ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2017 р.Справа № 922/652/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції, с. Слобожанське, Харківська обл.
до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії "ОСОБА_1 залізниця", м. Харків
про стягнення 364552,70 грн.
за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_2 (довіреність № 447/22 від 13.12.2016 р.);

ОСОБА_3 (довіреність № 445/22 від 13.12.2016 р.);

відповідача ОСОБА_4 (довіреність № 2276 від 28.10.2016 р.).

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції, с. Слобожанське, Харківська обл. (далі за текстом позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії "ОСОБА_1 залізниця", м. Харків (далі за текстом відповідач) 364552,70 грн. штрафу за прострочення доставки вантажу.

Позов обґрунтовано з посиланням на порушення відповідачем строків доставки вугілля, що є порушенням умов укладеного між сторонами договору поставки вугілля № 2267 від 10.02.2010 р. та Статуту Залізниць України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.02.2017 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 14.03.2017 р.

В процесі розгляду справи відповідач надав суду заперечення на позовну заяву (вх. № 7580 від 06.03.2017 р.), в яких просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на відсутність у нього заборгованості перед позивачем в звязку з зарахуванням відповідачем зустрічних однорідних вимог проведених відповідачем згідно з заявою від 19.01.2017 р. вих.. № Н-31/20.

На судове засідання 14.03.2017 р. прибули представники сторін.

Представники позивача підтримують вимоги, викладені в позовній заяві, та просять суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в їх задоволенні.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, у вересні 2016 року на адресу ПАТ "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (позивача) надходила вугільна продукція від наступних постачальників: ТОВ "Мегапромінвест" за договором поставки вугілля №111/14 від 08.06.2016; ТОВ Шахтоуправління «Донбас» за договором поставки вугілля № 111/1 від 15.01.2016 р.; ТОВ «Шахтарськтранс» за договором поставки вугілля № 111/2 від 16.01.2016 р.; ТОВ "ДТЕК Трейдінг" за договором поставки вугілля №111/4/1-1-2016/005 від 26.01.2016 р.; ТОВ «Дантрейд ЛТД» за договором поставки вугілля № 111/16 від 15.06.2016 р.

Поставка вугільної продукції здійснювалася залізничним транспортом на підставі договору № 2267 про транспортно-експедиційне обслуговування від 10.02.2010 (далі по тексту - договір), укладеного між позивачем та Статутним територіально-галузевим об'єднанням ОСОБА_1 залізниця, яке на теперішній час має назву Регіональна філія ОСОБА_1 залізниця Публічного акціонерного товариства Українська залізниця (відповідач).

За умовами п. п. 2.1.1-2.1.2 договору експедитор зобовязується здійснювати експортно-імпортні та внутрішні перевезення вантажів призначенням/відправленням зі станції ОСОБА_1 залізничної дороги та доріг України.

Здійснювати транспортно-експедиційне обслуговування клієнта та забезпечити:

- ведення обліку відправлених, отриманих вантажів та орендованих клієнтом вагонів, їх інформаційний та документальний супровід;

- здійснення розрахунків за перевезення та додаткові операції, повязані з перевезенням, із наданням коду платника від вантажоотримувача/вантажовідправника Харківської дирекції залізничних перевезень.

Згідно з п. п. 7.1-7.2 договору він набуває чинності з моменту підписання та діє до 31 грудня 2010 року включно, а в частині взаємних розрахунків до повного їх завершення.

Якщо жодна зі сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії договору з пропозицією до іншої сторони щодо припинення його дії, то строк дії цього договору продовжується до надходження такої пропозиції та до здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги.

На виконання пунктів 2.1.1 та 2.1.2 договору в період з 01.09.2016 р. по 30.09.2016 р. на станцію ОСОБА_1 залізниці відповідачем здійснювалась доставка вугілля відповідно до наступних залізничних накладних: № № 50836949, 50753862, 50754001, 50947902, 51003044, 51030989, 1160497, 51030906, 51178960, 51019453, 51024362, 51153468, 51128064, 50574789, 50574771, 50574763, 50965532, 50884527, 50884568, 50983956, 50125244, 510233229, 51194009, 51151066, 50207463, 51151058, 51233120, 50317973, 50759208 (акт загальної форми від 27.09.16р), 50858679, 51251874, 50849918, 50852680, 51226850, 51251866, 50877901, 51251882, 51251841, 50882455, 51251890, 50849991, 51256956, 50611334, 50722867, 50613538, 50650241, 50717578, 51193985, 50650258, 50690239, 50690221, 51253060, 50717602, 50805175, 51088672, 51051514, 51193910, 51047231, 51259521, 50667500, 50903855, 51019446, 51081024, 51105039, 51063584, 51019438, 51011708, 51051373, 51049831, 51056091, 50711241, 50846211, 50711720, 50711688, 51051613, 51212363, 53261475, 51008894, 50867878, 50867779, 50958578, 50958552, 51216703, 51145043.

Відповідно до ст. 41 Статуту залізниць України зазначено, що залізниці зобовязані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць.

Відповідно до п. п. 1.1.1 п.1.1 Розділу 1 «Правил обчислення термінів доставки вантажів (ст. 41, 116 Статуту Залізниць України)», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21,11.2000 № 644 залізниці зобов'язані доставляти вантажі за призначенням у такі терміни, зокрема, у разі перевезення вантажною швидкістю вагонними відправками та відправками у великотоннажних контейнерах дрібними відправками та відправками в середньотоннажних контейнерах з розрахунку 1 доба на кожні повні та неповні 200 км.

Отже, виходячи з вищезазначеної норми діючого законодавства вбачається, що оскільки відстань від станції відправлення вантажу до станції прибуття вантажу дорівнює 300 км, то кількість діб для перевезення вантажу становить 2 доби.

Відповідно до п.2.4 «Правил обчислення термінів доставки вантажів» зазначено, що терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно з пунктом 1, збільшуються на одну добу, зокрема, на операції, повязані з відправленням і прибуттям вантажу.

Таким чином у даному випадку остаточний термін доставки вантажу складає - 3 доби.

Відповідно до ст. 116 Статуту залізниць України зазначено, що за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб'єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі: 10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби; 20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби; 30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири і більше діб. Зазначений штраф не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув. Залізниця не несе відповідальності за порушення термінів доставки, якщо порушення сталося внаслідок стихійного лиха або з інших, не залежних від залізниці обставин.

Як вбачається з календарних штемпелів відправки та прибуття вантажу, зазначених у графах 51, 52, 56 залізничних накладних, перевезення даної вугільної продукції було здійснене Відповідачем з простроченням часу доставки, про що було зазначено у відповідній «Таблиці розрахунку штрафів за прострочення у доставці палива на ст. Лиман Південної залізниці Зміївській ТЕС» (надалі - Таблиця).

Відповідно до цієї Таблиці, яка була складена Позивачем на підставі «Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги та Коефіцієнтів, що застосовуються до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги (Тарифне керівництво N1)», затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2009 N 317, загальна сума штрафу за прострочення у доставці вантажу складає 364552,70 грн.

Оскільки відповідач допустив пропущення строків доставки вугілля позивач в порядку, визначеному ст. 131-137 Статуту Залізниць України направив на адресу відповідача претензію № 1168-8430 від 05.12.2016 р. в якій вимагав сплатити йому штраф за прострочення у доставці вантажу.

Як зазначає позивач, відповідач станом на дату подання даного позову на зазначену претензію не відреагував жодним чином, що і стало підставою для звернення до суду з позовом по даній справі.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, відповідач розглянувши зазначену претензію позивачу в повному обсязі її визнав, та направив на адресу позивача заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 19.01.2017 р. № Н-31/20 в якій зазначив що зараховує цю заборгованість зі сплати штрафу за прострочення у доставці вантажу в вересні 2016 р. в сумі 364552,70 грн. в рахунок заборгованості що позивач має перед відповідачем за користування вагонами в розмірі 34077736,70 грн., яка підтверджена рішеннями господарського суду Харківської області від 04.02.2011 р. у справі № 15/282-10, та від 29.05.2012 р. у справі № 5023/1306/12.

Надаючи правову кваліфікацію існуючим між сторонами правовідносинам суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, зокрема, зазначено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 601 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Виходячи зі змісту зазначених норм матеріального права, заява сторони про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. При цьому, якщо друга сторона заперечує правомірність такого зарахування, вона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі, або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Таким чином, невизнання (заперечення) однією із сторін зарахування зустрічних однорідних вимог, як одностороннього правочину, з урахуванням принципу презумпції правомірності правочинів (ст. 204 ЦК України), може полягати лише в активних діях противної сторони, які можуть бути виражені у звернення з позовом про визнання такого правочину недійсним.

Факт наявності у відповідача зобовязання зі сплати на користь позивача штрафних санкцій за прострочення у доставці вантажу в сумі 364552,70 грн. підтверджується матеріалами справи та відповідачем жодним чином не спростовується.

Разом з тим, позивач має перед позивачем заборгованість в сумі 34077736,70 грн., яка підтверджена рішеннями господарського суду Харківської області від 04.02.2011 р. у справі № 15/282-10, та від 29.05.2012 р. у справі № 5023/1306/12. Зазначені обставини представником позивача в судовому засіданні по даній справі не заперечуються.

Таким чином, з поданням відповідачем заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 19.01.2017 р. № Н-31/20 заборгованість зі сплати штрафних санкцій за прострочення у доставці вантажу в сумі 364552,70 грн. є зарахованою в рахунок часткового погашення заборгованості позивача перед відповідачем за рішеннями господарського суду Харківської області від 04.02.2011 р. у справі № 15/282-10, та від 29.05.2012 р. у справі № 5023/1306/12.

За таких обставин, заявлений позивачем позов про стягнення з відповідача штрафних санкцій за прострочення у доставці вантажу в сумі 364552,70 грн. не підлягає задоволенню, оскільки дане зобов'язання відповідача повністю припинилось шляхом зарахування зустрічних вимог згідно з заявою останнього про зарахування зустрічних однорідних вимог від 19.01.2017р. № Н-31/20.

З урахуванням вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору підлягають покладенню на позивача.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 83, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.03.2017 р.

Суддя ОСОБА_5