ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.03.2017 Справа № 904/1113/17

За позовом Державного підприємства "Виробниче об'єднання "ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ім. О. М. Макарова", м. Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ", м. Дніпро

про стягнення заборгованості за договором виконання робіт у розмірі 22 789, 63 грн.

Суддя Суховаров А.В.

Представники:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність № 157/1497 від 21.12.16р.;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність від 08.08.16р.

Суть спору:

Державне підприємство "Виробниче об'єднання "ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ім. О. М. Макарова" (далі позивач) звернулось до господарського суду з позовом, у якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ" (далі - відповідач) суму 10 396, 90 грн. основного боргу, 11 210, 90 грн. інфляційних, 1 181, 83 грн. 3% річних, а всього 22 789, 63 грн. заборгованості за порушення виконання грошових зобовязань за договором №24/409 від 01.02.2013 року.

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечує, заявою від 15.02.2017 року просить суд застосувати позовну давність до спірних вимог.

Клопотанням від 15.02.2017 року позивач просить суд поновити строк позовної давності щодо стягнення з відповідача основного боргу, інфляційних та 3% річних.

Відповідач заперечує проти клопотання позивача про поновлення строку позовної давності щодо спірних вимог з огляду на необґрунтованість клопотання позивача.

В порядку ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

встановив:

01.02.2013 року між позивачем (виконавцем) та відповідачем (покупцем) укладено договір №24/409 (далі - Договір), за умовами якого виконавець доручає, а підрядник забезпечує виконання робіт з влаштування фундаменту під верстат в цеху № 7 на території замовника. (п.1.1 Договору).

Відносини, що виникли між сторонами на підставі зазначеного вище Договору, є господарськими зобовязаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

За умовами ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Розрахунок за виконанні роботи здійснюється на підставі актів приймання виконаних робіт (п. 2.3 Договору)

Оплата виконаних робіт здійснюється на протязі трьох календарних днів від дати підпису актів та довідки про вартість виконаних робіт замовником за формою КБ-3 (п. 2.4 Договору).

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивачем було виконано обумовлені Договором роботи відповідно до акту №12-04 прийняття виконаних будівельних робіт від 26.03.2013 року, за яку відповідач не розрахувався, у звязку з чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 10 396, 90 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, позивач нарахував до сплати відповідачу 3% річних за період з 01.04.2013 року по 01.02.2017 року у розмірі 1 181, 83 грн., а також інфляційні за період з квітня 2013 року по грудень 2017 року у розмірі 11 210, 90 грн.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідач подав заяву, в якій просить суд застосувати позовну давність до спірних вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, загальний строк позовної давності, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішення, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п 2.2 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2016 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів)

Положеннями п. 5.3 постанови Пленуму ВГСУ № 10 від 29.05.2016 р. Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів зазначено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань, згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

З огляду на те, що акт №12-04 прийняття виконаних будівельних робіт підписано сторонами 26.03.2013 року, заборгованість за виконані роботи, яку просить стягнути позивач, виникла, з урахуванням вимог п. 2.4 Договору, 30.03.2013 року. Отже, перебіг строку позовної давності, в межах якого позивач мав звернутися до суду за захистом свого права, розпочався з 30.03.2013 року та, відповідно, закінчився в 30.03.2016 року

Даний позов предявлено до суду 02.02.2017 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на те, що відповідачем до прийняття рішення у справі було подано заяву про застосування позовної давності, суд вважає наявними підстави для відмови в задоволенні позову.

Клопотання позивача про поновлення строку позовної давності щодо спірних вимог задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В обґрунтування поданого клопотання позивач вказує, що несвоєчасне звернення позивача з даним позовом до суду зумовлене відсутністю коштів для сплати судового збору через арешт банківських рахунків підприємства позивача згідно постанов органів Держаної виконавчої служби.

За змістом пункту 2.2 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2016 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Виходячи з загальних засад цивільного (господарського) законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Посилання позивача на неможливість сплати судового збору через арешт банківських рахунків, як на поважну причину пропуску строків позовної давності, відхиляються судом, оскільки таку підставу не можна вважати поважною для поновлення строку позовної давності, з огляду на те, що такі причини фактично обумовлені неналежними діями або бездіяльністю самого заявника.

Згідно ст. 49 ГПК України, судовий збір у справі покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 257, 261, 267 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя А.В. Суховаров

Повний текст рішення підписаний 20.03.2017