ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2017 р. Справа № 922/3614/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Бородіна Л.І. , суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю б/н від 15 листопада 2016 року,

відповідача - ОСОБА_2, за договором про надання правової допомоги №17/2016 від 26 жовтня 2016 року, ордер ХВ 000017 від 26 жовтня 2016 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (вх. № 48 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 23 грудня 2016 року у справі №922/3614/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Харків,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, с. Васищеве, Харківська область,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 23 грудня 2016 року у справі №922/3614/16 (суддя Жельне С.Ч.) позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 заборгованість за вантажне перевезення у розмірі 33000,00 грн., 3% річних у сумі 290,22 грн., інфляційні втрати у розмірі 2156,25 грн., пеню у розмірі 2817,21 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 1378,00грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи та порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 23 грудня 2016 року у справі №922/3614/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ФОП ОСОБА_4

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що відповідач отримав договір-заявку № 16.08-01 від 16.08.2016р. транспортно-експедиційних послуг не з визначеної електронної адреси позивача - , а з іншої електронної адреси та від іншої особи.

Факт доставки та суму транспортних витрат у розмірі 33000,00грн. не оспорює, проте вказує на те, що ним вже сплачено частину заборгованості на користь фізичної особи ОСОБА_5 шляхом перерахування на її рахунок грошових коштів у розмірі 24000,00грн, а отже, на думку відповідача, заборгованість по договору-заявці № 16.08-01 перед ОСОБА_5 складає 9000,00грн.

При цьому, зазначає, що жодних договорів з позивачем не укладав, наданий позивачем договір-заявка № 16.08-01 є фальсифікацією, переговори та переписки між сторонами також не велись, у зв'язку з чим вважає, що між сторонами відсутні господарські зобов'язання.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 1092 від 01.02.2017р.) позивач, заперечуючи проти доводів апелянта, вважає рішення господарського суду Харківської області від 23 грудня 2016 року у справі №922/3614/16 законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просить апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається, зокрема, на те, що сторонами не було погоджено з яких електронних адрес має вестись листування, у зв'язку з чим вважає безпідставним посилання апелянта про те, що відповідач отримав договір-заявку з іншої електронної адреси.

Вважає, що переведення грошових коштів на рахунок іншої фізичної особи ОСОБА_5 не свідчить про виконання відповідачем зобов'язання з оплати за вантажне перевезення за спірним договором, оскільки між позивачем (виконавцем за договором) та ОСОБА_5 відсутні будь-які відносини та надані платіжні доручення не містять відомостей щодо призначення платежів, а тому, на думку позивача, взагалі відсутній правовий зв'язок фізичної особи ОСОБА_5 зі спірним перевезенням.

Крім того, вказує на те, що відповідачем здійснені усі необхідні дії щодо завантаження вантажу у транспорт позивача: організовано завантаження вантажу у транспорт позивача, передано спірний договір вантажовідправнику на його вимогу, що свідчить про наявність відносин між сторонами щодо спірного перевезення.

Також зазначає, що відповідач отримав від замовника плату за спірне перевезення без жодних претензій, а отже, вважає, що здійснення розрахунку з позивачем, який належним чином виконав обов'язок з перевезення, є правомірним.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06 січня 2017 року прийнято апеляційну скаргу відповідача до провадження, розгляд справи призначено на 09 лютого 2017 року.

19 січня 2017 року до Харківського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 577 від 19.01.2017р.), у зв'язку із участю його повноважного представника в іншому судовому засіданні.

09 лютого 2017 року електронною поштою до суду апеляційної інстанції від представника відповідача надійшло клопотання (вх. № 1433) про долучення до матеріалів справи поясненнь ФОП ОСОБА_3 щодо відсутності ділової переписки з позивачем та довідки від 07.02.2017р., в якій зазначено про відсутність правовідносин між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09 лютого 2017 року відкладено розгляд справи на 21 лютого 2017 року.

20 лютого 2017 року до Харківського апеляційного господарського представником відповідача надані додаткові доводи (вх. № 1918), у яких він зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не досліджував оригінали документів, у зв'язку з чим дійшов висновків, що не відповідають обставинам справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2017 року задоволено клопотання позивача та відкладено розгляд справи на 14 березня 2017 року.

06 березня 2017 року до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшли додаткові пояснення щодо оригіналів доказів у справі (вх. № 2499), у яких позивач вказує на те, що договір №16/08-001 від 16.08.2016р. та договір-заявка № 16.08-01 від 16.08.2016р. були укладені шляхом обміну електронними листами.

Крім того, посилається на те, що матеріали справи містять оригінал листа ПАТ «Український науково-дослідний інституту вогнетривів ім. А.С.Бережного» з поясненнями щодо обставин справи, у додатках до якого наявна у томі числі копія договору № 16/08-001 від 16.08.2016р., завірена печаткою ПАТ «Український науково-дослідний інституту вогнетривів ім. А.С.Бережного».

Вважає, що наданий відповідачем заявка-договір, в якій відсутні будь-які дані щодо виконавця перевезення, не відповідає вимогам, встановлених для укладення договорів. При цьому, зазначає, що відповідачем не надано доказів укладення договорів щодо спірного перевезення з будь-якими іншими особами.

13 березня 2017 року від відповідача надійшли додаткові доводи (вх. № 2696), у яких він посилається на те, що ФОП ОСОБА_3 здійснив експедиційні послуги з перевезення на підставі договору - заявки № 16.08-01 від 16.08.2016р. транспортно-експедиційних послуг, яку отримав з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1, тоді як з ОСОБА_4 ділову переписку не ввів.

Вказує на те, що відповідно до отриманої позивачем договору - заявки № 16.08-01 від 16.08.2016р. водієм є ОСОБА_6, який фактично й здійснив транспортування вантажу.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 13 березня 2017 року, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Терещенко О.І., для розгляду цієї справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Бородіна Л.І., суддя Пелипенко Н.М.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив скасувати рішення господарського суду Харківської області від 23 грудня 2016 року у справі №922/3614/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ФОП ОСОБА_4

Представник позивача, заперечуючи проти доводів апелянта, просив апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення учасників процесу, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій, керуючись приписами ст.ст. 610, 612, 625, 629, 908, 909, 920, 926, 932 Цивільного кодексу України та ст. 306, 218 Господарського кодексу України, положеннями Закону України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» від 01 серпня 2006 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань в частині оплати за вантажне перевезення, просив стягнути з ФОП ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 33000,00 грн., 3% річних у сумі 290,22 грн., інфляційні втрати у розмірі 2156,25 грн. та пеню у сумі 2817,21 грн. (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог вх. № 43219 від 19.12.2016 р.).

Як убачається із матеріалів справи, 16 серпня 2016 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (експедитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (перевізник) шляхом обміну електронними листами було укладено спірний договір № 16/08-001 транспортно-експедиторського обслуговування (далі - договір), в якому сторони погодили загальні умови перевезення вантажів та права і обов'язки сторін.

Відповідно до п. 2.2 договору кожне перевезення оформлюється шляхом узгодження заявки на перевезення вантажу, яка є невід'ємною частиною цього договору з наступним підписанням акта приймання-передачі виконаних робіт і виставленням рахунку на оплату. Заявка на перевезення вантажу може передаватися та підписуватися шляхом факсимільного та електронного зв'язку.

Згідно пункту 4.1 договору вартість та порядок оплати кожного конкретного перевезення і транспортно-експедиційного обслуговування встановлюється за домовленістю між експедитором та перевізником та фіксується у заявці.

Згідно п. 4.4 Договору робота вважається виконаною, якщо вантаж доставлено в місце призначення, що має бути підтверджено оригіналом товарно-транспортної накладної ТТН та інших документів, зазначених у заявці, та якщо сторони не мають взаємних претензій, що підтверджується актом виконаних робіт.

У п. 5.3 договору сторони встановили, що у випадку прострочення оплати вартості наданих послуг експедитору нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час невиконання грошового зобов'язання, від суми, що підлягає оплаті, за кожен день прострочення.

Також, 16 серпня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір-заявку № 16.08-01, за яким позивач зобов'язався виконати перевезення вантажу автомобільним транспортом за замовленням відповідача у міжнародному сполученні з м. Харкова (Україна) до м. Омськ (Росія) з сумою фрахту 33000,00 грн., які відповідно до умов оплати експедитор повинен сплатити на вказаний перевізником картковий рахунок протягом 2-3 днів після розвантаження.

Позивачем перевезення було виконано належним чином, вантаж передано в м. Омську належному одержувачу 30.08.2016 р., що засвідчено печаткою та підписом відповідальної особи в графі 24 міжнародної вантажної накладної CMR А № 032827 (а.с. 19).

При прийнятті оскаржуваного рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, керуючись приписами ст. ст. 610, 612, 625, 629, 908, 909, 920, 926, 932 Цивільного кодексу України та ст. 306, 218 Господарського кодексу України, положеннями Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, посилаючись на встановлення факту надання позивачем і отримання відповідачем послуг з перевезення вантажу за спірним договором та несплати останнім їх повної вартості, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів зазначає, що укладення договору транспортного експедирування визначено статтею 929 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами (частина 3 статті 929 Цивільного кодексу України).

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні також визначені Законом України від 01.07.2004 №1955-IV "Про транспортно-експедиторську діяльність", відповідно до ст. 1 цього Закону транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор є суб'єктом господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиційних послуг, визначених договором транспортного експедирування, а транспортно-експедиторською послугою є робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень.

Разом з тим, згідно частини 1 статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж: до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Таким чином, законодавець розмежував в окремі інститути послуг "перевезення" та "транспортне експедирування" та визначив, що за договором перевезення у перевізника виникає обов'язок доставити вантаж у пункт призначення одержувачеві, а у експедитора за договором транспортного експедирування виконати особисто експедиційні послуги, пов'язані з перевезенням вантажу, або організувати їх виконання.

Отже, предметом договору перевезення є переміщення/перевезення вантажу, а договору на транспортно-експедиторське обслуговування є надання супутніх послуг, пов'язаних з таким переміщенням/перевезенням вантажу.

Як вже було зазначено у цій постанові, 16 серпня 2016 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (експедитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (перевізник) шляхом обміну електронними листами укладено договір транспортно-експедиторського обслуговування № 16/08-001 (далі - договір), відповідно до умов якого перевізник зобов'язується забезпечити транспортно-експедиторське обслуговування вантажів експедитора, а експедитор зобов'язується оплатити за надані послуги транспортно-експедиторського обслуговування вантажів за встановленою сумою (пункт 1.1 договору).

За висновком колегії суддів, враховуючи предмет спірного договору, укладений між сторонами договір № 16/08-001 від 16 серпня 2016 року, є рамковим договором транспортного експедирування, укладеним з метою багаторазового застосування, який містить загальні умови надання послуг перевезення та експедирування вантажів.

Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з оплати за надані послуги з перевезення вантажу за договором транспортно-експедиторського обслуговування №16/08-001 від 16 серпня 2016 року.

Організація безпосередньо самих перевезень вантажів за договором транспортного експедирування регулюється нормативно-правовими актами України перевезення вантажів.

Відповідно до ч. 1 ст. 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Допоміжним видом діяльності, пов'язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція (ч. 4 ст. 306 ГК України).

Відносини, пов'язані з перевезенням багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами (ч. 6 ст. 306 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Згідно з ч. ч. 2, 3 статті 909 ЦК України договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» міжнародні перевезення пасажирів і вантажів перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом з перетином державного кордону.

Організацію міжнародних перевезень пасажирів і вантажів здійснюють перевізники відповідно до міжнародних договорів України з питань міжнародних автомобільних перевезень (ч. 1 ст. 53 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

За приписами статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності у встановленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» від 01 серпня 2006 року зазначено, що Україна приєдналась до зазначеної Конвенції.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (далі - Конвенція), ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Стаття 4 названої Конвенції визначає, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника (ч.1 ст. 5 вказаної Конвенції).

Вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником (ч.1 ст. 9 вказаної Конвенції).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про транспортно - експедиторську діяльність» перевезення вантажів супроводжується товарно транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути, утому числі міжнародна автомобільна накладна (CMR).

Пунктом 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р. також визначено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. ТТН є основним документом на перевезення вантажів.

Таким чином, товарно-транспортна накладна є документом, який складається вантажовідправником (Замовником) для оформлення перевезень вантажів відповідно до укладеного договору і використовується для проведення остаточних розрахунків за надані послуги з перевезення вантажів.

Так, 16 серпня 2016 року між позивачем (перевізник) та відповідачем (експедитор) укладено договір-заявку № 16.08-01, за яким позивач зобов'язався за замовленням відповідача виконати перевезення вантажу автомобільним транспортом Renault НОМЕР_1 (водій ОСОБА_7) у міжнародному сполученні за маршрутом м. Харкова (Україна) - м. Омськ (Росія) з сумою фрахту 33000,00 грн. Місце завантаження - м. Харків, вул. Гуданова, 18; місце розвантаження - м. Омськ, вул. 3-я Молодіжна, 6 (а.с. 18).

Водночас, згідно заявки-додатку від 16 серпня 2016 року до договору № 25/05-01 від 25 травня 2016 року ПАТ «Український науково-дослідний інституту вогнетривів ім. А.С.Бережного» (замовник) та Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (експедитор) погодили перевезення вантажу за маршрутом м. Харків (Україна) - м. Омськ (Росія), ставку за перевезення у розмірі 35000,00 грн.

Відповідно до вказаної заявки місце завантаження - м. Харків, вул. Гуданова, 18; місце розвантаження - м. Омськ, вул. 3-я Молодіжна, 6; відправником вантажу є ПАТ "Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного"; одержувач - TOB "Омсктехуглерод".

При цьому, вищевказана заявка-додаток до договору містить відомості щодо автомобільного транспорту (Renault НОМЕР_1), за допомогою якого буде здійснюватись перевезення, водія (ОСОБА_7) та міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR № 032827).

Отже, у даному випадку, відповідач не є безпосереднім замовником послуг на перевезення вантажу, а є посередником між ПАТ "Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного" (замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (перевізник).

Вищенаведене свідчить про те, що саме відповідач організував перевезення вантажу ПАТ «Український науково-дослідний інституту вогнетривів ім. А.С.Бережного» у міжнародному сполученні шляхом укладення спірного договору з позивачем, про що замовник був обізнаний ще до початку завантаження, оскільки на підставі цих документів здійснив митне оформлення вантажу та транспортного засобу позивача.

При цьому, матеріали справи не містять доказів безпосередньої домовленості перевізника (позивача) з ПАТ "Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного" (замовником) або наявності договірних відносин з іншими особами, крім експедитора, з перевезення спірного вантажу.

У своєму листі № 01л-01-285/2/2850 від 12.12.2016р. ПАТ "Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного" також визнає, що для доставки вантажу автомобільний транспорт надано перевізником ФОП ОСОБА_4 відповідно до договору транспортно-експедиторського обслуговування № 16/08-001 від 16 серпня 2016 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 (а.с. 98).

Крім того, ПАТ "Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного" надано позивачу засвідчену належним чином копію договору між ПАТ "Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного" та відповідачем, копію разової заявки на спірне перевезення, укладеної між ПАТ "Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного" та відповідачем, копію договору між позивачем та відповідачем (а.с. 99-104).

Наданий суду апеляційної інстанції представником відповідача лист ПАТ "Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного" №01л-01-285/361 від 28.02.2017р. не спростовує даних, зазначених у листі № 01л-01-285/2/2850 від 12.12.2016р., щодо надання ФОП ОСОБА_4 послуг з перевезення вантажу та не свідчить про відсутність договірних відносин між сторонами, оскільки містить лише посилання на те, що оригінал договору № 16/08-001 від 16 серпня 2016 року не був привезений в Інститут особисто ФОП ОСОБА_3

На підтвердження надання послуг перевезення вантажу позивачем надано до суду міжнародну товаротранспортну накладну (CMR)А № 032827, з якої вбачається, що перевезення відбувалось у відповідності до умов, визначених у договорі-заявці № 16.08-01 від 16 серпня 2016 року, а саме: відправником вантажу є ПАТ "Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного"; місце завантаження: м. Харків, вул. Гуданова, 18; одержувач - TOB "Омсктехуглерод"; місце розвантаження - м. Омськ, вул. 3-я Молодіжна, 6.

Згідно графи № 16 та 23 міжнародної товарно-транспортної накладної CMR А № 032827 перевізником є Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 з використанням транспортного засобу: НОМЕР_1.

Передання вантажу належному одержувачу засвідчено печаткою та підписом відповідальної особи в графі 24 міжнародної вантажної накладної.

Отже, в даному випадку, відбулась передача вантажу уповноваженій особі вантажоодержувача за договором, без застережень, відтак перевезення вважається закінченим.

Сам факт здійснення перевезення вантажу за узгодженим сторонами маршрутом, з використанням автомобільного транспортного засобу Renault НОМЕР_1, водієм ОСОБА_7 та щодо якості доставленого вантажу відповідачем не заперечується.

Посилання відповідача на відсутність між сторонами договірних відносин є безпідставними.

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документом є документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа.

За статтею 10 вищезазначеного Закону, відправлення та передавання електронних документів здійснюються автором або посередником в електронній формі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем або шляхом відправлення електронних носіїв, на яких записано цей документ.

Позивачем на підтвердження факту наявності договірних відносин з відповідачем та надання останньому послуг з перевезення вантажу за його замовленням надано договір про транспортне-експедиторське обслуговування № 16/08-001 від 16 серпня 2016 року; договір-заявку № 16.08-01 від 16 серпня 2016 року. Вказані документи узгоджені сторонами шляхом обміну електронними листами.

Відповідно до пункту 2.2 договору № 16/08-001 від 16 серпня 2016 року кожне перевезення оформлюється шляхом узгодження заявки на перевезення вантажу, яка є невід'ємною частиною цього договору з наступним підписанням акта приймання-передачі виконаних робіт і виставленням рахунку на оплату. Заявка на перевезення вантажу може передаватися та підписуватися шляхом факсимільного та електронного зв'язку.

Відповідно до ст.6 Цивільного кодексу України сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відправлено відповідачу для підписання пакет документів, визначений умовами договору, а саме: договір № 16/08-001 від 16 серпня 2016 року; договір-заявку № 16.08-01 від 16 серпня 2016 року; рахунок-фактуру № 212 від 29.08.2016р.; акт виконаних робіт (послуг) від 29.08.2016р.; міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR) А № 032827, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями (а.с.23).

Однак, відповідач не повернув позивачу підписані екземпляри договору, заявки та акту виконаних робіт, у визначеній заявці строк зобов'язання з оплати наданих послуг не виконав.

Оцінюючи докази у їх сукупності з урахуванням усіх обставин даної справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (експедитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (перевізник) договірних відносин з приводу спірного перевезення.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача про відсутність між сторонами договірних відносин, оскільки договір-заявка № 16.08-01 від 16 серпня 2016 року надійшла з іншої електронної адреси та від іншої особи, а саме ОСОБА_8 (а.с. 35), та в якій зазначено рахунок фізичної особи ОСОБА_5, на який відповідачем було направлено грошові кошти за спірне перевезення з наступних підстав: по-перше, матеріали справи не містять доказів наявності відносин відповідача чи замовника з приводу спірного перевезення ні з ОСОБА_8, ні з ОСОБА_5; по-друге, наданий відповідачем договір-заявка № 16.08-01 від 16 серпня 2016 року (а.с. 93) взагалі не містить відомостей щодо виконавця перевезення; по-третє, з платіжних доручень не вбачається, що перераховані кошти на картку фізичної особи ОСОБА_5 є платою за перевезення вантажу.

Доводи апелянта про те, що позивачем на підтвердження надання послуг перевезення не було надано акту, що є первинним документом, який підтверджує надання послуг, оцінюється колегією суддів критично, оскільки зі змісту ст. ст. 4, 9 Конвенції вбачається, що первинним доказом надання послуг з перевезення є складання вантажної накладної.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Згідно пункту 4.1 договору вартість та порядок оплати кожного конкретного перевезення і транспортно-експедиційного обслуговування встановлюється за домовленістю між експедитором та перевізником та фіксується у заявці.

Відповідно до умов договору-заявки № 16.08-01 від 16 серпня 2016 року, сума фрахту 33000,00 грн., які відповідно до умов оплати експедитор повинен сплатити на вказаний перевізником картковий рахунок протягом 2-3 днів після розвантаження.

Оскільки, позивачем передано вантаж належному одержувачу 30.08.2016р., що засвідчено печаткою та підписом відповідальної особи в графі 24 міжнародної вантажної накладної CMR А № 032827, то граничний строк сплати за перевезення настав для відповідача 03.09.2016р.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ "Український НДІ вогнетривів ім. А.С.Бережного" розрахувався за спірне перевезення з відповідачем в повному обсязі без жодних претензій щодо перевезення або документів, проте останній свої зобов'язання з оплати послуг за перевезення не виконав, доказів розрахунку з позивачем не надав.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України).

За визначенням ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Сторонами погоджено у п. 5.3. договору, що у випадку прострочення оплати вартості наданих послуг експедитору нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час невиконання грошового зобов'язання, від суми, що підлягає оплаті, за кожен день прострочення.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів, перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені за допомогою програми Калькулятор Ліга, враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17 липня 2012 року, зазначає, що судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 2817,21 грн. за період з 04.09.2016 р. по 19.12.2016 р. включно, інфляційні втрати у сумі 2156,25 грн. за період з вересня по листопад 2016 року включно та 3% річних у розмірі 290,22 грн. за період з 04.09.2016 р. по 19.12.2016 р. включно у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання за вказаним договором транспортно-експедиторського обслуговування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки місцевого господарського суду, у зв'язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 23 грудня 2016 року у справі №922/3614/16 підлягає залишенню без змін.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в силі, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 23 грудня 2016 року у справі № 922/3614/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повна постанова складена 20 березня 2017 року.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Бородіна Л.І.

Суддя Пелипенко Н.М.