КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р. Справа№ 910/11628/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Зеленіна В.О.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства «Харківський завод транспортного устаткування»

на рішення господарського суду міста Києва від 22.08.2016 р.

у справі №910/11628/16 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Державного підприємства «Харківський завод транспортного устаткування»

до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш»

про визнання факту існування між сторонами договірних відносин, спонукання укладання додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Харківський завод транспортного устаткування» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш» про визнання факта існування між сторонами договірних відносин, щодо зберігання продукції на складі позивача починаючи з 18.11.2014 р., а також про зобов'язання відповідача укласти додаткову угоду №9 від 18.11.2014 р. до контракту №5/50-09 від 01.03.2010 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.08.2016 р. в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з невідповідністю вимогам матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. На електронну адресу суду від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких відповідач повідомив, що проти доводів апеляційної скарги заперечує, просив залишити скаргу без задоволення, рішення без змін.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників позивача та відповідача.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2017 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача та відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

01.03.2010 р. між Державним підприємством «Харківський завод транспортного устаткування» (постачальник) та Відкритим акціонерним товариством «Азовзагальмаш» (перейменовано у Публічне акціонерне товариство «Азовзагальмаш») (замовник) було укладено контракт № 5/50-09.

Згідно п. 1.1. вказаного контракту, замовник замовляє, а постачальник зобов'язується виготовити, випробувати та поставити блоки фільтрів на системи заправки окислювачем та пальним по темі «Циклон-4», а замовник зобов'язується прийняти продукцію і оплатити її.

Пунктом 6.3. контракту сторони погодили, що продукція приймається згідно порядку, який діє на підприємстві постачальника за участі представників комісії замовника.

Відповідно до п. 6.4. контракту, здача-приймання та звітні матеріали за роботу з виготовлення продукції в цілому здійснюється на підставі акта здачі-приймання.

Згідно п. 9.1. контракта, поставка продукції здійснюється на умовах DDU - м. Маріуполь.

Даний контракт набуває чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2011 р. (п. 14.1. контракту).

Додатковими угодами № 1 від 11.07.2011 р. та № 4 від 10.12.2012 р. строк дії контракту було продовжено до 31.12.2012 р. та 31.12.2014 р. відповідно.

Відповідно до акта здачі-прийому продукції № 1 від 18.11.2014 р. позивачем виконано роботи згідно етапів № 1, 2 в повному обсязі відповідно з умовами договору, продукція залишена на відповідальне зберігання у виконавця.

В подальшому позивач звернувся до відповідача з проектом додаткової угоди № 9 від 25.12.2015 р. до контракту № 5/50-09 від 01.03.2010 р., в якій позивач пропонував узгодити правовідносини щодо зберігання виготовленої продукції (направлення проекта договору підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення в цінний лист).

У листі № 1 від 04.01.2016 р., направленному відповідачу разом з актом надання послуг та рахунком, позивач просив сплатити 40300,00 грн. вартості послуг зберігання продукції.

В подальшому позивач неодноразово звертався до відповідача з листами про підписання додаткової угоди № 9 від 25.12.2015 р.

Листом № 913-285 від 18.08.2015 р. відповідач повідомив позивача, що запропонована останнім вартість зберігання продукції є завищеною.

Позивач стверджує, що між ним та відповідачем з 18.11.2014 р. фактично існують договірні правовідносини щодо зберігання продукції виготовленої за контрактом № 5/50-09 від 01.03.2010 р., у зв'язку з чим просить суд визнати факт існування таких правовідносин та зобов'язати укласти додаткову угоду № 9 від 18.11.2014 р. до контракту № 5/50-09 від 01.03.2010 р.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 179 ГК України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

Частинами 1-3 ст. 180 ГК України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Порядок укладання господарських договорів передбачений ст. 181 ГК України.

Згідно ч. 1-8 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ГК України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Враховуючи викладене, укладення додаткової угоди № 9 від 18.11.2014 р. до контракту № 5/50-09 від 01.03.2010 р. відповідно до вимог ч. 3 ст. 179 ГК України не є обов'язковим для сторін. Доказів досягнення згоди щодо усіх істотних умов вказаного правочину сторонами до матеріалів справи не надано, у зв'язку з чим підстави для зобов'язання відповідача укласти додаткову угоду № 9 від 18.11.2014 р. до контракту № 5/50-09 від 01.03.2010 р. відсутні. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про спонукання відповідача укласти додаткову угоду № 9 від 18.11.2014 р. до контракту № 5/50-09 від 01.03.2010 р. є необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання факту існування договірних відносин між сторонами щодо зберігання продукції на складі починаючи з 18.11.2014 р., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідна правова норма кореспондується з положеннями ст. 20 ГК України.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі, оскільки може бути лише елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Відповідно до п. 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.11.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», якщо господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГК України.

Таким чином, визнання факта існування договірних відносин між сторонами не відповідає встановленим законом або договором між ними способам захисту прав, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з невідповідністю вимогам матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 22.08.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Харківський завод транспортного устаткування» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.08.2016 р. у справі №910/11628/16 залишити без змін.

Справу №910/11628/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

В.О. Зеленін