РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017Справа №910/23913/16

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доПублічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»
простягнення 3 563 710,46 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:ОСОБА_2, ОСОБА_3
від відповідача:Алієва О.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (відповідач) про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 3 563 710,46 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неправомірність рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна №УА130269 від 13.04.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.12.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 06.02.2017 р.

06.02.2017 р. відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив з тих підстав, що позивач в порушення умов договору страхування не повідомив страховика про зміну ступеня страхового ризику та подав свідомо неправдиві відомості про об'єкт страхування, що є підставами для прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Зокрема, відповідачем зазначено, що позивачем не було проінформовано страховика про вчинення третіми особами протиправних дій за місцем страхування під час дії договору страхування.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 06.02.2017 р. судом оголошено перерву до 22.02.2017 р.

Ухвалою суду від 22.02.2017 р. розгляд справи відкладено на 13.03.2017 р.

Представники позивача в судове засідання з'явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з'явилася, проти задоволення позову заперечувала з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України у судових засіданнях складались протоколи, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.04.2016 р. між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» (страховик) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування майна №УА130269 (далі - Договір), відповідно до п. 1 якого страховик взяв на себе зобов'язання при настанні страхового випадку відшкодувати страхувальнику нанесену матеріальну шкоду відповідно до умов цього договору та в межах страхової суми, а страхувальник зобов'язався сплачувати страхову премію у визначеному договором розмірі та у встановлені договором строки.

Згідно з п. п. 3.1, 3.2 Договору предметом страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням, розпорядженням застрахованим майном, а саме: товаром в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» (килими) згідно з переліком, загальною вартістю 8 553 710,80 грн. Застраховане майно знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і використовується за призначенням.

Пунктом 4.1 Договору визначено, що страховим випадком є факт нанесення збитків страхувальнику внаслідок знищення, пошкодження або втрати зазначеного в п. 3.1 майна внаслідок настання страхових випадків, зокрема до яких пунктом 4.1.4 Договору віднесено таємне викрадення застрахованого майна (крадіжка), поєднаної з проникненням у приміщення, та відкрите викрадення застрахованого майна (грабіж).

У пункті 7.2 Договору передбачено, що страхова сума за цим договором погоджена у розмірі оціночної вартості майна, зазначеного у п. 3.1 договору, та складає 8 553 711 грн.

Відповідно до п. п. 9.2, 9.3 Договору страхова премія за цим договором складає 20 529 грн. та підлягає сплаті згідно з графіком платежів.

Пунктом 10.1 Договору встановлено період страхування з 12:00 год. 13.04.2016 р. по 00:00 год. 12.04.2017 р.

08.07.2016 р. слідчим Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві за заявою ОСОБА_1 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань запис №0007605, відповідно до якого 08.07.2016 р. об 11 год. 11 хв. за адресою: АДРЕСА_1, у магазині килимів невідомі особи із застосуванням насильства відкрито заволоділи товаром (килимами), які належать ОСОБА_1

Згідно з повідомленням про настання випадку №4216 від 11.07.2016 р. позивачем було письмово повідомлено відповідача про настання страхового випадку за Договором.

11.07.2016 р. представниками сторін було складено акт огляду місця події/пошкодженого майна.

Листом №4578 від 15.07.2016 р. відповідачем зобов'язано позивача надати відповідні документи та пояснення для встановлення причин, обставин та розміру збитків. Відповідь на вказаний лист надано позивачем листом від 21.07.2016 р.

Листом відповідача №8174 від 08.08.2016 р. у позивача було додатково запитано відповідні документи та інформацію. У відповідь на даний лист позивачем направлено лист №414/14 від 17.08.2016 р.

03.10.2016 р. Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» складено страховий акт №36/40592/2.1.9., 2.1.10, згідно з яким відповідачем відмовлено у виплаті страхового відшкодування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1.

У листі №10000 від 03.10.2016 р. відповідач повідомив позивача, що згідно з листом Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві за вх. №12721/16 від 30.09.2016 р. слідчим відділом Дарницького управління поліції проводиться розслідування за заявою ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №004975, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.05.2016 р., з кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу України (вимагання, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, або з пошкодженням чи знищенням майна). У ході досудового розслідування було встановлено, що 05.05.2016 р. близько 12 год. 30 хв. за адресою: АДРЕСА_1 невстановлені особи чинили дії, що можуть мати ознаки вимагання. Посилаючись на неповідомлення страховика про зміну ступеня ризику та надання недостовірної інформації про об'єкт страхування, відповідачем було зазначено про прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п. п. 12.8.2, 12.8.7 п. 12.8 Договору.

25.10.2016 р. позивачем направлено відповідачу претензію про виплату страхового відшкодування в розмірі 3 563 710,46 грн., яку залишено Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» без задоволення.

Спір у справі виник у зв'язку із неправомірною, на думку позивача, відмовою відповідача у виплаті страхового відшкодування в розмірі 3 563 710,46 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами Договір є договором страхування, який підпадає під правове регулювання глави 67 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України, параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України та положень Закону України «Про страхування».

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір добровільного страхування майна №УА130269 від 13.04.2016 р. як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Аналогічні положення містить ч. 1 ст. 354 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про страхування» визначено, що добровільним страхуванням є страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування.

Як вбачається з п. п. 2.1, 2.2 Договору, позивач підтвердив, що його ознайомлено з «Правилами добровільного страхування майна» Страхової компанії «Країна» (далі - Правила), та зобов'язався їх виконувати.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 989 Цивільного кодексу України страхувальник зобов'язаний повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором.

Судом встановлено, що повідомлення про настання страхового випадку №4216 від 11.07.2016 р. позивачем було подано відповідачу з дотриманням встановленого підпунктом 11.2.16 пункту 11.2 Договору строку, а саме не пізніше двох робочих днів з дня настання страхової події.

За змістом пунктів 2, 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати страхувальникові; у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Відповідно до п.12.2 Договору протягом десяти робочих днів після одержання всіх необхідних документів для підтвердження факту настання страхового випадку та визначення розміру збитку страховик складає страховий акт з визначенням розміру збитків і в термін десяти робочих днів після складання страхового акта здійснює виплату страхового відшкодування страхувальнику (вигодонабувачу), або приймає обґрунтоване рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, або у випадку об'єктивної необхідності проведення додаткових заходів з розслідування обставин страхового випадку відстрочує виплату, але не довше ніж на два місяці, і після закінчення цього терміну приймає одне з вищезазначених рішень.

Згідно зі страховим актом №36/40592/2.1.9.,2.1.10 від 03.10.2016 р. та листом Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» вих. №10000 від 03.10.2016 р., відповідачем було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачу на підставі п. п. 12.8.2, 12.8.7 п. 12.8 Договору.

При цьому, приймаючи до уваги, що вказане рішення прийнято Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» на підставі відомостей, наданих Дарницьким управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві у листі за вх. №12721/16 від 30.09.2016 р., судом встановлено, що відповідачем не було порушено строку, встановленого пунктом 12.2 Договору (протягом десяти робочих днів після одержання всіх необхідних документів), а протилежні доводи позивача є безпідставними.

Дослідивши підстави прийняття відповідачем рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, господарський суд зазначає наступне.

Підпунктом 12.8.7 пункту 12.8 Договору передбачено, що страховик має право відмовити страхувальнику у виплаті страхового відшкодування у випадку, якщо страхувальник не повідомив страховику про зміну ступеня ризику чи про виникнення збитку.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про страхування» визначено, що страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 989 Цивільного кодексу України страхувальник зобов'язаний при укладенні договору страхування надати страховикові інформацію про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-які зміни страхового ризику.

Аналогічний обов'язок страхувальника передбачено у підпункті 11.2.2 пункту 11.2 Договору та підпункті 10.2.2 пункту 10.2 Правил.

Згідно з п. 1.12 Правил зміною ризику настання страхового випадку (зміною ризику) є збільшення або зменшення ймовірності знищення, пошкодження або втрати застрахованого майна внаслідок страхових ризиків, визначених договором страхування.

Матеріали справи свідчать, що 06.05.2016 р. слідчим слідчого відділу Дарницького управління поліції за заявою ОСОБА_1 було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань запис про кримінальне провадження №004975 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу України (вимагання, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, або з пошкодженням чи знищенням майна).

Зі змісту листа Дарницького управління поліції Головного управління поліції у місті Києві вих. №15642/125/48-2016 від 30.09.2016 р. та витягу з кримінального провадження №004975 вбачається, що 05.05.2016 р. близько 12 год. 30 хв. за адресою: АДРЕСА_1 невстановлені особи вчинили дії, що можуть мати ознаки вимагання.

В свою чергу, у письмових поясненнях від 19.07.2016 р. щодо страхового випадку, наданих відповідачу, позивач вказав, що про подібні випадки або випадки, пов'язані з протиправними діями третіх осіб, йому невідомо. У письмових поясненнях від 22.02.2017 р., наданих суду, позивачем зазначено, що дійсно 05.05.2016р. невстановлені особи вимагали у працівників позивача грошові кошти на проведення антитерористичної операції, проти жодних протиправних дій щодо застрахованого майна не було.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з аналізу вказаних норм закону, належністю доказів є міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

За змістом ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, приймаючи до уваги викладені вище положення законодавства, при зверненні до суду з розглядуваним позовом, позивачем повинно бути доведено порушення вимог закону або умов договору при прийнятті відповідачем рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Разом з тим, за висновками суду, позивачем не було надано належних та допустимих доказів неправомірності прийнятого відповідачем рішення та не спростовано доказів, наданих суду Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна».

Матеріалами справи підтверджується, що під час дії Договору за місцем страхування, яке є місцем знаходження застрахованого майна, а саме за адресою: АДРЕСА_1, невстановленими особами були вчинені протиправні дії, про які позивач був обізнаний та про які повідомив правоохоронний орган. Кримінальне провадження №004975 було розпочато за ч. 2 ст. 189 Кримінального кодексу України (вимагання, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, або з пошкодженням чи знищенням майна).

При цьому, позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження тверджень про те, що вимагання було здійснено невстановленими особами з метою отримання грошових коштів на проведення антитерористичної операції, а не з метою пошкодження або заволодіння майна. Посилання на обов'язок не розголошувати обставини слідства не є підставою звільнення позивача від обов'язку доказування обставин, на які він посилається як на підставу позовних вимог у господарському спорі.

У даному випадку судом прийнято до уваги, що неправомірні дії були здійснені безпосередньо за місцем знаходження застрахованого майна, а тому можуть бути розцінені як обставини, що впливають на страховий ризик, а саме збільшують ймовірність знищення, пошкодження або втрати застрахованого майна внаслідок страхових ризиків, визначених договором страхування.

Враховуючи наявність у страхувальника обов'язку повідомляти про будь-які зміни страхового ризику (як у бік збільшення, так і у бік зменшення), виходячи зі змісту п. п. 12.8.7 п. 12.8 Договору, вбачається, що визначальним для прийняття рішення про відмову у здійсненні страхової виплати є сам факт зміни ступеня ризику.

Твердження позивача про те, що факт відсутності будь-яких протиправних дій щодо застрахованого майна підтверджується прийняття слідчим рішення про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю події злочину, є безпідставними, оскільки згідно з витягом з кримінального провадження №004975 досудове розслідування було закрито 13.02.2017 р. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Тобто, самого факту вчинених дій позивачем не спростовано.

Також, судом не приймаються до уваги доводи позивача про відсутність у відповідача повноважень робити запити до слідчого органу, оскільки підпунктом 11.3.8 пункту 11.3 Договору передбачено, що страховик має право самостійно з'ясовувати причини та обставини страхового випадку та надавати запити у відповідні органи, які можуть володіти інформацією про причини та обставини страхової події.

Крім того, судом враховано, що частина 1 статті 991 Цивільного кодексу України, яка передбачає підстави для відмови страховиком у здійсненні страхової виплати, не містить такої підстави як неповідомлення страховика про зміну ступеня ризику.

Згідно з ч. 2 ст. 991 Цивільного кодексу України договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Отже, сторонами у Договорі було передбачено іншу, ніж встановлено законом, підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування, яка закону не суперечить, а навпроти узгоджується з обов'язком страхувальника повідомляти про будь-які зміни страхового ризику (п. п. 11.2.2 п. 11.2 Договору, п. п. 10.2.2 п. 10.2 Правил, п. 2 ч. 1 ст. 989 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивач та відповідач при укладенні Договору погодили усі його істотні умови, підписали його та скріпили печатками, вчинили дії, спрямовані на його виконання. Договір є укладеним, недійсним не визнаний, у зв'язку з чим є обов'язковим для виконання сторонами.

За таких обставин, за висновками суду, рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з неповідомленням страхувальником страховика про зміну ступеня ризику було прийнято відповідно до вимог закону, правил страхування та умов укладеного сторонами договору.

Одночасно з цим, посилання відповідача на п. п. 12.8.2 п. 12.8 Договору, яким передбачено відмову у виплаті страхового відшкодування внаслідок подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про об'єкт страхування, судом не приймаються до уваги. При цьому, суд виходить з того, що відповідно до п. 2 Правил об'єктом страхування є майнові інтереси, пов'язані з володінням, користуванням, розпорядженням майном та витратами страхувальника, що викликані страховим випадком. Зі змісту пояснень страхувальника від 19.07.2016 р., на які посилається відповідач, надання страхувальником свідомо неправдивих відомостей саме про об'єкт страхування не вбачається.

Таким чином, з огляду на недоведення позивачем неправомірності прийнятого відповідачем рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, враховуючи встановлення судом факту зміни ступеня страхового ризику під час дії договору страхування, позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 3 563 710,46 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання даного позову покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.03.2017 р.

Суддя В.П. Босий