпоряджається його майном в межах визначених законодавством, укладає угоди, в тому числі трудові, видає доручення, відкриває в банках розрахунковий та інші рахунки, користується правом розпорядження коштами, розробляє штатно-посадовий розклад і дає вказівки обов'язкові для виконання всіма працівниками підприємства (п. 4.4. статуту у відповідній редакції).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що на момент укладення спірної третейської угоди ОСОБА_7 - директор ДП Березнівського райагробуду "Будівельник", діяв в межах повноважень визначених статутом (тобто мав необхідний обсяг цивільної дієздатності), і жодного перевищення своїх повноважень при укладенні спірної третейської угоди ОСОБА_7 не допустив, що спростовує доводи позивача про протилежне і не може слугувати підставою для визнання оспорюваної угоди недійсною з цієї підстави.

Крім того, колегія суддів погоджується і з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довів в установленому законом порядку наявності й другої підстави позову - суперечність оспорюваної третейської угоди п. 6 ст. 6 Закону України "Про третейські суди", з огляду на таке.

Відповідно до п. 6 ст. 6 Закону України "Про третейські суди" (у редакції яка діяла станом на дату укладення спірної третейської угоди) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь - які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи (третейською угодою), сторонами узгоджено, що на розгляд до Постійно діючого третейського суду при Універсальній товарній біржі "Україна-Захід" передавався спір про право власності на нерухоме майно (в тому числі щодо визнання недійсними правовстановлюючих документів на спірне майно, законності володіння майном, інше), а саме: 1.Деревообробний цех (лісопильний цех, столярний цех); 2. Залізобетонний полігон; 3. Розчинно-бетонний вузол.

Тобто, судом апеляційної інстанції зроблено вірний висновок про те, що аналіз змісту спірної третейської угоди свідчить про те, що на розгляд до третейського суду сторони узгодили передачу спору саме про право власності на нерухоме майно, що станом на день укладення такої угоди відповідало встановленій в ст. 6 Закону України "Про третейські суди" підвідомчості справ третейським судам. При цьому, як правильно вказав апеляційний господарський суд, при наявності спору про право власності, вимога про визнання недійсним правовстановлюючого документа в разі звернення з такою вимогою до суду може бути лише похідною від основної вимоги про визнання права, позаяк, протилежний висновок господарського суду, побудований на припущеннях, є безпідставним.

Як вказувалося вище, статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, яким має відповідати правочин, серед яких, і відповідність такого правочину нормам цивільного законодавства.

За встановлених судом апеляційної інстанцій колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що спірна третейська угода та узгоджені в ній її положення відповідали Закону України "Про третейські суди".

Проте, здійснюючи апеляційний перегляд рішення місцевого господарського суду за апеляційною скаргою особи, яка не була залучена до участі у справі, але вважає, що прийнятим у справі судовим рішенням порушуються її права, а саме: ОСОБА_10, який, як встановив суд апеляційної інстанції є власником деревообробного цеху, на підставі укладеного з позивачем договору купівлі-продажу від 29.11.2013, суд апеляційної інстанції правомірно, в порядку ст. 91 ГПК України, вирішив дану справу виключно в межах дослідження наявності чи відсутності порушення прав ОСОБА_10 оскаржуваним ним рішенням.

Так, суд апеляційної інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів в установленому законом порядку наявності підстав для визнання спірної угоди недійсною, проте рішенням місцевого господарського суду спірна третейська угода визнана недійсною в цілому, в тому числі, й відносно положень про деревообробний цех, власником якого є ОСОБА_10, то відповідно, й рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині (в частині деревообробного цеху), оскільки безпосередньо порушує права ОСОБА_10, адже наслідком прийняття такого рішення у даній справі, є заявлений Березнівським "Райагробудом" позов до ОСОБА_10 про витребування майна із чужого незаконного володіння (том І, а.с. 88-89). У зв'язку з наведеним, доводи касаційної скарги про суперечливість висновків суду апеляційної інстанції є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Згідно з п. 5 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ України" у розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважала, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов'язки, апеляційний господарський суд, прийнявши апеляційну скаргу до провадження (якщо вона не підлягала поверненню з передбачених ГПК підстав), повинен з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі. Якщо при цьому буде встановлено, що права такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою припиняє апеляційне провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, в зв'язку з чим відсутній суб'єкт апеляційного оскарження.

Таким чином, встановивши, що не існує правового зв'язку між ОСОБА_10 і сторонами у справі відносно нерухомого майна - залізобетонного полігону та розчинно-бетонного вузла, що знаходяться за адресою : АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції, правомірно припинив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_10 в частині перегляду рішення місцевого господарського суду щодо передачі на вирішення третейського суду спору щодо нерухомого майна - залізобетонного полігону та розчинно-бетонного вузла, що знаходяться за адресою : АДРЕСА_1.

Відносно доводів касаційної скарги про те, що ОСОБА_10 не мав права на оскарження судового рішення господарського суду Рівненської області у даній справі, оскільки оскаржуваним рішенням його права не порушені, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" усім суб'єктам правовідносин гарантується захист їх прав, свобод і законних інтересів незалежним і неупередженим судом, утвореним відповідно до закону.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Зазначена конституційна норма конкретизована законодавцем і в статті 14 Закону України "Про судоустрій України", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадку і порядку, передбачених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 91 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Ухвали місцевого господарського суду оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення господарського суду лише у випадках, передбачених статтею 106 цього Кодексу.

Отже, Основний закон, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" містять положення (вказівки) про те, що особа наділена правом на, зокрема, апеляційне оскарження судового рішення, а вже Господарський процесуальний кодекс України конкретизує випадки оскарження судового рішення до суду вищої інстанції особою, яка не залучена до участі у справі, і таким випадком є - прийняття судового рішення, яке порушує права такої особи (незалученої до участі). В даному випадку, судом апеляційної інстанції встановлено, що знайшло своє підтвердження у суді касаційної інстанції, що прийнятим господарським судом у даній справі судовим рішенням порушуються права ОСОБА_10, наслідком чого є правомірне скасування судом апеляційної інстанції цього рішення у відповідній частині.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що відсутнє рішення загальних зборів позивача про призначення ОСОБА_7 директором позивача, колегія суддів зазначає, що аналогічні доводи наводились позивачем у позовній заяві, у відзиві на апеляційну скаргу, та були відхилені судом апеляційної інстанції, оскільки положення статуту позивача у відповідній редакції не містять умов щодо обов'язкового призначення директора підприємства загальними зборами учасників підприємства.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 908/4804/14).

Керуючись ст. ст. 1115 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства "Будівельник" Товариства з обмеженою відповідальністю "Західресурси" залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 у справі № 918/868/15 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: Л.А. Гольцова

Н.М. Губенко