ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р.Справа № 922/4778/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Харківський проектний інститут", м. Харків
до Приватний вищий навчальний заклад Харківський гуманітарний університет "Народна українська академія", м. Харків, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Харківська міська рада м.Харків
про визнання недійсним договору
за участю сторін:

позивача -Мілованов С.Б.

відповідача - Веретун Н.І.

третя особа (ХМР) - не з*явився

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року до суду звернулось ТОВ "Харківський проектний інститут" з позовом до Приватного вищого навчального закладу Харківський гуманітарний Університет" "Народна Українська академія" та просить визнати недійсним договір від 24.07.2012 року купівлі-продажу нежитлових будівель літера "И-1" загальною площею 63,0 кв.м та літера "К-1" загальною площею 46,0 кв.м., що розташовані за адресою :АДРЕСА_1, посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, Олійник Л., укладений між Акціонерним Товариством "Харківський проектний інститут",, та Харківським гуманітарним Університетом "Народна українська академія", .

Анулювати державну реєстрацію права власності за Приватним вищим навчальним закладом Харківський гуманітарний Інститут "Народна українська академія" () на нежитлові приміщення будівлі літери "И-1", загальною площею 63,0 кв.м., та "К-1", загальною площею 46,0 кв.м., що розташовані за адресою : АДРЕСА_1.

Зареєструвати право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський проектний інститут" () на нежитлові приміщення будівлі літери "И-1",загальною площею 63,0 кв.м. та "К-1" загальною площею 46,0 кв.м., що розташовані за адресою : АДРЕСА_1.

Стягнути з відповідача на користь позивача суму сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання сторонами під час укладення договору купівлі-продажу імперативних приписів ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України, а відтак вважає спірну угоду укладеною з прямим порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання її недійсною згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України.

29.12.2016 року автоматизованою системою документообігу господарського суду Харківської області дану позовну заяву (єдиний унікальний номер судової справи №922/4778/16) призначено для розгляду судді Калантай М.В.

03.01.2017 року суддею Калантай М.В. винесена ухвала на підставі ст. 20,86 ГПК України про самовідвід.

03.01.2017 року призначений повторний автоматичний розподіл справи за № 922/4778/16. Протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями призначено до розгляду суддю Лаврову Л.С.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04 січня 2017 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду і призначено до слухання у судовому засіданні на 30.01.2017 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.01.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Харківську міську раду.

Розгляд справи неодноразово відкладався, у зв'язку із витребуванням судом додаткових документів: у позивача - читаємого екземпляру договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.07.2012 року, обґрунтування підстав для визнання договору недійсним в розумінні ст. 203 ЦК України, доказів виділення земельної ділянки під нежитловими будівлями в окрему, витягу з ЄДРПОУ станом на 2016 рік, доказів набрання чинності рішенням господарського суду у справі за № 922/3334/16, на яке посилається позивач, рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 лютого 1999 року за № 173 "Про надання відкритому акціонерному товариству "Харківський проектний інститут у користування земельних ділянок по АДРЕСА_1", державного акту на право постійного користування землею (серія НОМЕР_1), зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 12 березня 1999 року за № 521, рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 25 квітня 2000 року за № 526 "Про надання ВЗО ХГІ "Народна українська академія" у користування земельних ділянок по АДРЕСА_1", рішення XXXІII сесії Харківської міської ради IV скликання від 22 лютого 2005 року за № 30/05 "Про припинення та надання у користування земельних ділянок юридичним та фізичним особам"; від відповідача - відзиву на позов з документальним обґрунтуванням, доказів виділення землі під нежитловими будівлями в окрему земельну ділянку та її кадастровий номер, витягу з ЄДРПОУ на 2016 рік, установчих документи.

Під час розгляду справи судом долучено до матеріалів справи відзив відповідача з документальним обґрунтуванням заперечень проти позову, додаткові письмові пояснення відповідача, заяву про застосування строку позовної давності, додаткові письмові пояснення позивача щодо його правової позиції, письмові пояснення третьої особи у справі ( а.с.45-50, 83-85, 101-112,161-164).

Згідно положень ст.ст. 4-3, 33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та надання суду витребуваних документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський проектний інститут» та Приватним вищим навчальним закладом Харківський гуманітарний університет «Народна Українська Академія» 24 липня 2012 року укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. та зареєстровано за номером в реєстрі 1371 ( а.с.13-15).

За вказаним договором (п. 1.1), позивач передав, а відповідач прийняв у власність нежитлові будівлі літера «И-1», загальною площею 63,0 кв.м., літера «К-1», загальною площею 46,0 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1, в м. Харкові, та зобов'язався оплатити їх вартість за ціною та на умовах, встановлених в договорі.

Пунктом 2.1 Договору сторони погодили та встановили ціну договору, а також порядок розрахунків, а саме: продаж нежитлових будівель за суму 60983,00 грн. Вся грошова сума сплачується в безготівковій формі на рахунок продавця покупцем в десятиденний строк з моменту підписання та нотаріального посвідчення цього договору, в зв'язку з чим сторони підписують акт прийому - передачі нежитлових будівель протягом трьох робочих днів з моменту повного розрахунку по договору.

Відповідно до рішення Господарського суду Харківської області від 27.01.2015 року у справі 922/5154/14 (справу розглянуто за участі тих самих осіб, що й беруть участь у цьому провадженні, рішення набрало законної сили), на виконання умов вказаного договору на рахунок ТОВ «Харківський проектний інститут» були зараховані кошти в сумі 60983,00 грн. в т.ч. ПДВ - платіжний документ № 441, які надійшли від: ПВНЗ ХГУ "Народна українська академія", що підтверджує здійснення розрахунків за договором в повному обсязі.

Таким чином, вказаний договір виконано сторонами та для них настали реальні правові наслідки, обумовлені договором.

За змістом п. 4.2. договору сторони стверджують, що:

- однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки;

- договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину;

- договір не вчинюється під впливом тяжких для Продавця обставин, на вкрай невигідних умовах;

- ціна продажу, зазначена в п. 2.1. цього договору, відповідає їх дійсним намірам.

Крім того, у п.7.1, 7.2. договору сторони підтвердили, що учасники правочину зі змістом ст. 182, 215-220, 225, 228-236 Цивільного кодексу України ознайомлені, їх зміст є зрозумілим, як і зміст самого договору, питань які залишилися нез'ясованими чи незрозумілими для них, немає.

Договір підписано представниками сторін, повноваження яких перевірено нотаріусом, та скріплено печатками.

Разом з тим, позивач стверджує про недотримання сторонами в момент вчинення правочину вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України, ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України, а саме укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна без зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Наведені обставини, на переконання позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку. В обґрунтування наявності порушень прав та законних інтересів позивач посилається на судові рішення у господарській справі № 922/3334/16.

Відповідач, у свою чергу, будь-які порушення вимог ст. 203, 215 ЦК України, ч. 6 ст. 120 ЗК України заперечує, з огляду на зазначення сторонами у п. 1.4. договору кадастрових номерів земельних ділянок № 1 площею 0,1853 га - :03:008:0095, та № 2, площею 0,1805 га - :03:008:0096, наявність домовленостей щодо поділу земельної ділянки, закріпленої у письмових документах з проставленням підписів керівників та печаток сторін, наявність судової преюдиції про встановлення факту досягнення сторонами з усіх необхідних умов договору, також просить суд під розгляду справи звернути увагу на загальні принципи права і норми міжнародно-правових актів, ратифікованих Україною.

Окрім іншого, відповідач просить застосувати до вимог позивача строк позовної давності.

Третя особа у справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, підтримує правову позицію відповідача з підстав, наведених у письмових поясненнях.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. ст. 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає або зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. (ч. 3 ст. 640 ЦК України)

Частиною 3 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У відповідності до статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Зважаючи на наведене, Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський проектний інститут» та Приватний вищий навчальний заклад Харківський гуманітарний Університет" "Народна Українська академія" при підписанні Договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 24.07.2012 року визначили його умови, та дотрималися установленої законом форми для цього виду договорів.

Як визначає ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Позивач вважає, що недосягнення сторонами згоди щодо визначеною цією нормою істотної умови договору є підставою для визнання договору купівлі-продажу нежитлових будівель літери «И-1» та «К-1» від 24 липня 2012 року недійсним у розумінні частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

В силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, на момент вчинення правочину.

Приписами статті 203 ЦК України встановлено, зокрема, вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК);

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК);

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК);

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК)

У п. 4.2, 7.1, 7.2. договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 24.07. 2012 року сторони підтвердили своє вільне волевиявлення до вчинення цього правочину, а також факт його спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Крім того, нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Олійник Л.М. встановлено необхідний обсяг дієздатності та правоздатності юридичних осіб та повноваження їх представників для вчинення правочину, про що зазначено в тексті договору.

Надаючи правову оцінку посиланням позивача на невідповідність спірного правочину ч. 1 ст. 203 ЦК України, тобто невідповідність змісту спірного правочину Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, з огляду на невиконання сторонами під час його вчинення приписів ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України, як на підставу його позовних вимог, суд вважає за необхідне звернути увагу на роз'яснення Пленуму Вищого господарського суду України, надані у Постанові № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Як вказано у ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти, є істотною умовою договору купівлі-продажу нерухомості.

Позивач стверджує про невиконання сторонами під час його вчинення приписів вказаної норми земельного законодавства, тобто відсутність цієї істотної умови у договорі купівлі-продажу нежитлових будівель від 24.07.2012 р.

У той же час, як відзначає з цього приводу Пленум Вищого господарського суду України у п. 2.2. Постанови № 11 від 29.05.2013 за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. Виняток з цього правила становить лише договір оренди землі, оскільки відсутність хоча б однієї з істотних умов є підставою для визнання його недійсним згідно з прямим приписом частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі".

При цьому, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, що випливає із презумпції правомірності правочину, передбаченої статтею 204 ЦК України.

Однак, чинне законодавство, зокрема і норма ч. 6 ст. 120 ЗК України (на яку посилається позивач), не містить прямих вказівок щодо визнання договору купівлі-продажу будівлі або споруди недійсним у випадку невиконання її положень, а отже на вказаний правочин поширюється загальне правило, відповідно до якого відсутність у договорі істотної умови не є підставою для визнання його недійсним.

Водночас суд приходить до висновку, що визначені законодавцем у ч. 6 ст. 120 Земельного кодексу України вимоги до умов договору, направлені на запобігання в подальшому виникненню спорів між сторонами цього правочину щодо визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування будинку, будівлі чи споруди, однак у жодному разі невиконання цих вимог не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним, а виключно є передумовою для звернення до суду з позовом про визначення розміру земельної ділянки.

Така правова позиція втілюється і у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», у п. 18-1 якої йдеться, зокрема, про те, що вирішуючи спори про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд повинен з'ясовувати, зокрема: чому це питання не було вирішено в договорі; можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку; чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

Як випливає з вищевказаного, не врегульовані у договорі купівлі-продажу нерухомого майна питання щодо визначення розміру земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування, можуть бути предметом судового розгляду, проте у спорі щодо встановлення меж цієї ділянки, однак не для визнання такого договору недійсним.

У матеріалах справи в підтвердження наданих сторонами гарантій щодо відсутності питань, які залишилися нез'ясованими і незрозумілими для сторін у зв'язку із укладенням договору, наявна підписана уповноваженими представниками сторін договору та скріплена печатками план-схема ділянки по вулиці Лермонтовській, 27 у м. Харкові від 17.07.2012 р. А отже на момент вчинення правочину сторони досягли згоди щодо розподілу земельної ділянки під об'єктами нежитлової нерухомості та визначили, який її розмір потрібен для обслуговування цих об'єктів, що відображено також і у листуванні між сторонами.

Досягнення домовленостей між сторонами правочину щодо усіх його необхідних умов закріплено й у рішенні Господарського суду Харківської області у справі № 922/5154/14 від 27.01.2015 року за позовом ТОВ «Харківський проектний інститут» до ПВНЗ ХГУ «Народна українська академія» про розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 24.07.2012 року, яке набрало законної сили (арк. 6 судового рішення). Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України вказані обставини не потребують доказування.

Як встановлено судом, спірний договір укладений в письмовій формі, містить всі істотні умови, з боку позивача підписаний ОСОБА_5, який згідно з преамбулою договору є генеральним директором ТОВ" Харківський проектний інститут" та діє від імені останнього на підставі Статуту.

На виконання умов договору кожна із сторін здійснила відповідні дії, зокрема, сторони підписали прийомо-передавальний акт від 31.08.2012 року, договір посвідчений нотаріусом що підтверджується наданими до матеріалів справи документами а.с .67).

На підставі викладеного суд дійшов висновку про те, що наступними діями позивач схвалив спірний договір .

Відповідно до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Він визначає цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечується захистом правосуддя.

Згідно приписів п.7 ч.1 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Зокрема, ця норма Конституції означає, що підстави припинення права власності визначаються виключно законами України.

Закони України не містять жодних норм, які дозволяють позивачу з підстав, викладених у позові, вимагати не лише визнання договору недійсним, а й фактично припинення права власності позивача на придбані ним на оплатній основі та відповідно до вимог закону об'єкти нежитлової нерухомості.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідач, укладаючи договір купівлі-продажу приміщення від 24.07.2012 р. та перераховуючи кошти за нього відповідно до умов договору, правомірно очікував на набуття права власності на майно в значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Аналізуючи обраний відповідачем спосіб захист права та можливість втручання в право власності відповідача в розрізі цього спору, суд вважає необхідним звернутися також до практики ЄСПЛ (наприклад, рішення «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року), відповідно до якої напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме:

чи є втручання законним;

чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес;

чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям («пропорційність» є оціночною категорією і повинна встановлюватися щодо конкретного суб'єкта в кожній окремій справі на підставі тих обставин і фактів, що встановлені судом безпосередньо).

Суд констатує незаконність втручання, оскільки відсутній критерій пропорційності, так як позивач пропонує позбавити відповідача права власності на нежитлові будівлі виключно на підставі не зазначення у договорі кадастрового номеру виділеної для їх обслуговування земельної ділянки, яка навіть не є предметом правочину.

Крім того, виходячи зі змісту п. 2.4. Постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», п. 18-1 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04. 2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» суд роз'яснює, що позивач вправі обрати будь-який інший (альтернативний) спосіб захисту його права чи законного інтересу, якщо він вважає, що вони порушені, який при цьому забезпечуватиме дотримання принципів верховенства права, справедливості та пропорційності втручання у право власності іншої особи.

У той же час, в силу приписів ст. 1 ГПК України підставою для звернення підприємств, установ, організацій, інших юридичних осіб, громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ є необхідність захисту їх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що обґрунтовуючи порушення своїх законних прав та охоронюваних інтересів у вказаному спорі позивач посилається на рішення Господарського суду Харківської області від 05 грудня 2016 року у справі № 922/3334/16.

Як відзначав під час судового розгляду справи представник ТОВ «Харківський проектний інститут», оскільки у справі № 922/3334/16 йде мова про позбавлення його внаслідок укладеного договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 24.07.2012 року права користування земельною ділянкою в цілому, то звернення його з позовом у цій справі фактично направлено на захист його прав як користувача земельної ділянки.

Однак, рішенням Господарського суду Харківської області від 05 грудня 2016 року у справі № 922/3334/16 у задоволенні позову Харківської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський проектний інститут» про скасування державного акту на право постійного користування землею та припинення права постійного користування земельною ділянкою відмовлено повністю. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09 лютого 2017 року рішення Господарського суду Харківської області від 05 грудня 2016 року у справі № 922/3334/16 залишено без змін. Судові рішення набули законної сили.

В силу вимог ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте позивачем не доведено, що оскаржуваний правочин порушує його права чи охоронювані законом інтереси.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Під час розгляду справи відповідачем було заявлено про застосування строків позовної давності.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У даному спорі відсутні підстави застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки законні права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 1,2,33,44,82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 16.03.2017 р.

Суддя Л.С. Лаврова