ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2017р. Справа№ 914/3141/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Іскра» м. Львів

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», м.Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1, м.Львів

про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

суддя Гоменюк З.П.

секретар судового засідання Бурак М.П.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_2, представник (довіреність №01/50 від 19.12.2016р.);

відповідача: ОСОБА_3, представник (довіреність від 30.11.2016р.);

третьої особи: не зявився

Учасникам процесу розяснено їхні процесуальні права та обовязки, зокрема, право заявляти відводи. Учасникам процесу права та обовязки зрозумілі, відводу не заявлено.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Публічного акціонерного товариства «Іскра» м. Львів до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», м.Львів про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

Ухвалою суду від 14.12.2016 р. порушено провадження у справі, призначено її до розгляду на 11.01.2017 р. та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1.

Ухвалою суду від 19.12.2016 р. вжито заходів до забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису.

Ухвалою суду від 11.01.2017 р. розгляд справи відкладено на 01.02.2017 р. Ухвалою суду від 01.02.2017 р. розгляд справи відкладено на 20.02.2017 р. Ухвалою суду від 20.02.2017 р. розгляд справи відкладено на 01.03.2017 р.

В судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві та додаткових поясненнях, пояснив, що між сторонами було укладено кредитний договір, за яким у ПАТ «Іскра» виникла заборгованість. Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1 було вчинено виконавчий напис, відповідно до якого з позивача стягнуто на користь відповідача прострочену заборгованість за кредитним договором. Позивач стверджує, що вказаний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, у звязку з тим, що нотаріус при його вчиненні не пересвідчився в тому, що заборгованість є безспірною, а сам виконавчий напис не містить всіх необхідних відомостей. Крім того, позивач зазначив, що нотаріусом було вчинено виконавчий напис на договорі застави, укладеному сторонами в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, в тому числі і щодо стягнення простроченої заборгованості, яка є предметом виконавчого напису, що оскаржується у даній справі. На думку позивача, з врахуванням цього банк не мав права звертатися за вчиненням оскаржуваного виконавчого напису і повторно стягувати з позивача одну і ту ж саму суму заборгованості. Також представником позивача подано додаткові пояснення до позовної заяви (вх.№8342/17 від 01.03.2017 р.), в яких зазначено, що вчинення виконавчого напису на кредитному договорі не передбачено законом, а підзаконний нормативний акт, який передбачив можливість вчинення виконавчого напису на кредитному договорі Постанова Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» не має зворотної дії в часі і був прийнятий після укладення сторонами кредитного договору. Разом з тим в укладеному кредитному договорі сторони не передбачили можливість вчинення нотаріусом виконавчого напису на ньому. Враховуючи все вищенаведене позивач просив суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову, ствердив, що банком для одержання виконавчого напису було надано нотаріусу всі необхідні документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а нотаріус при вчиненні виконавчого напису не був зобовязаний перевіряти безспірність заборгованості та встановлювати погодження позичальником розміру заявленої до стягнення заборгованості, а лише перевірити наявність необхідних документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.

Третя особа явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (вручено 27.02.2017 р.).

Третьою особою було подано відзив на позовну заяву з долученими копіями документів, на підставі яких вчинявся виконавчий напис. В поданому відзиві приватний нотаріус зазначив, що не існує жодних норм закону, які б зобовязували нотаріуса перевіряти безспірність заборгованості боржника перед кредитором, а також наявність спору між сторонами договору щодо розміру заборгованості. Як стверджує нотаріус, ним було дотримано всіх вимог Порядку вчинення нотаріальних дій та отримано документи, необхідні для вчинення виконавчого напису, а тому, враховуючи те, що вчинення виконавчого напису є не розглядом спірних відносин між кредитором і боржником, а лише підтвердженням безспірності зобовязань боржника на підставі визначених документів, позов ПАТ «Іскра» задоволенню не підлягає.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та обєктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

15.06.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Фольксбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (банк, відповідач у справі) та Публічним акціонерним товариством «Іскра» (позичальник, позивач у справі) укладено кредитний договір №KU017692 за яким банк відповідно до умов кредитного договору надає позичальнику кредит в розмірі 4500000 доларів США, а позичальник приймає кредит та зобовязується належним чином виконувати боргові зобовязання, що встановлені кредитним договором та законодавством України.

В подальшому сторонами укладалися додатки та додаткові угоди до кредитного договору, яким було змінено графіки зменшення розміру кредиту, базові умови кредитування та графіки погашення кредиту.

29.04.2015 р. між сторонами на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено договір застави рухомого майна №1372.

31.08.2016 р. відповідачем було направлено позивачеві повідомлення-вимогу щодо повного дострокового повернення кредиту, в якому зазначено, що строкова заборгованість за сумою кредиту становить 3771704 доларів США основного боргу, прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 279499,53 доларів США простроченого боргу та прострочена заборгованість за комісією становить 319093,26 грн. простроченої комісії.

У звязку з невиконанням позивачем зазначених вимог щодо сплати заборгованості, Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернулося до приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_1 із заявою №10-3/19979 від 24.11.2016 р. про вчинення виконавчого напису на кредитному договорі №KU017692, укладеному 15.06.2012 р. В поданій заяві банк зазначив, що за позичальником рахується прострочена заборгованість по тілу кредиту, що становить 444499,53 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 24.11.2016 р. на дату складення розрахунку заборгованості становить 11373684,62 грн.

24.11.2016 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1 вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 3511, яким запропоновано стягнути з Публічного акціонерного товариства «Іскра», що має місцезнаходження: 79066, м.Львів, вул.Вулецька. буд.14, код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України 00214244 на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», що має місцезнаходження: 79000, м.Львів, вул.Грабовського. 11, код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України - 19358632, МФО 325213, р/р 0008, що є правонаступникам за всіма правами та обовязками Публічного акціонерного товариства «ФОЛЬКСБАНК», що має місцезнаходження: 79000, м.Львів, вул.Грабовського, 11, код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України 19358632, прострочену заборгованість по тілу кредиту за період з 01.03.2016 року по 24.11.2016 року у сумі 444499,53 доларів США (чотириста сорок чотири тисячі чотириста девяносто девять доларів США 53 центи), що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 24.11.2016 року, на дату складання розрахунку заборгованості становить 11373684,62 грн. (одинадцять мільйонів триста сімдесят три тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 62 копійки) за Кредитним Договором №KU017692, укладеним 15.06.2012 року, з урахуванням внесених до нього змін та доповнень.

Крім того, 24.11.2016 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1 вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 3509, яким запропоновано звернути стягнення на рухоме майно зі всіма приналежностями та покращеннями (конкретний перелік рухомого майна наведено в виконавчому написі), яке належить Публічному акціонерному товариству «Іскра» та на підставі договору застави передане в заставу Публічному акціонерному товариству «ВіЕс Банк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації рухомого майна запропоновано задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» за період з 01.03.2016 року по 24.11.2016 року включно, у розмірі: еквівалентному 4030203,53 доларів США, що у еквіваленті до національної валюти України гривні згідно курсу НБУ станом на дату здійснення розрахунку становить 103123312,42 грн. загальна сума заборгованості за кредитом (у т.ч. прострочена заборгованість по тілу кредиту 444499,53 дол. США) що у еквіваленті до національної валюти України гривні згідно курсу НБУ станом на дату здійснення розрахунку становить 11373684,62 грн.; еквівалентному 58157,06 доларів США сума нарахованих та несплачених відсотків, що у еквіваленті до національної валюти України гривні згідно курсу НБУ станом на дату здійснення розрахунку становить 1488100,69 грн.; 1315269,15 грн. сума нарахованої, але несплаченої комісії за період із 15.06.2012 р. по 23.11.2016 р., згідно з умовами кредитного договору; 873972,20 грн. нарахована банком пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, обрахованої від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, станом на 24.11.2016 р. за несвоєчасне повернення кредиту, процентів та/або комісій, згідно з умовами кредитного договору; 50000грн. плата нотаріусу за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму еквівалентну 4088360,59 доларів США, що у еквіваленті до національної валюти України гривні згідно курсу НБУ станом на дату здійснення розрахунку становить 104611413,11 грн. та 2239240,35 грн.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 02.12.2016 р. відкрито виконавче провадження №53017559 з виконання виконавчого напису №3511 від 24.11.2016 р.

Як зазначає позивач, про вчинення оспорюваного виконавчого напису товариство дізналося лише 07.12.2016 р., отримавши дану постанову про відкриття виконавчого провадження.

Позивач стверджує, що виконавчий напис було вчинено з численними порушеннями законодавства та умов кредитного договору, нотаріус при його вчиненні не пересвідчився в безспірності заборгованості, виконавчий напис не містить всіх необхідних реквізитів та не міг бути вчинений, оскільки стосується повторного стягнення з позивача суми, яку вже було стягнено шляхом звернення стягнення на рухоме майно за виконавчим написом №3509 від 24.11.2016 р.

Враховуючи викладене, позивач вважає таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 24.11.2016 р., вчинений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Іскра» на користь ПАТ «ВіЕс Банк» простроченої заборгованості по тілу кредиту за період з 01.03.2016 р. по 24.11.2016 р. у сумі 444499,53 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 24.11.2016 року, на дату складання розрахунку заборгованості становить 11373684,62 грн. за кредитним договором №KU017692, укладеним 15.06.2012 року, з урахуванням внесених до нього змін та доповнень.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

У вчиненні виконавчих написів нотаріуси керуються Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» тощо. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст.88 Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами,установами та організаціями не більше одного року.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Стаття 89 Закону містить вимоги щодо змісту виконавчого напису. Так, у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, імя, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис;найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб);строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем,

або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк предявлення виконавчого напису до виконання.

Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса.

Як передбачено п.1.1. та п.1.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника-фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. (п.2.1. глави 16 Порядку).

Пунктом 3.1. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року.

Пунктами 3.2. та 3.5. цієї ж глави Порядку встановлено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

За умовами п.4 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України виконавчий напис має містити: дату (рік, місяць, число) вчинення, посаду, прізвище, імя, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та місце проживання (місцезнаходження) стягувача; найменування та місце проживання (місцезнаходження) боржника, дату й місце його народження, місце роботи (для фізичних осіб), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, у тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, суму державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, під яким виконавчий напис зареєстровано; дату набрання чинності виконавчим написом; строк предявлення виконавчого напису до виконання; підпис нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, скріплений печаткою; інші відомості, передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. №1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Пунктом 1 Переліку визначено, що для одержання виконавчого напису на нотаріально посвідчених договорах, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку) подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання.

Для одержання виконавчого напису на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобовязаннями додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. (п.2 Переліку).

Позивач стверджує, що вчинення оспорюваного виконавчого напису нотаріусом на кредитному договорі не було можливим, оскільки вчинення виконавчого напису на кредитному договорі не передбачено законом, а також умовами укладеного між сторонами кредитного договору.

Стосовно таких тверджень позивача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, пунктом 12.1.2. кредитного договору сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником боргових зобовязань за кредитним договором банк має право списати з рахунків позичальника суму боргу на підставі свого наказу про примусову оплату боргових зобовязань позичальника в порядку ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», або/та звернути стягнення на предмет застави або/та звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимагати виконання зобовязань за кредитним договором від поручителя (гаранта) або застосувати інший спосіб, передбачений кредитним договором або чинним законодавством.

Отже, даний пункт договору містить посилання на те, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником боргових зобовязань за кредитним договором банк має право застосувати інший спосіб, передбачений як кредитним договором так і чинним законодавством.

Відповідно до положень статті четвертої Цивільного кодексу України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі закон). Цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

Стаття 117 Конституції України встановлює, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обовязковими до виконання.

Закон України «Про нотаріат» у статті 87 визначає, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, за своїм способом викладення дана норма права є такою, що відсилає до підзаконного правового акту, а саме постанови Кабінету Міністрів України. В силу своєї правової природи Закон України, як акт, що регулює найважливіші суспільні відносини, не повинен вдаватися до надмірної деталізації та може містити посилання на підзаконні нормативно-правові акти, якими визначаються конкретні вимоги до здійснення певних процедур. Суд вважає, що вказівка позивача на те, що можливість вчинення виконавчого напису нотаріусом на кредитних договорах має бути чітко передбачена саме законом, не містить належного правового обґрунтування, оскільки обовязкові до виконання постанови Кабінету Міністрів України спрямовані на виконання законів та конкретизують їх приписи і є частиною законодавства України.

Крім того, суд зазначає, що Постанова Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 р. «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. №662 була чинною на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису, відтак як приватний нотаріус так і відповідач діяли у межах норм діючого на той час законодавства. Той факт, що Постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» станом на момент прийняття рішення у справі оскаржується в судовому порядку жодним чином не може впливати на встановлення судом підставності вчинення нотаріусом виконавчого напису станом на 24.11.2016 р.

Відповідно до ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як випливає зі змісту вказаної статті 18 ЦК України, а також статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», вчинення виконавчого напису це захист нотаріусом прав кредитора за допомогою спрощеної, позасудової процедури, яка полягає у вчиненні на боргових документах напису про стягнення грошей або майна на його користь, за наявності між боржником і кредитором правовідносин, які визначаються Кабінетом Міністрів України шляхом встановлення переліку документів, що підтверджують ці правовідносини.

Відтак, як вбачається з вищенаведених норм, здійснення особою захисту свої прав на стягнення заборгованості за кредитним договором у спосіб, який передбачено ст.18 ЦК України шляхом звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису на кредитному договорі не ставиться у залежність від наявності чи відсутності такої умови у договорі.

Також суд не може погодитися з тим, що вчинивши оспорюваний виконавчий напис на кредитному договорі, нотаріус допустив повторне стягнення тієї ж заборгованості з ПАТ «Іскра», оскільки ним вже було вчинено виконавчий напис на договорі застави, в тому числі і щодо стягнення простроченої заборгованості, яка є предметом виконавчого напису, що оскаржується у даній справі.

Чинне законодавство, зокрема частина перша статті 598, статті 599 601, 604 609 ЦК України, не відносить до підстав припинення зобовязань вчинення виконавчого напису нотаріусом та жодним чином не повязує припинення зобовязання з самою лише наявністю судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості, оскільки вказане не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Тому одночасне існування виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави та виконавчого напису про стягнення тієї ж суми заборгованості є допустимим доки зобовязання між сторонами не припиниться одним із визначених законом способів, в тому числі доки кредитор не отримає задоволення своїх вимог будь-яким із передбачених засобів.

На переконання позивача, виконавчий напис №3511 від 24.11.2016 р. не містить всіх необхідних (обовязкових) відомостей, зокрема в ньому не зазначено номерів рахунків в установах банків боржника та обовязкових реквізитів, встановлених ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження»: дати прийняття і номеру рішення, згідно з яким видано документ, резолютивної частини рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень, дати набрання рішенням законної сили та строку предявлення до виконання.

Стосовно цього суд звертає увагу позивача на те, що вимоги щодо наявності у виконавчому документі дати і номеру рішення, резолютивної частини рішення, дати набрання ним законної сили і строку предявлення до виконання застосовуються саме до судових рішень, а виконавчий напис нотаріуса не може містити таких даних, оскільки не належить ні до числа виконавчих листів та наказів, ані до числа ухвал та постанов судів, а є окремим різновидом виконавчих документів. Разом з тим оспорюваний виконавчий напис містить дату його вчинення, номер, за яким його зареєстровано, дату набрання чинності та строк предявлення виконавчого напису до виконання.

Статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» не встановлено необхідності зазначати у виконавчому документі номери рахунків в установах банків боржника.

Як вбачається з документів, наданих приватним нотаріусом суду, Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернулося до приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_1 із заявою №10-3/19979 від 24.11.2016 р. про вчинення виконавчого напису на кредитному договорі №KU017692, укладеному 15.06.2012 р. В поданій заяві банк зазначив, що за позичальником рахується прострочена заборгованість по тілу кредиту, що становить 444499,53 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 24.11.2016 р. на дату складення розрахунку заборгованості становить 11373684,62 грн. До заяви про вчинення виконавчого напису було долучено оригінали розрахунку загальної заборгованості перед ПАТ «ВіЕс Банк» по кредитному договорі №KU017692 від 15.06.2012 р. станом на 24.11.2016 р., кредитного договору №KU017692 від 15.06.2012 р. додатків та додаткових угод до нього, виписок із особових рахунків, копії вимог та довіреності представника, а також інформацію про курс валют станом на 24.11.2016 р.

Суд приходить до висновку, що відповідачем для одержання виконавчого напису на кредитному договорі було подано всі необхідні документи як того вимагає Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, зокрема оригінал кредитного договору з додатками та додатковими угодами до нього, а також засвідчену ПАТ «ВіЕс Банк» виписку з рахунків боржника, з якої вбачається, що непогашеною станом на 24.11.2016 р. є заборгованість в сумі 444499,53 доларів США, тобто різниця між дебетом рахунку (486000 доларів США) та кредитом рахунку (41500,47 доларів США).

Приписами законодавства встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20.05.2015 р. у справі №6-158цс15. Аналогічної позиції дотримується і Вищий господарський суду України, зокрема в своїх постановах від 07.09.2016 р. у справі №910/32719/15 та від 16.01.2017 р. у справі №910/29733/15.

Як розяснено пунктом 8 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 р. №10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо субєктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 названого Закону нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Водночас слід мати на увазі, що до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Таким чином, господарський суд не повинен перевіряти правильність виконавчого напису з позиції законності дій приватного нотаріуса при його вчиненні та здійснювати оцінку його діям при вчиненні виконавчого напису, оскільки за змістом статей 1, 2, 18 Господарського процесуального кодексу України, статей 1 і 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а відповідно до статті 50 названого Закону нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

У господарських судах при вирішенні спору між боржниками і стягувачами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, вирішується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства, тобто розглядається справа за наявності між боржниками і стягувачами спору про право.

Господарські суди при розгляді позову про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, перевіряють лише належність банку як кредитору права вимоги, правильність вимог, зазначених у виконавчому написі, а також встановлюють наявність (відсутність) обєктивних обставин, при яких виконавчий напис втратив чинність та не підлягає виконанню.

Звертаючись з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач був зобовязаний довести шляхом подання відповідних доказів відсутність заборгованості перед кредитором або інший розмір такої заборгованості за кредитним договором, оскільки ним оспорюється визначена у виконавчому написі нотаріуса сума боргу. Зокрема, для цього позивач був вправі надати докази погашення заборгованості за кредитним договором, зробити власний контррозрахунок належних до сплати сум тощо.

Позивач впродовж розгляду справи неодноразово заявляв про те, що сума заборгованості не є безспірною, ПАТ «Іскра» не погоджувало з банком її розміру та повністю заперечує існування заборгованості в сумі, на яку було вчинено виконавчий напис, проте не вказав на те, в чому конкретно полягає неправильність нарахування суми заборгованості, а також не надав розрахунку, з якого можна було б встановити те, що на момент вчинення виконавчого напису заборгованість існувала в іншому розмірі.

Таким чином, позивачем у встановленому процесуальному порядку не спростовано належними та допустимими доказами, що сума заборгованості перед банком є іншою, ніж та, що вказана у спірному виконавчому написі.

З огляду на викладене, проаналізувавши підстави позову, перевіривши належність банку, як кредитору права вимоги за кредитним договором та правильність вимог, зазначених у виконавчому написі, суд дійшов висновку про неможливість визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Як передбачено частиною шостою статті 84 ГПК України, в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету.

Суд вважає, що судовий збір слід залишити за позивачем.

Ухвалою суду від 19.12.2016 р. було вжито заходів до забезпечення позову, а саме: зупинено стягнення на підставі виконавчого напису від 24.11.2016 року №3511, вчиненого приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Іскра» на користь ПАТ «ВіЕс Банк» простроченої заборгованості по тілу кредиту за період з 01.03.2016 року по 24.11.2016 року у сумі 444499,53 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 24.11.2016 року, на дату складення розрахунку заборгованості становить 11373684,62 грн. за кредитним договором №KU017692, укладеним 15.06.2012 року, з урахуванням внесених до нього змін та доповнень.

Відповідно до ст.68 ГПК України питання про скасування забезпечення позову вирішується господарським судом, що розглядає справу, із зазначенням про це в рішенні чи ухвалі.

Згідно з п.10 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, беручи до уваги те, що обставини які спричинили застосування заходів забезпечення позову змінились, враховуючи те, що забезпечення позову перешкоджатиме належному виконанню виконавчого напису, суд вбачає за необхідне скасувати заходи до забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 19.12.2016 р.

Керуючись Законом України «Про нотаріат», ст.ст. 4, 18 Цивільного кодексу України, ст.ст.43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 68, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Скасувати заходи до забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 19.12.2016 р.

В судовому засіданні 01.03.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 06.03.2017 р.

Суддя Гоменюк З.П.