ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2017 р.Справа № 915/825/16

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Мишкіної М.А.

суддів Будішевської Л.О., Таран С.В.

при секретарі судового засідання Станковій І.М.

за участю представників сторін:

від прокуратури - Коломійчук І.О. - прокурор відділу прокуратури Одеської області;

від Кабінету Міністрів України - не з'явився;

від Міністерства аграрної політики та продовольства України - не з'явився;

від Виконавчого комітету Миколаївської міської ради - не з'явився;

від ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» - Половінкін О.В. - за довіреністю

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області

на рішення господарського суду Миколаївської області від 23 листопада 2016 року

по справі №915/825/16

за позовом прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі:

- Кабінету Міністрів України;

- Міністерства аграрної політики та продовольства Українидо

- Виконавчого комітету Миколаївської міської ради,

- Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 07.03.2017р. згідно ст.85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

встановив:

27.07.2016р. прокурор Миколаївської області звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства аграрної політики та продовольства України до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради (надалі - відповідач, Виконком Миколаївської міськради), Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (надалі - відповідач, ПАТ «ДПЗК України»), в якому просив суд:

- визнати недійсним та скасувати підпункт 1.7 пункту 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1256 від 21.12.2011р.;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво серії САЕ №495115 від 21.01.2012р. про право приватної власності на адміністративну будівлю літ. А-4 загальною площею 1411,3 кв.м. по вул. Слобідській першій, 122/1 у місті Миколаєві за Публічним акціонерним товариством «Державна продовольча зернова компанія України».

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що в результаті реорганізації ДП «Державна продовольчо-зернова компанія України» до переліку необоротних активів, що передавались як вклад (внесок) до статутного капіталу ПАТ «Державна продовольчо-зернова компанія України» увійшов адміністративний корпус по вул. Слобідській першій, 122/1 у м.Миколаєві. Разом з цим, цей адміністративний корпус належав ДАК «Хліб України «Миколаївський портовий елеватор» (діяльність якого була припинена наказом від 25.10.2010р.). Згідно вимог ЗУ «Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» Миколаївський портовий елеватор (адмінкорпус по вул.Слобідській першій,122/1 у м.Миколаєві) не підлягає приватизації, а у Переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані, зазначене підприємство відсутнє. Виконавчим комітетом Миколаївської міськради за відсутності рішення власника про зміну правового режиму майна ПАТ «ДПЗКУ» з державної у приватну власність, при наявності заборони на приватизацію майна Миколаївського портового елеватора прийнято п.п.1.7 п.1 рішення №1256 від 21.12.2011р., яким фактично змінено правовий режим спірного майна та порушено права власника майна - державі в особі Кабінету Міністрів України. Отже вищезазначений пункт рішення та свідоцтво про право власності, видане на його підставі, підлягають скасуванню.

З посиланням на приписи ч.ч.1,5 ст.141 ГК України, ч.ч.2-4 ст.145 ГК України, ч.1 ст.21 ЦК України, ст.391, ч.2 ст.393 ЦК України прокурор просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

15.08.2016р. ПАТ «ДПЗК України» подало суду першої інстанції заяву про сплив позовної давності, в якій просило відмовити у задоволенні позову, оскільки позовна заява по даній справі подана прокурором після спливу позовної давності.

31.08.2016р. ПАТ «ДПЗК України» подало місцевому господарському суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог.

22.09.2016р. Виконавчий комітет Миколаївської міськради подав суду першої інстанції заяву, в якій зазначив, що визнає позовні вимоги у повному обсязі та просить суд про розгляд справи за відсутності його представника.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 23.11.2016р. (суддя Коваль Ю.М.) у задоволенні позову відмовлено повістю.

Рішення суду обґрунтовано посиланням на норми ст.ст.73, 136, 74, ч.11 ст.81, ст.145, 141 ГК України, ч.2 ст.1 ЗУ «Про акціонерні товариства», п.4 ст.5 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності», ст.ст.321, 319, 15, 386, 326, 182 ЦК України та вмотивовано тим, що держава в особі Кабінету Міністрів України здійснила заходи щодо зміни організаційно-правової форми ДП «ДПЗК України» на ПАТ «ДПЗК України», і визначила останньому розмір статутного капіталу, проте майно, на суму вартості якого сформовано статутний капітал, у тому числі спірна адміністративна будівля Миколаївського портового елеватора, ПАТ «ДПЗК України» у власність не передано. За таких обставин звернення філії «Миколаївський портовий елеватор» ПАТ «ДПЗК України» із заявою від 30.11.2011р. до Виконкому Миколаївської міськради про видачу свідоцтва про право власності ПАТ «ДПЗК України» на спірне нерухоме майно є безпідставним. Отже, приймаючи оскаржуване рішення, Виконком Миколаївської міськради не з'ясував належності права власності на спірну нерухомість і безпідставно визнав на неї право приватної власності за ПАТ «ДПЗК України», тобто діяв за відсутності підстав, передбачених законодавством України. Щодо позовних вимог у частині визнання недійсним та скасування спірного свідоцтва, то оскільки суд визнав підставною вимогу прокурора про визнання недійсним та скасування підпункту 1.7 пункту 1 рішення Виконкому Миколаївської міськради від 21.12.2011р. №1256, на підставі якого ПАТ «ДПЗК України» видано спірне свідоцтво про право власності на адміністративну будівлю Миколаївського портового елеватора, то вимога про визнання незаконним та скасування указаного свідоцтва також є обґрунтованою, - так як це свідоцтво видано на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, і його дія порушує право власності держави на зазначену нерухомість.

Разом з цим, суд першої інстанції з посиланням, серед іншого, на практику Європейського суду з прав людини (п. 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"), визнав, що відсутні підстави для задоволення позову. ПАТ «ДПЗК України» звернулося до суду з письмовою заявою про застосування до позовних вимог наслідків закінчення строку позовної давності. З позовом у справі, котра розглядається, звернувся прокурор в інтересах центральних органів виконавчої влади, тому позовну давність належить обчислювати від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідалися або мали довідатися позивачі, а не прокурор. Позивачу (Мінагропроду) стало відомо про оформлення ПАТ «ДПЗК України» права приватної власності на спірне державне майно з 28.03.2012р. (лист ПАТ «ДПЗК України» від 28.03.2012 р. № 130-2-802/2-15/2032Мінагропроду, в якому надано інформацію про реєстрацію ПАТ «ДПЗК України» свого права власності на передане йому в статутний капітал майно). Прокурор звернувся до суду з позовною заявою в даній справі 27.07.2016 р., тобто після спливу строку, в межах якого Мінагропрод міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже у задоволені позову належить відмовити повністю у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Щодо обізнаності Кабінету міністрів України про порушення права власності держави на спірне майно, суд зазначив, що Мінагропрод як особа, на яку покладено обов'язок управління корпоративними правами ПАТ «ДПЗК України», є відповідальним перед Кабміном України за таку діяльність.

Не погодившись з рішенням суду, перший заступник прокурора Миколаївської області звернувся до Одеського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржене рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначив, що оскаржене рішення прийняте з порушенням норм матеріального (ст.ст.256,261 ЦК України) та процесуального (ст.ст.32-34, 43,84 ГПК України) права, підлягає скасуванню з наступних підстав:

- незважаючи на обґрунтованість заявлених вимог, у задоволенні позову відмовлено у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі;

- з огляду на положення ст.261 ЦК України, враховуючи, що засновником ПАТ «ДПЗКУ» є держава в особі Кабінету Міністрів України, а власником спірного майна - держава в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, суд повинен був з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави в особі вказаних органів, що пов'язано з моментом, коли саме повноважним органам, право яких порушено, стало відомо про таке порушення;

- обґрунтовуючи прийняте рішення, суд взяв до уваги лише лист відповідача від 28.03.2012р. №130-2-802/2-15/2032, адресований Міністерству аграрної політики та продовольства України, в якому міститься інформація про оформлення товариством права власності на спірне майно. В той же час, матеріали справи не містять доказів на підтвердження отримання такого листа міністерством, сторонами ці докази суду не надано та судом не витребувані, відмітки про отримання цього листа міністерством на ньому також не має. Відтак, цей лист не може підтверджувати факт обізнаності міністерства про оформлення відповідачем права приватної власності на спірне державне майно з 28.03.2012р., тому відповідно до ст. 34 ГПК України він не є належним і допустимим доказом у справі;

- питання про початок перебігу позовної давності судом належним чином не досліджено, клопотання відповідача про застосування строків давності заявлене за відсутності представника позивача -Міністерства аграрної політики та продовольства України, жодні пояснення з приводу заявленого клопотання міністерством не надавались;

- судом обставини щодо встановлення моменту обізнаності міністерства про порушення його прав або об'єктивної можливості дізнатися про таке порушення не з'ясовувались, відповідні докази не витребовувались та не досліджувалось. Разом з тим, в матеріалах справи наявна копія відповіді міністерства, наданої на запит прокуратури від 24.10.2016р., з якої вбачається, що позивачу не було відомо про прийняття виконавчим комітетом Миколаївської міської ради спірного рішення;

- необґрунтованим є твердження суду про сплив позовної давності, виходячи з повноважень Міністерства аграрної політики та продовольства України на управління корпоративними правами ПАТ «ДПЗКУ» та відповідальності перед Кабінетом Міністрів України за таку свою діяльність;

- судом не враховано, що вимоги заявника у справі "Стаббінг" та інші проти Сполученого Королівства» стосується не захисту конституційного права на мирне володіння майном, а права, що випливає зі ст. 14 «Заборона дискримінації» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також в апеляційній скарзі містилось клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 23.12.2016р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні; відстрочено першому заступнику прокурора Миколаївської області сплату судового збору у розмірі 3031,60грн. за подачу апеляційної скарги на рішення господарського суду Миколаївської області від 23.11.2016р. по справі №915/825/16 на строк до 31.01.2017р.; зобов'язано скаржника у строк до 31.01.2017р. сплатити судовий збір у розмірі 3031,60грн. та надати суду відповідні докази.

27.12.2016р. скаржником надіслано Одеському апеляційному господарському суду платіжне доручення №2058 від 16.12.2016р. про сплату судового збору у сумі 3031,60грн.

31.01.2017р. ПАТ «ДПЗК України» подало суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просило залишити оскаржене рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

16.02.2017р. Головне територіальне управління юстиції у Миколаївської області надіслало на електронну адресу суд у пояснення, в яких просило задовольнити апеляційну скаргу прокурора - скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі; справу розглянути за відсутності представника Кабінету Міністрів України.

В засіданні апеляційного господарського суду прокурор підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник ПАТ «ДПЗК України» проти задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення.

Кабінет Міністрів України, Міністерство аграрної політики та продовольства України та Виконавчого комітету Миколаївської міської ради своїх представників в засідання суду апеляційної інстанції не направили.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення прокурора та представника ПАТ «ДПЗК України», колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, що Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» засновано на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 р. №593 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010р. №764».

Відповідно до пунктів 1,2 вищезазначеної постанови на часткову зміну постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2010 р. N 764 "Про заходи з утворення державного підприємства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (Офіційний вісник України, 2010 р., N 65, ст. 2278) погодитися з пропозицією Міністерства аграрної політики та продовольства щодо перетворення державного підприємства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" у державне публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України", повноваження з управління корпоративними правами якого здійснює зазначене Міністерство. Установлено, що: 100 відсотків акцій державного публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України; державне публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" не може вчиняти дії стосовно майна, переданого до його статутного капіталу, наслідком яких може бути відчуження майна, у тому числі передача його до статутного капіталу інших господарських організацій, передача в заставу тощо.

07.07.2011р. Міністерством аграрної політики та продовольства України було прийнято Наказ №325 «Про реорганізацію шляхом перетворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», відповідно до п.1 якого Міністерство вирішило реорганізувати ДП "ДПЗК України" (, адреса: м.Київ, вул.Саксаганського, 1) шляхом його перетворення у Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» .

Пунктом 4 вищезазначеного наказу встановлено, що статутний капітал ПАТ «ДПЗК України» формується на базі майна ДП «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

В акті оцінки від 26.09.2011р., затвердженому заступником Міністра аграрної політики та продовольства України, вартість майна ДП «ДПЗК України», до якого увійшла спірна адміністративна будівля дочірнього підприємства «Миколаївський портовий елеватор» станом на 31.07.2011р. становила 867717000грн. (т.1, а.с.155-160).

17.11.2011р. Міністерством аграрної політики та продовольства України було прийнято Наказ №634 «Про деякі питання діяльності публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», яким, зокрема (т.1, а.с.43):

- створено ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» шляхом перетворення ДП «ДПЗК України» та затверджено його Статут, що додається (п.1 Наказу);

- здійснено емісію акцій ПАТ «ДПЗК України» на весь розмір його статутного капіталу - 867717000грн. Вирішено випустити 8677170 простих іменних акцій у бездокументарній формі номінальною вартістю 100 грн. кожна (п.2 Наказу);

- створено філії ПАТ «ДПЗК України» згідно з додатком до наказу (т.1 а.с. 44), в тому числі, філію «Миколаївський портовий елеватор» (п.3 Наказу).

На виконання вищезазначеного наказу та згідно акту приймання-передачі майна, майнових прав та обов'язків, затвердженого Міністерством аграрної політики та продовольства України 18.11.2011р. (т.1, а.с.80-81), ДП «ДПЗК України» передало, а ПАТ «ДПЗК України» прийняло станом на 18.11.2011р. майновий комплекс відповідно до додатків до акту приймання-передачі (т.1, а.с.82-103).

До переліку необоротних активів, переданих як внесок до статутного капіталу ПАТ «ДПЗК України» увійшли об'єкти нерухомого майна Миколаївського портового елеватору, в тому числі і спірна адміністративна будівля.

Згідно із пунктами 1.4,1.6 Статуту ПАТ «ДПЗК України» (нова редакція), затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №4 від 06.01.2016 засновником товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України, повноваження з управління корпоративними правами Товариства відповідно до постанови Кабінету міністрів України №593 від 06.06.2011р. «Про внесення зміни до постанови Кабінету міністрів України від 11.08.2010р. №764» здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України. ПАТ «ДПЗК України» є правонаступником усіх прав і обов'язків ДП «ДПЗК України».

Товариство має право володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності Товариства, зокрема з продажу, безоплатної передачі, дарування, пожертви, обміну, передачі в лізинг, оренду, позику чи заставу засобів виробництва, майна, матеріальних цінностей або майнових прав, використання та відчуження їх в інший спосіб юридичним та фізичним особам, списувати його з балансу та здійснювати інші дії, що не суперечать чинному законодавству України та цьому Статуту (п.4.4 Статуту)

Відповідно до пунктів 5.1,6.6 Статуту статутний капітал товариства становить 867717000 грн. та формується за рахунок вартості майна, переданого йому засновником. До прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України 100% акцій товариства, які випускаються на величину його статутного капіталу, є власністю держави.

Акціонерами Товариства є, зокрема, держава в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України - до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію акцій Товариства та в особі Фонду державного майна України - після передачі йому акцій Товариства, визначених для продажу згідно з прийнятим у встановленому порядку рішення про їх приватизацію (п.7.1 Статуту).

30.11.2011р. Фідія ПАТ «ДПЗК України» «Миколаївський портовий елеватор» звернулось до директора КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» з листом №40, в якому просило видати свідоцтво про право власності на нерухоме майно ПАТ «ДПЗК України» відповідно до поданої заяви (т.1, а.с.40)

21.12.2011р. Виконавчий комітет Миколаївської міськради, розглянувши матеріали, підготовлені КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за юридичними особами, відповідно до п.8.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002р., прийняв рішення №1256 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за юридичними особами», яким Виконком, зокрема, вирішив оформити право власності на нежитлову будівлю літ А-3 загальною площею 1411,3кв.м., яка розташована по вул.Слобідській першій, 122/1 у м.Миколаєві за ПАТ «ДПЗК України» та видати свідоцтво про право власності.

21.01.2012р. ПАТ «ДПЗК України» Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно САЕ 495115 на адміністративну будівлю літ.А-4 загальною площею 1411,3м.кв. Підстава - рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради №1256 від 21.12.2011р. /замість свідоцтва про право власності від 09.03.04р. САА 485137/ (т.1, а.с.45, 108-110).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства аграрної політики та продовольства України з огляду наступного.

Відповідно до ч.1 ст.167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно із ч.ч.1-4 ст.73 ГК України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. . Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство".

Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами (ч.1 ст.136 ГК України).

Відповідно до ч.7 ст.74 ГК України (в редакції від 21.04.2011р.) Державне унітарне комерційне підприємство може бути перетворено у випадках та порядку, передбачених законом, у корпоратизоване підприємство (державне акціонерне товариство). Особливості діяльності корпоратизованих підприємств визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Згідно із ч.2 ст.145 ГК України зміна правового режиму майна суб'єкта господарювання здійснюється за рішенням власника (власників) майна у спосіб, передбачений цим Кодексом та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом.

Відповідно до ч.2 ст.1 ЗУ «Про акціонерні товариства» діяльність державних акціонерних товариств та державних холдингових компаній, єдиним засновником та акціонером яких є держава в особі уповноважених державних органів, регулюється цим Законом, з урахуванням особливостей, передбачених спеціальними законами.

Основи управління об'єктами державної власності визначає ЗУ «Про управління об'єктами державної власності».

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності» управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Згідно ст.5 цього Закону Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України: визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об'єктами державної власності; встановлює порядок передачі об'єктів державної власності суб'єктам управління, визначеним цим Законом; визначає умови створення та діяльності господарських структур; приймає рішення про створення, реорганізацію та ліквідацію господарських структур і визначає уповноважені органи управління, які здійснюють контроль за їх діяльністю; призначає на посади та звільняє з посад керівників господарських структур, стосовно яких функції з управління виконує Кабінет Міністрів України; приймає рішення про створення, реорганізацію та ліквідацію казенних підприємств і визначає центральні органи виконавчої влади, до сфери управління яких вони належать; приймає рішення про передачу відповідно до закону об'єктів державної власності в комунальну власність, дає згоду на передачу об'єктів з комунальної в державну власність; приймає рішення про закріплення в державній власності пакетів акцій (часток) акціонерних товариств, створених на базі державного майна, що приватизується, терміни закріплення таких пакетів акцій (часток) у державній власності відповідно до законодавства про приватизацію; приймає за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об'єктами державної власності, рішення про достроковий продаж пакетів акцій (часток), закріплених у державній власності, або їх частини; приймає за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об'єктами державної власності, рішення про передачу повноважень з управління корпоративними правами держави уповноваженим органам управління та господарським структурам; розробляє та укладає міжнародні договори України щодо об'єктів державної власності України згідно із законодавством; призначає позапланові ревізії та перевірки використання об'єктів управління державної власності та встановлює порядок їх проведення; визначає критерії, відповідно до яких утворення наглядової ради є обов'язковим на державних унітарних підприємствах (крім підприємств оборонно-промислового комплексу) та, з урахуванням законів України, в господарських товариствах, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі; встановлює критерії ефективності управління об'єктами державної власності та порядок їх застосування; визначає критерії відбору незалежного аудитора та критерії віднесення державних унітарних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, до таких, фінансова звітність (у тому числі консолідована) яких підлягає обов'язковій перевірці незалежним аудитором, залежно від балансової вартості активів таких державних унітарних підприємств чи господарських товариств; затверджує вимоги до незалежних членів наглядових рад державних унітарних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі; визначає порядок: а) здійснення контролю за виконанням функцій з управління об'єктами державної власності; б) спрямування коштів, визначених Державним бюджетом України, на фінансування витрат, пов'язаних з викупом часток (акцій) вторинної емісії господарських організацій з корпоративними правами держави, та заходи щодо реструктуризації, досудової санації та інші заходи, які стосуються функціонування об'єктів державного сектору економіки; в) відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об'єднаннями; г) конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки; ґ) оплати праці і винагороди керівникам державних підприємств; є) створення та ведення Єдиного реєстру об'єктів державної власності; з) проведення інвентаризації об'єктів державної власності; и) відчуження та списання об'єктів державної власності; і) розпорядження активами державних господарських організацій; к) проведення щорічного державного фінансового аудиту діяльності суб'єктів господарювання державного сектору економіки; л) укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також: господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном; м) проведення конкурсів із залучення приватних інвесторів для здійснення державно-приватного партнерства; н) передачі повноважень з управління корпоративними правами держави відповідним суб'єктам управління; о) перетворення державних підприємств у державні акціонерні товариства, 100 відсотків акцій яких належать державі; п) проведення конкурсу на право оренди державного майна; р) здійснення витрат суб'єктами господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку; с) утворення, організації діяльності та ліквідації наглядової ради державного унітарного підприємства та її комітетів; т) проведення конкурсного відбору кандидатів на посаду незалежного члена наглядової ради державного унітарного підприємства та їх призначення, а також проведення конкурсного відбору кандидатів на посаду незалежного члена наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, що пропонуються суб'єктом управління об'єктами державної власності до обрання на посаду незалежних членів наглядової ради; у) оприлюднення інформації про діяльність державних унітарних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, а також господарських товариств, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких належать господарським товариствам, частка держави в яких становить 100 відсотків; ф) визначення та затвердження кандидатур представників держави, які призначаються до наглядових рад державних унітарних підприємств, і тих, які беруть участь у загальних зборах та обираються до наглядових рад господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі; х) визначення порядку та правил страхування відповідальності, оплати послуг та компенсації витрат членів наглядових рад державних унітарних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі; ц) встановлення чітких цілей діяльності для державних унітарних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі; ч) формування та ведення реєстру укладених контрактів з керівниками суб'єктів господарської діяльності державного сектору економіки; затверджує методики: оцінки об'єктів оренди, розрахунку, розподілу і використання плати за оренду (суборенду) державного майна; оцінки майна; розрахунку концесійних платежів; забезпечує контроль за ефективністю управління об'єктами державної власності; затверджує річні фінансові плани державних підприємств, що є суб'єктами природних монополій, та державних підприємств, плановий розрахунковий обсяг чистого прибутку яких перевищує 50 мільйонів гривень; погоджує рішення уповноважених органів управління щодо створення, реорганізації та ліквідації діяльності підприємств державного сектору економіки, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; погоджує умови приватизації та реструктуризації об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; затверджує перелік об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; забезпечує контроль за використанням орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна; виконує відповідно до законів інші функції з управління об'єктами державної власності.

Згідно із ч.ч.1,2,5 ст.141 ГК України до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб'єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об'єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу. Управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти. Види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним суб'єктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом.

З матеріалів справи вбачається, що держава в особі Кабінету Міністрів України здійснила заходи щодо зміни організаційно-правової форми ДП «ДПЗК України» на ПАТ «ДПЗК України», і визначила розмір статутного капіталу останнього, проте майно, на суму вартості якого сформовано статутний капітал, у тому числі спірна адміністративна будівля Миколаївського портового елеватора, ПАТ «ДПЗК України» у власність не передано.

Отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що у філії «Миколаївський портовий елеватор» ПАТ «ДПЗК України» були відсутні підстави для звернення із заявою від 30.11.2011 р. до Виконкому Миколаївської міськради про видачу свідоцтва про право власності ПАТ «ДПЗК України» на спірне нерухоме майно.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ч.1 ст.15, ч.1 ст.386 ЦК України).

Згідно із ч.3 ст.24 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ч.3 ст.326 ЦК України управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно із ч.1 ст.5 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності» кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2011р. №593 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010р. №764» визначено, що повноваження з управління корпоративними правами ПАТ «ДЗПК України» здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України.

Згідно із ч.ч.1,2 4 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

На момент прийняття Виконкомом Миколаївської міськради рішення №1256 від 21.12.2011р. порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно регулювався Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5 (надалі - Тимчасове положення), у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010р. № 1692/5.

Відповідно до п.1.4 Тимчасового положення Обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав (п. 2.1 Тимчасового положення).

Відповідно до п.8.1 Тимчасового положення оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно: а) органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески; юридичним особам у разі внесення до статутного фонду (статутного або складеного капіталу) об'єктів нерухомого майна їх засновниками (учасниками); фізичним особам та юридичним особам, які в разі припинення (ліквідації чи реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що припиняється; фізичним особам та юридичним особам, що вийшли зі складу засновників (учасників) юридичної особи за рішенням учасників або органу, уповноваженого на це установчими документами, і отримали у власність об'єкт нерухомого майна, переданий їм; інвесторам, які у результаті інвестиційної діяльності отримали у власність об'єкт нерухомого майна або його частину на підставі документів, установлених законодавством, що підтверджують набуття у власність закріпленого за інвестором об'єкта інвестування; реабілітованим громадянам, яким повернуто у власність належні їм об'єкти нерухомого майна, за умови надання рішення комісії з реабілітації про повернення цього майна; фізичним та юридичним особам у разі виділення окремого об'єкта нерухомого майна зі складу об'єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об'єктів (будинків, будівель або споруд), окрім випадків, коли такі об'єкти є приналежністю головної речі, складовою частиною речі або утворюють з іншими об'єктами складну річ; фізичним та юридичним особам у разі об'єднання двох або більше суміжних об'єктів нерухомого майна; фізичним та юридичним особам на об'єкти нерухомого майна, які в установленому порядку переведені з житлових у нежитлові і навпаки, за умови надання рішення відповідного органу; фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують право власності на об'єкти нерухомого майна та не віднесені до правовстановлювальних документів, передбачених у додатку 2 до Положення; б) органами приватизації: наймачам житлових приміщень, які приватизували їх відповідно до Законів України "Про приватизацію державного житлового фонду" та "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"; в) Державним управлінням справами: суб'єктам, що беруть участь разом з Державним управлінням справами в будівництві нового житла, на їх частку (житлові та нежитлові об'єкти).

До заяви про оформлення права власності на нерухоме майно додаються матеріали технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, а також інші документи, визначені Положенням. Підготовку документів для видачі свідоцтва про право власності за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства можуть проводити БТІ (пункти 8.2, 8.3 Тимчасового положення).

Приймаючи оскаржуване рішення (п.п.1.7 п.1) про оформлення права власності ПАТ «ДПЗК України» на спірний об'єкт нерухомості, Виконком спирався на те, що:

- згідно Свідоцтва про право власності від 09.03.2004р. ДП ДАК «Хліб України» «Миколаївський портовий елеватор» є власником спірної нежитлової будівлі;

- згідно Акту приймання-передачі №12 від 20.01.2011р. спірна будівля передана у власність ДП «Державна продовольчо-зернова корпорація України», яке перетворено у ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно Акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу від 20.01.2011р. №12 Державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» прийняло від Дочірнього підприємства ДП ДАК «Хліб України» «Миколаївський портовий елеватор» цілісний майновий комплекс, до складу якого увійшла й нежитлова будівля по вул. Слобідській першій, 122/1 у місті Миколаєві (адміністративний корпус).

Проте акт від 20.01.2011р. №12 не містить даних щодо передачі цього об'єкту у приватну власність Державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України». Оскаржуване рішення Виконкому (в спірній частині) також не вказує як на підставу його прийняття на документ, що посвідчує внесення спірного об'єкту нерухомості у статутний фонд ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», що згідно п.п. «а» п.8.1 Тимчасового положення могло бути підставою для оформлення права власності з видачею свідоцтва Виконкомом як органом місцевого самоврядування.

Отже Виконком Миколаївської міськради не мав законних підстав для прийняття оспорюваного рішення №1256 від 21.12.2011р. (п.п.1.7 п.1) про оформлення права власності за ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

Згідно із ч.1 ст.15, ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсними свідоцтв про право власності. Окрім того, свідоцтво про право власності є правовстановлюючим документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація права власності (п. 3 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), а тому, як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав у судовому порядку, може бути предметом розгляду в господарських судах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 911/3396/14.

Оскільки суд першої інстанції правомірно визнав обґрунтованою вимогу прокурора про визнання недійсним та скасування підпункту 1.7 пункту 1 рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21.12.2011 р. № 1256, на підставі якого ПАТ «ДПЗК України» видано спірне свідоцтво про право власності на адміністративну будівлю, вимога про визнання незаконним та скасування вказаного свідоцтва також підлягає задоволенню як похідна від вимоги про скасування рішення Виконкому.

Разом з цим, 15.08.2016р. ПАТ «ДПЗК України» подало суду першої інстанції заяву про сплив позовної давності, в якій просило відмовити у задоволенні позову, оскільки позовна заява по даній справі подана прокурором після спливу позовної давності

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи питання застосування позовної давності у спорі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про його сплив та відсутність доказів, які б підтверджували поважність причин його пропуску позивачем.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13р «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

У п.4.1 вищезазначеної постанови містяться наступні роз'яснення: «Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.»

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015р. по справі № 6-68цс15 зазначив, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), зазначає, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії".

За змістом ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 36 Закону України "Про прокуратуру" та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені статтею 46 ЦПК України, згідно якої органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (правова позиція, викладена у постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 01.07.2015р. у справі № 6-178цс15).

Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органів державної влади, права та інтереси яких він захищає, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор (правова позиція, викладена у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 13.05.2015 р. у справі № 3-126гс15).

Як вбачається з матеріалів справи (т.1, а.с.134-138) ПАТ «ДПЗК України» 28.03.2012р. направило Міністерству аграрної політики та продовольства України лист №130-2-802/2-15/2032, в якому, крім іншого, зазначило про те, що Товариством вже отримано свідоцтво про право приватної власності на об'єкт, що розташований за адресою: м.Миколаїв, вул.Слобідська перша, 122/1 (свідоцтво САЕ №495115 від 21.01.2012р., філія «Миколаївський портовий елеватор»).

У вищезазначеному листі зазначено, що викладена у ньому інформація надається на виконання доручення першого заступника міністра аграрної політики та продовольства України від 26.03.2012 № 11-3/95 щодо надання інформації про об'єкти нерухомого майна для формування і ведення Єдиного реєстру об'єктів державної власності ПАТ «ДПЗК України».

Отже місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що позивачу по справі - Міністерству аграрної політики та продовольства України стало відомо про оформлення ПАТ «ДПЗК України» права приватної власності на спірне майно з 28.03.2012р.

Прокурор Миколаївської області звернувся до суду з позовною заявою в даній справі 27.07.2016р., тобто після спливу строку, в межах якого Міністерство аграрної політики та продовольства України могло звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що у відповідності до приписів ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги заступника прокурора Миколаївської області колегія суддів відхиляє з огляду наступного.

Посилання скаржника на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження отримання листа ДП «ДПЗК України» від 28.03.2012р. Міністерством аграрної політики та продовольства України, а отже цей лист відповідно до ст.34 ГПК України не є належним і допустимим доказом у справі колегія суддів відхиляє, оскільки в матеріалах справи міститься копія журналу реєстрації вихідної кореспонденції ДП «ДПЗК України» (розпочато - 15.03.2012р. №130-7-679/2-17/1656, закінчено 20.04.2012р. №130-3-17/2523) (т.1, а.с.222-224), в якому наявні відмітка про надіслання ДП «ДПЗК України» (графа у журналі - «кому направлений») на адресу Міністерства аграрної політики та продовольства України листа №130-2-802/2-15/2032 від 28.03.2012р.

На думку колегії суддів, наявність у вищезазначеному журналі запису про лист№130-2-802/2-15/2032 від 28.03.2012р. є належним та допустимим доказом надіслання Міністерству листа від 28.03.2012р., а отже і обізнаність позивача з 2012 року про отримання ДП «ДПЗК України» спірного свідоцтва про право власності.

Обставина подання ДП «ДПЗК України» заяви про застосування строків позовної давності за відсутності представника Міністерства аграрної політики та продовольства України жодним чином не впливає на правомірність висновків суду при розгляді відповідної заяви, оскільки до суду з позовом по даній справі в інтересах, зокрема, Міністерства, звернувся прокурор Миколаївської області (представник прокуратури приймав участь у справі, а Міністерство було повідомлено про розгляд справи місцевим судом належним чином).

Лист Міністерства аграрної політики та продовольства України (т.1, а.с.261) від 24.10.2016р. №37-27-3-15/16914 (на який скаржник посилається як на доказ тієї обставини, що Міністерству не було відомо при прийняття оскаржуваного рішення та видачу спірного свідоцтва про право власності) не є належним доказом, оскільки в ньому зазначено наступне.

«Міністерство аграрної політики та продовольства України розглянуло лист прокуратури Миколаївської області від 18.08.2016 № 05-659вих-16, надісланий листом Секретаріату Кабінету Міністрів України від 29.08.2016 № 3065671 /1 -16 щодо надання інформації і повідомляє.

Будь-які рішення щодо зміни статусу власності і майна дочірнього підприємства "Новополтавський елеватор" ДАК "Хліб України" та дочірнього підприємства "Врадіївський елеватор" ДАК "Хліб України" Мінагрополітики не приймались, судові позови із зазначеного питання не подавались.

Додатково повідомляємо, що в Мінагрополітики відсутня будь-яка інформація щодо прийняття виконавчими комітетами Новополтавської сільської ради, Врадіївської селищної ради, а також Миколаївської міської ради, зазначених у листі рішень».

Колегія суддів зазначає, що прокуратурою Миколаївської області не надано до матеріалів справи лист від 18.08.2016 №05-659вих-16 (на який Міністерством була надана вищезазначена відповідь), а зі змісту листа Міністерства 24.10.2016р. №37-27-3-15/16914 неможливо встановити, що в останньому йдеться саме про адміністративну будівлю . по вул. Слобідській першій, 122/1 у місті Миколаєві, оскільки в листі йдеться мова про майно ДП «Новополтавський елеватор» та ДП «Врадіївський елеватор», в той час як вищезазначена адміністративна будівля належала ДП «Миколаївський портовий елеватор» ДАК «Хліб України» (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09.03.2004р. - т.1, а.с.221).

Колегія суддів відхиляє клопотання прокурора про прийняття додаткових доказів (лист вх. №6364/16 від 23.01.2017р.), оскільки скаржником не доведена неможливість подання таких доказів суду першої інстанції згідно ст.101 ГПК України, тобто прийняття заходів для вчасного отримання відповіді на лист прокуратури від 17.10.2016р. на адресу Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Стосовно обізнаності Кабінету міністрів України до 2016 року про оформлення права власності за ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на спірний об'єкт нерухомості, то колегія суддів погоджується із висновками місцевого господарського суду щодо того, що Мінагропрод, управляючи корпоративними правами держави, є відповідальним за таку діяльність, то Кабмін України повинен був дізнатися про такі обставини ще у 2012 році.

Інші доводи апеляційної скарги не свідчать про неправильність висновків місцевого господарського суду та підставою для скасування рішення слугувати не спроможні

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення господарського суду Миколаївської області від 23.11.2016р. відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства, зміні або скасуванню не підлягає, відтак, залишається без змін.

Керуючись ст.ст.99,101-103,105 ГПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 23.11.2016р. по справі №915/825/16 залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 13.03.2017р.

Головуючий суддя Мишкіна М.А.

Суддя Будішевська Л.О.

Суддя Таран С.В.