Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

" 14 " березня 2017 р. Справа № 927/143/17

Прокурор Чернігівської області в інтересах держави в особі

Позивач-1 Пакульська сільська рада Чернігівського району Чернігівської області, , вул. Жовтнева, 40, с. Пакуль, Чернігівський район, Чернігівська область, 15543

Позивач-2 Державна екологічна інспекція у Чернігівській області, , вул. Малясова, 12, м.Чернігів, 14017

Відповідач: Чернігівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство "Чернігіврайагролісгосп", , вул. Шевченка, 119, смт Михайло-Коцюбинське, Чернігівський район, Чернігівська область,15552

Предмет спору: про відшкодування збитків у розмірі 155 164,36 грн.

Суддя В.В. Шморгун

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

прокурор: Рибалко Н.В., посвідчення від 01.07.2014, старший прокурор відділу

Прокуратури Чернігівської області;

від позивача-1: не зявився;

від позивача-2: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність № 1 від 17.01.2014, представник,

У судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Заступник керівника Чернігівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та Державної екологічної інспекції у Чернігівській області звернувся з позовом до Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства „Чернігіврайагролісгосп про стягнення 155 164,36 грн шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, шляхом перерахування коштів: 46 549,31 грн до спеціального фонду Державного бюджету України; 31 032,87 грн до спеціального фонду Чернігівського обласного бюджету; 77 582,18 грн на користь фонду охорони навколишнього природного середовища Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

Позов мотивовано тим, що працівником відповідача під час проведення обходу території лісу було виявлено незаконну рубку 43 дерев на землях Пакульської сільської ради Чернігівського району. Зважаючи на те, що відповідачем було порушено вимоги щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, а саме не здійснено комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів, незаконних порубок, підприємство не запобігло порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, своєчасно не виявило таких порушень і не вжило відповідних заходів щодо їх усунення, з останнього підлягає стягненню шкода заподіяна даною незаконною вирубкою дерев.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02.02.2017 порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 28.02.2017.

Ухвалою суду від 28.02.2017 розгляд справи відкладено на 14.03.2017.

У судове засідання 14.03.2017 зявились прокурор та представник відповідача.

Представники позивача-1 та позивача-2 в судове засідання не зявились, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення № 161 та № 137 від 03.03.2017, які містяться у матеріалах справи.

У судовому засіданні 28.02.2017 судом було задоволено клопотання позивача-2 про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника.

Згідно п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення у засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Прокурор по суті спору зазначає, що відповідно до Статуту відповідача підприємство створено з метою охорони та відтворення лісів, задоволення потреб юридичних та фізичних осіб у лісових ресурсах на основі їх раціонального використання і отримання прибутку за рахунок задоволення потреб споживчого ринку у лісопродукції та послугах на підставі ефективного використання виробничого і фінансового потенціалу. Предметом діяльності підприємства є спеціалізоване ведення лісового господарства, що включає в себе охорону і захист лісів від самовільних рубок та лісових пожеж.

Також прокурор посилається на те, що обовязки із забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень; дотримання правил і норм використання лісових ресурсів; ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створення сприятливих умов для їх охорони, захисту та відтворення, відповідно до ст. 19 Лісового кодексу України, покладено на постійних лісокористувачів, у тому числі і на відповідача.

Підстави відповідальності відповідача унормовані п. 5 ст. 105 Лісового Кодексу України, у якому визначено, що відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, а тому порушення з боку відповідача визначено саме даною нормою закону.

Прокурор наголошує на тому, що лісник ДП „Чернігіврайагролісгосп згідно посадової інструкції, чинної на час виявлення порушень лісового законодавства, зобовязувався охороняти ліс в закріпленому обході та вживати заходів щодо запобігання і припинення незаконних порубок. Внаслідок неналежного виконання працівниками ДП „Чернігіврайагролісгосп обовязків по захисту, охороні лісових насаджень від незаконних рубок навколишньому природному середовищу заподіяно збитки на суму 155 164,36 грн.

Зважаючи на норми законодавства, а саме ст. 19, 64, ч. 1, 5 ст. 86, 90, п. 5 ч. 2 ст. 105 Лісового кодексу України, прокурор наголошує, що саме відповідач повинен нести відповідальність за порушення вимог щодо ведення лісового господарства, зокрема, за незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок на підвідомчій відповідачу території.

Відповідачем усвідомлювався ризик здійснення незаконної вирубки дерев, відповідач передбачав можливість настання шкідливих наслідків через відсутність належного контролю за спірною територією, але легковажно розраховував на їх відвернення. А тому, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів, а також і постійні лісокористувачі, бездіяльність яких полягає у допущенні та не перешкоджанні їхніми працівниками незаконному вирубуванню лісових насаджень внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов'язків. Тобто проявом їх протиправної бездіяльності є незабезпечення працівниками постійних лісокористувачів охорони і захисту лісів, внаслідок чого відбувається вирубування дерев (пошкодження дерев) невстановленими особами.

Згідно доводів прокурора, лісник відповідача ОСОБА_2 є інвалідом 1 групи та не міг належно виконувати функції з охорони лісу.

Як вважає прокурор, вина відповідача полягає у протиправній бездіяльності, у вигляді незабезпечення охорони лісу та недопущення порубки дерев, адже лісником ОСОБА_2 останній раз було здійснено обхід території, де було вчинено незаконну порубку, 10-15 лютого 2015 року.

В доводах прокурора зазначається, що завдану незаконною порубкою шкоду підтверджено складеними за наслідками перевірки матеріалами про лісопорушення, а саме польовою відомістю самовільно зрубаних дерев, складеною за результатами замірів безпосередньо працівниками відповідача, відомістю переводу діаметрів пнів до діаметру на висоті 1,3 м, переліково-оцінювальною відомістю самовільної рубки та розрахунком розміру шкоди, заподіяної лісу незаконною рубкою дерев, складеним держінспектором з охорони навколишнього природного середовища.

Як пояснив прокурор, огляд і заміри безпосередньо державним інспектором Державної екологічної інспекції не проводились, а розрахунок було здійснено лише на підставі польової перелікової відомості, складеної лісником ДП „Чернігіврайагролісгосп.

Позивачем 1 по суті спору пояснень надано не було.

Позивач 2 позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. По суті справи надав письмові пояснення, суть яких полягає у наступному. Так, на вимогу прокуратури Чернігівської області від 09.06.2016 за № 05-563 вих.16 державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Чернігівської області ОСОБА_3 було проведено розрахунок розміру шкоди, заподіяної лісу внаслідок незаконної рубки дерев в ДП „Чернігіврайагролісгосп на території Пакульської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, який виконано відповідно до Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665, та становить 155 164,36 грн.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив повністю, по суті справи пояснив наступне. Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 затверджено Такси для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту, які застосовуються у випадку саме встановлення відповідними правоохоронними органами особи порушника, який вчинив незаконну рубку лісу, тому, лише у разі встановлення такої особи, позивач вправі буде заявляти до стягнення з правопорушника завдану шкоду з посиланням на цю Постанову.

Також зазначив, що ч. 2 ст. 86 Лісового Кодексу України вказує, що перелік протипожежних та інших заходів, вимоги щодо складання планів цих заходів визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, однак даний перелік списку цими органами чітко не встановлено.

Водночас, положеннями ст. 23 Закону України „Про національну поліцію поліція відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень. Тобто обовязки із забезпечення охорони та захисту лісів в Україні покладено не виключно на власників лісів та лісокористувачів, а тому твердження прокурора про неналежне забезпечення відповідачем охорони лісу, що призвело до незаконної рубки лісу іншими, уповноваженими субєктами, що в свою чергу, зважаючи на позицію прокурора щодо наявності окремого складу правопорушення у вигляді не забезпечення охорони лісу, повинно свідчити про наявність підстав для солідарної відповідальності усіх субєктів, на яких законом покладено обовязок щодо забезпечення охорони лісу.

Відповідач звертає увагу суду на те, що ухвалою судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.03.2017 скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 0000161 від 05.03.2015, а відповідне кримінальне провадження поновлено.

Представник відповідача також пояснив, що позивачем не зазначено, у якій спосіб і із застосуванням яких вимірювальних засобів проведено заміри пнів, оскільки навіть перевірки факту незаконної рубки лісу позивачем не проведено та не складено належного акту перевірки.

Також він зазначив, що, згідно ст. 58 Конституції України, відповідача не може бути притягнуто до відповідальності за незабезпечення охорони лісу, оскільки такого правопорушення, як неналежна охорона лісу прямо законодавством не встановлено.

Також, представник відповідача пояснив, що лісові земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні ДП "Чернігіврайагролісгосп", є спільною комунальною власністю, розпорядником яких є Чернігівська обласна рада, а отже і належним позивачем по справі має бути Чернігівська обласна рада, а не сільська рада, стосовно наявності повноважень Державної екологічної інспекції у Чернігівській області бути позивачем, то представник відповідача не заперечує.

Представник відповідача додатково пояснив, що відповідачем організовано та реалізовано, в межах компетенції, комплекс заходів для запобігання незаконним рубкам та забезпечення належної охорони лісових насаджень, зокрема, на підприємстві створено лісову охорону (Положення про лісову охорону затверджено наказом директора ДП „Чернігіврайагролісгосп № 82-А від 28.08.2014) наявний на підприємстві штат лісової охорони (ОСОБА_2 прийнятий на посаду лісника майстерської дільниці № 4, обходу № 22 згідно наказу № 81 від 05.05.2015), розроблені схеми патрулювання представниками лісової охорони лісових ділянок), налагоджена взаємодія з правоохоронними органами (підтверджується матеріалами справи щодо виявленої незаконної рубки, наданих до правоохоронних органів). Саме через результативність такого комплексу заходів представниками відповідача (не контролюючими чи правоохоронними органами, до компетенції яких також віднесено вжиття превентивних заходів) виявлено та невідкладно належно повідомлено правоохоронні органи про незаконну рубку лісу.

Також зазначив, що у період з 27.02.2015 по 02.03.2015 представниками лісової охорони ДП „Чернігіврайагролісгосп проводились заходи, спрямовані на пошук, виявлення слідів доставки зрубаної деревини або власне самої деревини шляхом проведення опитування населення та огляду приватного сектору навколишніх населених пунктів. При цьому, на ділянці незаконної вирубки було встановлено цілодобове спостереження на випадок повернення осіб, причетних до незаконної рубки. В той час, а ні прокурором, а ні позивачем не озвучено, у чому конкретно полягає протиправність поведінки відповідача як заподіювача шкоди, які саме заходи мав би вжити відповідач для належної охорони лісу, проте не вжив. Пояснення прокурора з цього приводу зводяться виключно до механічного цитування норм окремих документів стосовно обовязку лісокористувачів не допускати незаконних рубок дерев. Судом не може бути взято до уваги твердження прокуратури у наявності вини відповідача, що полягає у протиправній бездіяльності у вигляді незабезпечення охорони лісу та недопущення порубки дерев, оскільки неналежна охорона лісу (що в даному випадку не доведено а ні прокурором, а ні позивачем), відповідно до норм чинного законодавства України, не є лісовим правопорушенням, що тягне за собою матеріальну відповідальність за неналежне здійснення контролю за збереженням лісу.

На питання суду представник відповідача зазначив, що польова перелікова відомість була складена самим лісником ОСОБА_2, який здійснював заміри пнів зрубаних дерев на рівні зрізу за допомогою лінійки, для того щоб встановити приблизний розмір шкоди при підготовці матеріалів до поліції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, перевіривши надані сторонами докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як встановлено судом, у постійному користуванні відповідача відповідно до Державного акту від 06.02.2006 на право постійного користування земельною ділянкою площею 1250,1919 га на території Пакульської сільської ради Чернігівського району перебувають земельні ділянки, на яких виявлено незаконну вирубку дерев.

26.02.2015 лісником ДП „Чернігіврайагролісгосп ОСОБА_2 при обході у кварталі № 281 виділі 6 та кварталі № 282 виділі 5, на території Пакульської сільської ради, виявлено незаконну рубку 43 сироростучих дерев породи сосна, про що ОСОБА_2 було надано на імя директора ДП „Чернігіврайагролісгосп пояснювальну записку від 03.03.2015.

03.03.2015 керівником ДП „Чернігіврайагролісгосп надано до Чернігівського РВ УМВС України в Чернігівській області заяву за вих. № 49 про вчинення кримінального правопорушення за фактом незаконної рубки 43 сироростучих дерев сосни з польовою переліковою відомістю пнів, відомістю переводу діаметрів пнів до діаметру на висоті 1,3 м, переліковою - оціночною відомість, відомістю розрахунку розміру заподіяної шкоди, яка була прийнята Чернігівським РВ УМВС України в Чернігівській області за вхідним номером 886 та зареєстровано 04.03.2015 за вхідним номером 837.

05.03.2015 повідомлення про незаконну рубку внесено до ЄРДР та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального порушення, передбаченого ст. 246 Кримінального кодексу України.

21.04.2016 старшим слідчим РВП Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_4 винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000161 від 05.03.2015 у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Згідно листа Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства „Чернігіврайагролісгосп № 386 від 12.12.2016 було направлено до Прокуратури Чернігівської області завірену польову перелікову відомість самовільно зрубаних дерев у березні 2015 року в кварталах 281 вид. 6 та 282 вид. 5 в адміністративних межах Пакульської сільської ради Чернігівського району.

Ухвалою слідчого судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 06.03.2017 скасовано постанову слідчого РВП Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_4 від 21.04.2016.

Державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Чернігівської області, на підставі польової перелікової відомості самовільно зрубаних дерев, було здійснено розрахунок розміру шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок незаконного знесення дерев у кв. 281 вид 6 та кв. 282 вид. 5 на землях Пакульської сільської ради Чернігівського району відповідно до Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев та чагарників до ступеня припинення росту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 665 від 23.07.2008.

Огляд і заміри безпосередньо державним інспектором Державної екологічної інспекції не проводились, а розрахунок було здійснено лише на підставі польової перелікової відомості, складеної лісником ДП „Чернігіврайагролісгосп та наданої прокуратурою.

Згідно даного розрахунку загальна сума заподіяної шкоди становить 155 164,36 грн.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Охорона навколишнього природного середовища, раціональне використання природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки життєдіяльності людини - невід'ємна умова сталого економічного та соціального розвитку України.

Згідно приписів ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відхиляючи доводи відповідача щодо застосування до спірних відносин виключно норм Лісового або Земельного кодексів України в частині наявності повноважень позивачів у спорі, які є спеціальними порівняно із Законом України „Про охорону навколишнього природного середовища", суд зазначає наступне.

Згідно ст. 2 Лісового кодексу України лісові відносини - суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Об'єктом лісових відносин є лісовий фонд України та окремі лісові ділянки. Суб'єктами лісових відносин є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, юридичні особи та громадяни, які діють відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до положень ст. 3 Лісового кодексу України лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", цим Кодексом, іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 1 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що завданням законодавства про охорону навколишнього природного середовища є регулювання відносин у галузі охорони, використання і відтворення природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки, запобігання і ліквідації негативного впливу господарської та іншої діяльності на навколишнє природне середовище, збереження природних ресурсів, генетичного фонду живої природи, ландшафтів та інших природних комплексів, унікальних територій та природних об'єктів, пов'язаних з історико-культурною спадщиною.

Державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси (стаття 5 цього Закону).

Відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються цим Законом, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством (стаття 2 цього Закону).

Тому, кажучи про норми Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища" у сфері спірних відносин, такі слід визнавати спеціальними стосовно до загальних норм Лісового або Земельного кодексів України.

Ця спеціальність (особливість) визначається не обсягом нормативного регулювання загалом лісових або земельних питань, а особливістю механізму регулювання. Це означає, що відмінність у змісті природоохоронних норм Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища" стосовно норм Лісового або Земельного кодексів України слід розглядати як особливість, притаманну природоохоронним правовідносинам у порівнянні із загально лісовими або земельними.

Розповсюджуючись на більш широке коло галузей господарства (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ) Закон України „Про охорону навколишнього природного середовища", при цьому, має більш вузький зміст застосування у цих сферах ніж будь-який із відповідних загальних законів (кодексів).

Також, вирішальними для застосування Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища" та лісового або земельного законодавства при регулюванні спірних відносин є положення ст. 2 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища" і ст. 3 Лісового кодексу України, відповідно до яких такі відносини регулюються перш за все Законом України „Про охорону навколишнього природного середовища".

Тут реалізується загально правовий принцип lex special is derogat generali (Спеціальний закон скасовує дію загального закону). Тому за умови конкуренції між правовими нормами природоохоронного і лісового або земельного законодавства пріоритет мають норми Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища", якщо йдеться про нанесення шкоди навколишньому природному середовищу.

Відповідно до ст. 10 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами, обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Згідно ст. 15 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища" місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції, зокрема: забезпечують реалізацію екологічної політики України, екологічних прав громадян; затверджують місцеві екологічні програми; організовують вивчення навколишнього природного середовища; організують в разі необхідності проведення екологічної експертизи; забезпечують інформування населення про стан навколишнього природного середовища, функціонування місцевих екологічних автоматизованих інформаційно-аналітичних систем; приймають рішення про організацію територій та об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та інших територій, що підлягають особливій охороні; здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Місцеві ради можуть здійснювати й інші повноваження відповідно до цього та інших законів України.

Згідно положень ст. 25 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Положеннями ст. 18-1 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача, щодо невірного визначення позивачем саме Пакульської сільської ради, оскільки сільська рада не позбавлена можливості звертатись до суду в межах своєї компетенції встановленої Законом України „Про охорону навколишнього природного середовища" та зважаючи на те, що цей Закон надає відповідні повноваження саме місцевим радам, що також узгоджується з приписами ст. 25 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, в межах її компетенції здійснювати контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, а також, відповідно до положень ст. 18-1 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, звертатись до суду для реалізації своїх повноважень в сфері такого контролю.

У п. 2.5 Розяснень Вищого господарського суду України від 27.06.2001 N 02-5/744 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища" зазначено, що право звернення до суду спеціально уповноважених органів державного управління в галузі охорони навколишнього природного середовища та громадських об'єднань, яке передбачено Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", не виключає можливості подання позовів про стягнення шкоди, завданої довкіллю, органами місцевого самоврядування, які мають власні самоврядні повноваження.

Таке право органів місцевого самоврядування щодо подання позовів про стягнення завданої довкіллю шкоди ґрунтується на приписах статей 13, 142, 145 Конституції України, пункту "б" статті 47, статей 15, 19 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", частини першої статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов'язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; створювати сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення.

Статтею 63 Лісового кодексу України встановлено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Пунктом 5 статті 64 (Основні вимоги щодо ведення лісового господарства) Лісового кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов'язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 статті 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб; забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього кодексу.

Статтею 89 Лісового кодексу України визначено, що охорону і захист лісів на території України здійснює, зокрема, лісова охорона інших постійних лісокористувачів і власників лісів.

У відповідності до приписів ст. 41 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до положень ст. 68, 69 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобовязані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Таким чином, обов'язки із забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень; дотримання правил і норм використання лісових ресурсів; ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення, відповідно до ст. 19 Лісового кодексу України, покладено на постійних лісокористувачів, в тому числі і на відповідача у даній справі.

Згідно з п. 1, 5 ч. 2 ст. 105 Лісового кодексу України відповідальність за порушення лісового господарства законодавства несуть особи, винні у: незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників; порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

З огляду на викладене суд не приймає доводи відповідача, що його не може бути притягнуто до відповідальності за незабезпечення охорони лісу через те, що такого правопорушення, як неналежна охорона лісу прямо законодавством не встановлено, оскільки зазначена вище правова норма передбачає відповідальність за порушення інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, до кола яких і входить належна охорона лісу, у тому числі від незаконних вирубок.

Зазначене узгоджується з приписами ст. 1166 Цивільного кодексу України та ст. 68 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища.

Положеннями ст. 107 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Відшкодування шкоди, заподіяною порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Таким чином, права і обовязки, що склалися між сторонами спору, виникли з позадоговірного зобовязання.

Підстави юридичної відповідальності - це сукупність обставин, наявність яких робить юридичну відповідальність можливою та належною.

Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: а) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, г) вина завдавача шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Винне діяння - це усвідомлений, вольовий вчинок людини, зовні виражений у формі дії (активного поводження) або бездіяльності (пасивного поводження).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах.

Бездіяльність тотожна дії за своїми соціальними та юридичними властивостями, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Бездіяльність відрізняється від дії зовнішньою, фізичною стороною. При бездіяльності особа не робить певної дії, яку вона за даних конкретних умов повинна була і могла вчинити для запобігання заподіянню шкоди охоронюваним законом суспільним відносинам.

Наявність реальної можливості діяти певним чином полягає в тому, що особа в даній конкретній ситуації мала реальну можливість діяти, тобто виконати активні дії і запобігти тим самим злочинним наслідкам. При оцінці можливості (чи неможливості) виконати покладені на особу обов'язки слід враховувати конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов'язків, покладених на особу. Враховуються і її суб'єктивні можливості щодо виконання необхідних дій.

Відповідно до п. 2.1 Статуту Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства „Чернігіврайагролісгосп (редакція чинна на час вчинення правопорушення) підприємство створене з метою охорони та відновлення лісів, задоволення потреб юридичних і фізичних осіб у лісових ресурсах на основі їх раціонального використання і отримання прибутку за рахунок задоволення потреб споживчого ринку у лісопродукції та послугах на підставі ефективного використання виробничого і фінансового потенціалу та з врахуванням обмежень, передбачених цим Статутом.

Предметом діяльності Підприємства є спеціалізоване ведення лісового господарства, зокрема: лісорозведення, догляд за лісовими насадженнями, проведення рубок, формування і оздоровлення лісів та інших лісогосподарських заходів, охорона і захист лісів від самовільних рубок та лісових пожеж, боротьба зі шкідниками та хворобами лісу, охорона навколишнього природного середовища, збереження природно-заповідного фонду (п. 2.2, 2.2.1 Статуту).

Пунктом 3.3 Статуту визначено, що підприємство несе відповідальність за своїми зобовязаннями в межах належного йому майна, згідно з чинним законодавством України.

Згідно п. 3.5 Статуту Чернігівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство „Чернігіврайагролісгосп є лісокористувачем та здійснює діяльність згідно з положеннями Лісового кодексу України та інших нормативних актів.

Підприємство виконує норми і вимоги щодо охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання і відтворення природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки ( п. 6.4 Статуту).

Наказом директора ДП „Чернігіврайагролісгосп від 28.08.2014 № 82-А було затверджено Положення про лісову охорону агролісогосподарських підприємств КП „Чернігівоблагроліс. Лісова охорона агролісогосподарських підприємств утворюється та діє у складі дочірніх агролісогосподарських підприємств комунального підприємства „Чернігівоблагроліс Чернігівської обласної ради. Метою діяльності лісової охорони є здійснення правових, лісоохоронних та інших заходів, спрямованих на збереження, розширене відтворення і неможливе використання лісових ресурсів та обєктів тваринного світу. До штату лісової охорони входять працівники агролісогосподарського підприємства, що постійно або тимчасово займають посади головних лісничих, помічники лісничих, інженери лісового господарства, інженери по заготівлі і охороні лісу, майстрів лісу та лісників. У своїй діяльності лісова охорона керується Конституцією України, законами України, Указами Президента України, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, рішеннями Чернігівської обласної ради цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами центральних і місцевих органів державної влади та місцевого самоврядування. Керівник підприємства є керівником лісової охорони агролісогосподарського підприємства.

Основними завданнями лісової охорони, зокрема, є: здійснення контролю за додержанням вимог лісового законодавства України; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок та інших порушень лісового і природоохоронного законодавства у межах повноважень, визначених зазначеним Положенням; здійснення контролю за додержанням тимчасовими лісокористувачами та іншими юридичними й фізичними особами вимог лісового і природоохоронного законодавства в межах земель лісового фонду комунальної власності; запобігання злочинам та адміністративним правопорушенням у сфері лісового господарства.

Згідно посадової інструкції лісника затвердженої наказом директора ДП „Чернігіврайагролісгосп № 82-А від 28.08.2014 (редакції чинній на момент незаконної вирубки) лісник входить до складу лісової охорони, кожному ліснику на підприємстві видається паспорт обходу, який характеризує довірену йому територію лісових земель. Крім паспорту обходу, лісникам видають контрольні книги, призначені для реєстрації знайдених в обході лісопорушень.

До службових обовязків лісника, зокрема входить: охорона лісів і увіреного йому майна в закріпленому обході з вживанням заходів щодо запобігання і припинення порушень правил пожежної безпеки, незаконних порубок, сінокосіння, пасіння худоби, різних розкрадань і інших порушень користування лісом і лісовими землями; складання протоколів, актів (дозвільна форма) про виявлені порушення лісового законодавства, правил пожежної безпеки, встановленого порядку ведення лісового господарства та лісокористування з обовязковою подальшою передачею зазначених актів майстрові лісу або адміністрації підприємства.

Лісник несе дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність за: неналежне виконання або невиконання своїх посадових обовязків, передбачених справжньою посадовою інструкцією в межах, визначених чинним законодавством України; порушення правил і положень, що регламентують діяльність підприємства. При переході на іншу роботу або звільненні з посади лісник відповідальний за належну і своєчасну передачу справ особі, яка призначається на цю посаду (в разі відсутності такої своєму безпосередньому керівнику); правопорушення, вчинені під час здійснення своєї діяльності (в межах, визначених чинним адміністративним, кримінальним і цивільним законодавством України); спричинення матеріального збитку (в межах, визначених чинним трудовим і цивільним законодавством України); дотримання інструкцій, що діють, наказів і розпоряджень по збереженню комерційної таємниці і конфіденційної інформації; виконання правил внутрішнього розпорядку, правил ТБ і протипожежної безпеки.

Як убачається з наявних в матеріалах справи доказів, відповідач здійснює управлінські, організаційно-розпорядчі та господарські заходи з організації належної охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних рубок на території лісового фонду агролісгоспу. Однак, факт вчинення вказаного правопорушення свідчить про те, що такі заходи не були достатніми і не змогли забезпечити збереження лісу відповідачем.

Так, як убачається з письмових пояснень лісника ОСОБА_2, обхід території лісу, де було вчинено незаконну рубку дерев останній раз було здійснено за 10-15 днів до даної події, що свідчить про неналежне виконання лісником покладених на нього обовязків, представником відповідача, в свою чергу, не надано заперечень з даного приводу та належних доказів протилежного.

Надані представником відповідача схема патрулювання лісової охорони в обході № 22 майстерської дільниці № 4 ДП „Чернігіврайагролісгосп та Додаток № 1 до схеми патрулювання суд не вважає належним та беззаперечними доказами виконання заходів з охорони у належному обсязі.

Щодо посилань представника відповідача на належність та результативність комплексу заходів з охорони лісу, виявлення та невідкладне повідомлення правоохоронні органи щодо незаконної рубки, то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки щодо виявленої 26.02.2015 лісником незаконної рубки лісу було про даний факт повідомлено лише 03.03.2015; коли саме відбулась така вирубка (з огляду на попередній обхід цієї ділянки лісником лише за 10-15 днів) не встановлено; причетність до вирубки гр-на ОСОБА_5 (як про це стверджує відповідач) у встановленому порядку не доведено; встановлення на ділянці незаконної вирубки о цілодобового спостереження на випадок повернення осіб, причетних до незаконної рубки, належним чином суду не доведено, як взагалі необгрунтовано і необхідність та доцільність цього заходу.

Представником відповідача не надано належних доказів здійснення охорони у тій мірі, у якій би вона забезпечила недопущення або своєчасне виявлення незаконної вирубки.

Стосовно посилань прокурора щодо невиконання функції з належної охорони лісу через інвалідність лісника ОСОБА_6, суд вважає їх необґрунтованими та недоведеними, оскільки інвалідність лісника через відсутність руки прямо впливає на виконання покладених обовязків з розчистки лісу, але не на виконання функцій з його охорони.

Стосовно тверджень представника відповідача щодо відсутності та чіткого встановлення Переліку заходів належної охорони лісових насаджень, відповідно до приписів ч. 2 ст. 86 Лісового кодексу України, то вони не можуть судом прийматись до уваги, оскільки Статутом Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства „Чернігіврайагролісгосп та інструкціями, зокрема посадовою інструкцією лісника, визначено цілі та обовязки підприємства та його працівників з охорони лісу, а відсутність визначеного переліку заходів не звільняє відповідача від необхідності та не спростовує можливості виконання ним комплексу заходів, необхідних і достатніх для виконання покладених на нього обовязків.

Неналежними суд вважає доводи представника відповідача щодо покладення обовязків та відповідальності щодо охорони лісу також на поліцію.

Так, не може правоохоронний орган відповідати за збереження усього державного або комунального майна на усій території держави, для цього створено відповідні правові інститути. У державі розмежовуються повноваження з контролю за використанням та збереженням державного та комунального майна між певними компетентними органами, і такі повноваження встановлені спеціальними законами. Кожен такий орган створений діяти у певній галузі діяльності як наприклад, Державна лісова охорона та лісокористувачі, Державна екологічна інспекція, Державна інспекція сільського господарства України, Державне агентство рибного господарства в Україні тощо.

Загалом недоречним та нелогічним є покладення на поліцію обовязку безпосередньо щодо охорони (патрулювання) усієї території держави (усіх лісів, полів, гір, водойм тощо) і покладення відповідальності за вчинення усіх правопорушень щодо усіх обєктів правовідносин.

Статтями 19, 64, 86, 90, 105 Лісового кодексу України, Положенням про лісову охорону агролісогосподарських підприємств КП „Чернігівоблагроліс, Інструкцією лісника, затвердженої наказом директора „Чернігіврайагролісгосп № 82-А від 28.08.2014, тощо обовязок щодо охорони лісу прямо покладено на лісокористувача та безпосередньо відповідача.

Таким чином, вищевказані посилання представника відповідача суд вважає нічим іншим, ніж перекладанням своїх безпосередніх обовязків та відповідальності на інших осіб.

Виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Зважаючи на усвідомлення відповідачем ризику здійснення незаконної вирубки дерев, але неналежна організація охорони лісу та несумлінне ставлення лісником до виконання своїх обов'язків, свідчить про наявність такої вини.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду).

Як убачається з матеріалів справи, а саме з пояснень представника відповідача, заміри пнів зрубаних дерев проводились особисто лісником ДП „Чернігіврайагролісгосп ОСОБА_2 за допомогою лінійки, після чого ним було складено польову перелікову відомість.

Згідно положень Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" та Постанови Кабінету Міністрів України №163 від 24.02.2016 засоби вимірювальної техніки повинні відповідати вимогам щодо точності, регламентованим для таких засобів, у встановлених умовах їх експлуатації.

Суд не може розцінювати спірні заміри вирубаних дерев лісником за допомогою лінійки, як з використанням належного вимірювального засобу, оскільки в матеріалах документування правопорушення і суду не надано будь-яку інформацію та докази щодо відповідності такої лінійки встановленим регламентам та нормам (відповідність ДСТУ, дані щодо повірки, метод вимірювання тощо).

Розрахунок розміру шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства внаслідок незаконного вирубання дерев, здійснюється відповідно до Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев та чагарників до ступеня припинення росту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 (далі - Такси).

Ці Такси встановлюють залежність розміру шкоди за кожне окреме дерево від його діаметра. Наприклад, розмір шкоди за дерево діаметром 10,1-14 см складає 74,00 грн а за дерево діаметром 14,1-18 більш ніж вдвічі - 190,00 грн, за кожне дерево діаметром 42,1-46 см 2688,00 грн, а за дерево діаметром 46,1-50 см 3109,00 грн, з чого вбачається, що різниця в 1 мм може тягнути за собою значне збільшення (зменшення) розміру заподіяної шкоди, а тому точне вимірювання вирубаних дерев має суттєве значення у подібних відносинах.

При цьому, судом не приймаються до уваги посилання представника відповідача про те, що Такси застосовуються лише у випадку стягнення шкоди з особи, яка безпосередньо здійснила незаконне вирубування, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 встановлюється саме метод обчислення розміру шкоди внаслідок незаконного вирубування дерев, що має місце у спірних відносинах, і жодним чином не регламентується порядок або будь-які обмеження у застосуванні визначеного таким методом розміру заподіяної шкоди, у тому числі, щодо стягнення шкоди виключно з особи, що безпосередньо здійснила вирубування.

Відповідно до п. 6.1 Розяснень Вищого господарського суду України від 27.06.2001 № 02-5/744 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища" у розгляді справ зі спорів про відшкодування шкоди, заподіяної зеленим насадженням і незаконною вирубкою, господарським судам слід перевіряти, яким чином (зокрема із застосуванням яких вимірювальних засобів) проводились заміри пнів та чи відображені ці дані у акті. За відсутності відповідних даних у господарського суду немає підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, суд вважає, що розмір шкоди встановлено неправомірно, а тому така складова цивільного правопорушення, як шкода, у спірних відносинах відсутня, а відтак, відсутній і причинний звязок між протиправною поведінкою і завданою шкодою.

За наведених обставин суд дійшов висновку про відсутність повного складу цивільного правопорушення, а відтак і наявності обовязкових умов для настання юридичної відповідальності, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Слід також зазначити, що питання скасування постанови про закриття кримінального провадження № 0000161 від 05.03.2015 та поновлення відповідного кримінального провадження не стосується суті спору, а є лише додатковою інформацію стосовно встановлення осіб, винних безпосередньо у вирубці дерев.

За приписами ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно з ст. 32-34 та 36 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили (ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України).

Інші докази та пояснення прокурора судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За наявних обставин у їх сукупності суд вважає, що вимоги прокурора задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 22, 29, 32-36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 20.03.2017.

Суддя В.В. Шморгун