КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р. Справа№ 910/13407/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Куксова В.В.

за участю секретаря судового засідання: Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Щербак Є.М. - представник за довіреністю б/н від 26.11.2016;

від відповідача: Гук О.О. - представник за довіреністю б/н від 30.01.2017;

21.01.2016;

від третьої особи 1: не з'явились;

від третьої особи 2: Цуканова С.Г. - представник за довіреністю № 27-48336/16 від 28.12.2016;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай кепітал Менеджмент"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2016

у справі № 910/13407/16 (суддя - Маринченко Я.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай кепітал Менеджмент"

за участю третьої особи, яке не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Айбокс",

за участю третьої особи, яке не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання правочину недійсним та визнання відсутнім права вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал Менеджмент» (надалі - відповідач) про визнання недійсним договору №8/1-VP від 12.02.2015 про відступлення права вимоги, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «КУА «Скай кепітал Менеджмент» та визнання відсутнім у відповідача права вимоги за договором кредитної лінії №НКЛ-2002859/1 від 22.05.2014, укладеним між Банком та ТОВ «Айбокс».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.05.2014 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Айбокс» укладено договір кредитної лінії №НКЛ-2002859/1 (кредитний договір), згідно якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості 80 000 000,00 грн з кінцевим терміном погашення не пізніше 31.12.2017, та низки договорів забезпечення кредитного договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2016 (повний текст рішення складено 17.11.2016) позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай кепітал Менеджмент" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2016 та прийняти нове, яким у позові відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай кепітал Менеджмент" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2016 у справі № 910/13407/16 було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 06.02.2017.

Оскільки головуючий суддя (суддя - доповідач) 06.02.2017 перебував на лікарняному, розгляд апеляційної скарги призначеної на 06.02.2017 не відбувся. Ухвалою від 13.02.2017 розгляд апеляційної скарги у даній справі було призначено на 13.03.2017.

В судовому засіданні 13.03.2017 представник відповідача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про відмову позову з підстав, викладених в апеляційній скарзі. (Зазначив, що відсутні підстави визнання договору про відступлення прав вимоги недійсним, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню)

Представник позивача в судовому засіданні 13.03.2017 проти задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Також подав клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи в порядку ст. 101 ГПК України, неподання яких до місцевого господарського суду обґрунтував тим, що позивачем в суді першої інстанції неодноразово зазначалось про обставини, які підтверджуються новими доказами (про поновлення в бухгалтерському обліку банку заборгованості відповідача за договором), однак з урахуванням того, що відповідачем обставини щодо поновлення заборгованості останнього не заперечувались, позивачем не були надані вказані докази. Суд апеляційної інстанції, враховуючи ту обставину, що позивачем дійсно в суді першої інстанції зазначалось про поновлення заборгованості відповідача в бухгалтерському обліку банку за договором, дійшов висновку про задоволення клопотання позивача в порядку ст. 101 ГПК України та долучив вказані докази до матеріалів справи.

Представник третьої особи 2 проти задоволення апеляційної скарги у даній справі заперечив, зазначив, що судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права, а тому просив рішення у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представники третьої особи 1 в судове засідання 13.03.2017 не з'явилися, про час місце судового розгляду учасник апеляційного провадження повідомлений належним чином, що про свідчать наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 21.02.2017 представнику вказаної особи ухвали суду від 13.02.2017. Жодних заяв, клопотань від останнього не надходило.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника третьої особи 1, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзивів на неї, заслухавши представників учасників апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 22.05.2014 між ПАТ «Дельта Банк» (банк) та ТОВ «Айбокс» (позичальник) укладено договір кредитної лінії №НКЛ-2002859/1, за умовами якого, з урахуванням додаткової угоди від 28.05.2014, банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти (кредит) в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 80000000 грн зі сплатою 16% річних плати за користування кредитними коштами та кінцевим терміном погашення не пізніше 31.01.2017.

12.02.2015 між ПАТ «Дельта Банк» (банк) та ТОВ «Компанія з управління активами «Скай кепітал Менеджмент» (новий кредитор) укладено договір №8/1-VP про відступлення права вимоги, за умовами якого банк передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги належного виконання зобов'язань ТОВ «Айбокс» за договором кредитної лінії №НКЛ-2002859/1 від 22.05.2014 з наступними змінами та доповненнями, внесеними додатковими угодами, а саме право вимоги щодо повернення заборгованості за кредитом у розмірі 1125959,47 грн.

Разом з правом вимоги зобов'язань, що передаються, до нового кредитора переходять права за договорами, що забезпечують виконання основного зобов'язання, а саме права заставодержателя, що виникають з наступних договорів застави: №НКЛ-2002859/S-3 від 22.01.2014, №НКЛ-2002859/S-2 від 31.10.2013, №НКЛ-2002859/S-1 від 31.10.2013, №НКЛ-2002859/S-3 від 31.10.2013, договорів поруки №П-2002859/3 від 31.07.2014, №П-2002859/4 від 31.07.2014, №П-2002859/5 від 25.06.2014, №П-2002859/7 від 25.06.2014, №П-2002859/8 від 25.06.2014, №П-2002859/9 від 25.06.2014, №П-2002859/10 від 25.06.2014, №П-2002859/11 від 25.06.2014.

Сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за основним зобов'язанням становить 1125959,47 грн., яку основний кредитор зобов'язаний сплатити не пізніше 15.02.2015 (п.п.1.3, 1.4 договору).

Як вбачається з пояснень представників сторін та тексту спірного договору відступлення права вимоги, вказаний договір зі сторони банку підписано представником банку Тарасюком Д.О., який діє на підставі довіреності від 03.10.2014, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Літвіновим А.В. 03.10.2014 за реєстровим №1180.

Згідно вказаної довіреності, копія якої наявна в матеріалах справи, ПАТ «Дельта Банк» цією довіреністю уповноважує Тарасюка Д.О., зокрема, від імені та за рішенням довірителя укладати, змінювати та припиняти дію договорів, в тому числі купівлі-продажу прав вимоги, а також здійснювати інші дії, (в тому числі підписувати всі, пов'язані з цим документи). Довіреність дійсна до 01.10.2020 та підписана Головою Ради директорів АТ «Дельта Банк» Поповою О.Ю. та Заступником Голови Ради директорів АТ «Дельта Банк» Кінбергом С.В.

Місцевим господарським судом було правомірно встановлено, що ст.6 відповідно до п.6.1. ст.6 статуту АТ «Дельта Банк» (в редакції, чинній на момент укладання оспорюваного правочину), органами управління банку є загальні збори акціонерів, спостережна рада, рада директорів.

Пунктом 6.5.1. статуту, п.1.1. положення «Про Раду директорів АТ «Дельта Банк» визначено, що рада директорів є виконавчим органом банку. Рада директорів здійснює управління поточною діяльністю банку, формування фондів, необхідних для статної діяльності банку та несе відповідальність за результати фінансово-господарської діяльності банку згідно з принципами та порядком, встановленими статутом банку, рішеннями загальних зборів акціонерів і спостережної ради банку.

Так, відповідно до п. 6.5.5.-6.5.7. статуту, п.2.3, 3.2.1. положення «Про Раду директорів «Дельта Банк», у межах своєї компетенції рада директорів діє від імені банку, підзвітна загальним зборам акціонерів та спостережній раді банку. Рада директорів діє на підставі положення про раду директорів банку, що затверджується загальними зборами акціонерів банку. Права та обов'язки членів ради директорів визначаються чинним законодавством, статутом банку та положенням про раду директорів банку, а також трудовим договором, що укладається з кожним членом ради директорів. Рада директорів вирішує всі питання діяльності банку, крім питань, віднесених до компетенції загальних зборів акціонерів спостережної ради банку, а також виконує передані їй загальними зборами акціонерів та спостережною радою банку функції, що належать до компетенції цих органів, крім питань, що відносяться до виключної компетенції.

Відповідно до п. 6.5.10.1.-6.5.10.3. статуту, п.4.3.1,-4.3.3. положення «Про раду директорів АТ «Дельта Банк», голова ради директорів керує роботою ради директорів та без довіреності (доручення) представляє банк в усіх підприємствах, установах та організаціях як в Україні, так і за її межами, вчиняє правочини, укладає договори, угоди, видає довіреності, підписує будь-які документи та здійснює інші дії в межах своїх повноважень; відповідно до законодавства України на власний розсуд розпоряджається майном та коштами банку на суму, що не перевищує 25 (двадцять п'ять) відсотків регулятивного капіталу банку. Розпорядження майном та коштами банку на суму, що перевищує 25 (двадцять п'ять) відсотків регулятивного капіталу банку, здійснюється з урахуванням положень п.6.4.3.38 цього статуту; для вирішення окремих питань, що входять до його компетенції видає довіреності на право представництва, інтересів банку, підписання договорів, угод та зобов'язань від імені Банку.

Пунктом 6.5.12. статуту, п.4.4. положення «Про раду директорів АТ «Дельта Банк», встановлено правило двох підписів: будь-які правочини (у тому числі, але не виключно: договори (контракти), угоди, довіреності, гарантії, тощо) та інші документи, конкретний перелік яких визначається та встановлюється спостережною радою банку, від імені банку повинні бути підписані спільно головою ради директорів (або виконуючим обов'язки голови ради директорів) та особою, призначеною спостережною радою банку з поміж членів ради директорів банку або заступників голови ради директорів банку. правочини та документи, зазначені в цьому пункті статуту, вважатимуться належним чином укладеними (вчиненими) та будуть мати юридичну силу для банку виключно у випадку, коли вони укладені з дотриманням такого правила двох підписів.

Нормами пунктів 4.1.-4.2. положення «Про раду директорів АТ «Дельта Банк» встановлено, що голова ради директорів організовує роботу ради директорів, скликає засідання, забезпечує ведення протоколів засідань ради директорів. Голова ради директорів має право без доручення (довіреності) діяти від імені банку відповідно до рішень ради директорів, в тому числі представляти інтереси банку, вчиняти правочини від імені банку, видавати накази та давати розпорядження, обов'язкові до виконання всіма працівниками банку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції відхиляє в цій частині доводи апелянта та погоджується з висновками місцевого господарського суду, що положеннями статуту банку та положенням про раду директорів банку, а також змістом довіреності передбачено, що особа, на ім'я якої видано довіреність від імені та за рішенням довірителя має право укладати договори відступлення права вимоги. Тобто, для укладання спірного договору передбачено необхідність прийняття відповідного рішення органом управління банку - радою директорів, до компетенції якої відноситься вирішення всіх питань діяльності банку, крім тих, що віднесені до виключної компетенції загальних зборів акціонерів. Голова ради директорів має право діяти від імені банку відповідно до рішень ради директорів, тобто вказаними положеннями голові ради директорів надано право діяти виключно в межах рішень прийнятих радою директорів банку.

Натомість, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами рада директорів банку відповідних рішень про укладення спірного договору не приймала. Вказана обставина не була спростована ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду рішення суду.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (далі - Постанова Пленуму № 11), вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Враховуючи викладене, зокрема те, що спірний договір від імені банку укладено та підписано особою, яка не мала повноважень на укладення зазначеного договору без відповідного рішення колегіального органу управління банку (ради директорів), з порушенням вказаних положень статуту, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського су про відсутність волевиявлення банку (та повноважень представника, яким було підписано спірну угоду), що є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта про те, що у ради директорів банку відсутні повноваження щодо прийняття рішень про укладення такого типу договорів. Вказані доводи спростовуються, зокрема, наведеними положеннями статуту, відповідно до якого рада директорів вирішує всі питання діяльності банку, а необхідність такого рішення ради директорів, зокрема передбачено і змістом виданої представнику довіреності.

Місцевий господарський суд також правомірно відхилив доводи відповідача відносно того, що протоколом №487 від 22.07.2014 спостережної ради ПАТ «Дельта Банк» встановлено вимоги до довіреності на підписання договорів відступлення права вимоги, а саме вказана довіреність має видаватись із дотриманням правила двох підписів без необхідності прийняття додаткових рішень на підписання договорів, оскільки вказаним протоколом визначено загальний перелік договорів, для вчинення яких необхідна довіреність представника, вчинена за правилом двох підписів. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, довіреність, хоча і видано з дотриманням правила двох підписів, проте сама лише довіреність без наявності рішення ради директорів не надає повіреному права укладення договорів відступлення права вимоги, в тому числі і спірного договору.

Щодо доводів апелянта про наступне схвалення правочину банком, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Так, у пунктах 3.3, 3.4 Постанови Пленуму № 11 зазначено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Натомість місцевий господарський суд правомірно вказав на відсутність наступного схвалення банком спірного договору. А наведені апелянтом доводи з посиланням на платіжне доручення № 11, акт приймання-передачі від 13.02.2015 не свідчить про наступне схвалення банком спірного договору, оскільки, зокрема наданий апелянтом акт приймання-передачі документації від 13.02.2015 був підписаний тією ж особою, що й спірний договір, на підставі тієї ж довіреності, більше того, спростовує такі доводи факт звернення юридичної особи до суду з позовом про нікчемність такого правочину.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що Правлінням НБУ прийнято постанову від 11.09.2014 №560/БТ про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю ПАТ «Дельта Банк» шляхом призначення куратора та Постанову від 30.10.2014 №692/БТ Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних. Вказаними постановами, зокрема, призначено куратора банку, заборонено банку використовувати для розрахунків у національній валюті прямі кореспондентські рахунки, зобов'язано банк здійснювати розрахунки виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у НБУ, та запроваджено певні обмеження діяльності банку, в тому числі зобов'язано банк приймати погашення заборгованості, що виникла за будь-якими активними операціями банку тільки в грошовій формі.

Позивач вказує на порушення банком норм вказаних постанов при укладенні спірного договору, що також є підставою його недійсності.

Щодо доводів позивача про нікчемність спірного договору суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Положеннями статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 № 2121-III передбачено, що Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк".

В подальшому, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийняла рішення № 71 від 08.04.2015 року про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 №51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк". Згідно з даним рішенням тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" запроваджено строком на шість місяців з 03 березня 2015 року по 02 вересня 2015 року включно.

Згідно із рішенням виконавчої дирекції Фонду № 147 від 03 серпня 2015 року продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" до 02 жовтня 2015 року включно.

Постановою Національного банку України №664 від 02.10.2015 відкликано банківську ліцензію ПАТ "Дельта Банк" та розпочато ліквідацію останнього.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" № 4452-VI від 23.02.2012, цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Уповноваженою особою Фонду видано наказ № 67 від 11.03.2015 для здійснення в ПАТ "Дельта Банк" перевірки правочинів (інших договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та створено комісію.

За результатом перевірки правочинів на предмет виявлення нікчемних, комісією складено протокол № 81 від 28.09.2015, згідно якого договір купівлі-продажу прав вимоги №8/1-VP від 12.02.2015, укладений між ПАТ "Дельта Банк" та відповідачем, віднесено до нікчемних на підставі п. 3 ч. 3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Як стверджує позивач, спірний договір про відступлення права вимоги від 12.02.2015 є нікчемним в силу приписів п.п. 1, 2, 3, 5, 7, 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що для задоволення позову у даній справі достатньо встановлення порушення хоча б з одного з цих пунктів.

Так, позивач у позовній заяві зазначає, що спірний правочин є нікчемним з підстав, визначених п.8 вказаної статті, зокрема, договір укладено з пов'язаною з Банком особою. В якості пов'язаності відповідача з банком вказує на те, що учасник відповідача ОСОБА_10 є рідною сестрою учасника банку ОСОБА_11, при цьому вказані особи до листопада 2015 року обіймали керівні посади в органах управління банку, що вказує на пов'язаність відповідача з банком в розумінні ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність»

Разом з тим, відповідно до положень ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на час укладання спірного правочину) визначено, що для цілей цього Закону пов'язаними особами є:

1) керівники банку, керівник підрозділу внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку;

2) особи, які мають істотну участь у банку;

3) керівники юридичних осіб, які мають істотну участь у банку;

4) керівники та контролери споріднених осіб банку;

5) керівники та контролери афілійованих осіб банку;

6) афілійовані особи банку;

7) споріднені особи банку;

8) асоційовані особи будь-якої фізичної особи, зазначеної в пунктах 1-5 цієї частини;

9) юридичні особи, у яких асоційовані особи, визначені в пункті 8 цієї частини, є керівниками або контролерами.

При цьому, згідно протоколу №69 загальних зборів учасників ТОВ «КУА «Дельта-Капітал» від 18.11.2014 затверджено продаж частки учасника ОСОБА_10 учаснику товариства - Сперлог Інвестмент Лімітед, відповідно, станом на час укладання спірного договору, у лютому 2015 року ОСОБА_10 була особою, пов'язаною з банком, проте ТОВ «КУА «СКМ» не було пов'язаною з банком особою. А тому враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відсутні підстави вважати спірний договір нікчемним з наведеної підстави.

Окремо суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 38 Спеціального Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, у разі якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна.

Суд апеляційної інстанції на підставі ст. 101 ГПК України не приймає доводи відповідача, що оскільки спірний правочин був оплатним, останній не може бути віднесено до нікчемних на підставі вказаного пункту. При цьому, доказами оплатності такого правочину, на думку відповідача, є оригінал платіжного доручення № 11 від 12.02.2015, відповідно до якого відповідач перерахував на рахунок позивача 1 125 959,47 грн за відступлення права вимоги.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції приймає доводи позивача, що вказане платіжне доручення фактично виконано не було, а тому позивач на підставі спірного правочину безоплатно здійснив відчуження майна. Так, відповідно до Постанови Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. При цьому, відповідно до п. 1.12. банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: "Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку"; ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності.

Разом з цим, із матеріалів справи, зокрема, з довідки позивача вих. № 6018 від 13.07.2016 (а.с. 68) вбачається, що операції на підставі правочинів, зокрема, за договором № 8/1-VP про відступлення права вимоги, укладеного 12.02.2015 між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «КУА «Скай кепітал Менеджмент» - через кореспондентський рахунок АТ «Дельта Банк», не проходили. Відповідно кошти по операціям за вищевказаним правочином у грошовій формі не здійснювались, реальних грошових надходжень АТ «Дельта Банк» не отримував. Вказана обставина також підтверджується прийнятими в порядку ст. 101 ГПК України доказами про поновлення в бухгалтерських документах банку заборгованості відповідача за договором на суму 1 125 959,47 грн.

Тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта, що відчуження майнових прав відбулося не безоплатно, що підтверджується платіжним дорученням № 11 від 12.02.2015. Оскільки сама лише наявність умови у договорах щодо подальшої оплати не дає підстави вважати правочин оплатним за відсутності виконання вказаного платіжного доручення. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 03.08.2016 у справі № 910/933/16).

А тому п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону (банк безоплатно здійснив відчуження майна) є окремою підставою для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору №8/1-VP про відступлення права вимоги, укладений 12.02.2015. Вищенаведена норма права підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Щодо позовної вимоги про визнання відсутнім у відповідача права вимоги за договором кредитної лінії №НКЛ-2002859/1 від 22.05.2014, укладеним між Банком та ТОВ «Айбокс», суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що з урахуванням наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, наявні також підстави для задоволення похідних вимог про визнання відсутнім у відповідача права вимоги за договором кредитної лінії №НКЛ-2002859/1 від 22.05.2014, укладеним між Банком та ТОВ «Айбокс».

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Таким чином, на підставі належних та допустимих доказів поданих учасниками апеляційного провадження, прийнятих і досліджених колегією суддів в порядку ст. 43, 101 ГПК України, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай кепітал Менеджмент" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2016 у справі № 910/13407/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2016 у справі № 910/13407/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/13407/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Повний текст постанови складено 17.03.2017.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Куксов