КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2017 р. Справа№ 911/2647/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Пашкіної С.А.

Смірнової Л.Г.

секретар судового засідання Борух А.С.

за участю представників:

від позивача за первісним позов: Шурубор В.І. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача за первісним позов: Руденко В.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду Київської області від 05.12.2016р.

у справі №911/2647/16 (суддя Карпечкін Т.П.)

за первісним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго"

про стягнення 175 244,54 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 142 608,49 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась (далі - Підприємець, постачальник) до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОГАЗЕНЕРГО" (далі - Товариство, покупець) про стягнення 175 244,54 грн., з яких: 134 514,00 грн. основний борг, 28 960,81 грн. пеня, 8 528,73 грн. інфляційні втрати та 3 241,00 грн. 3% річних за загальний період з 29.05.2015р. по 15.08.2016р.

Позов обґрунтовувався тим, що поставлена Підприємцем сировина за договором №14/04/14 оплачена Товариством частково, і заборгованість на момент подання позову у розмірі 134 514,00 грн. не сплачена боржником-покупцем; у зв'язку з чим позивач нарахував встановлену договором неустойку за порушення грошового зобов'язання і просив її стяґгнути з відповідача.

Заперечуючи заявлені до нього вимоги, 13.09.2016р. ТОВ "БІОГАЗЕНЕРГО" подало до Господарського суду Київської області зустрічний позов, у якому стверджувало, що постачальник передав товар покупцю з порушенням передбачених Договором строків, тому на підставі пункту 6.1 Договору просив стягнути з постачальника нараховану неустойку в розмірі 142 608,49 грн. (враховуючи заяву про збільшення зустрічних позовних вимог).

Рішенням Господарського суду Київської області від 05.12.2016р. позовні вимоги за первісним позовом задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Біогазенерго" на користь ФОП ОСОБА_4 125 980,20 грн. основного боргу, 26 671,80 грн. пені, 3 170,16 грн. 3% річних, 8 157,18 грн. інфляційних втрат, 14 441,48 грн. адвокатських витрат та 2 459,70 грн. судового збору. В задоволенні решти первісного позову відмовлено.

Позовні вимоги за зустрічним позовом задоволено повністю. Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ТОВ "Біогазенерго" 142 608,49 грн. неустойки та 2 139,13 грн. судового збору.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених первісних позовних вимог, прийняти нове рішення, яким в цій частині у позові відмовити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги Товариство вказувало, що прийняте судом першої інстанції рішення є незаконним та необґрунтованим, а зроблені судом першої інстанції висновки не відповідали фактичним обставинам справи.

Так апелянт стверджував, що в матеріалах справи відсутні акти прийому-передачі сировини, із складенням яких пов'язано виникнення зобов'язання у покупця оплатити товар. На думку апелянта, умови договору поставки суд першої інстанції не з'ясував, а тому неправомірно визнав покупця боржником, який прострочив виконання грошового зобов'язання, і задовольнив первісний позов у частині стягнення штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3% річних.

Апелянт також стверджував, що позивачем за первісним позовом заявлені до стягнення витрати на правову допомогу, які не співрозмірні як з ціною позову, так і середньою вартістю оплати таких послуг.

ФОП ОСОБА_4 також звернувся з апеляційною скаргою, у якій вважав, що суд першої інстанції не у повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи та неправомірному задоволенню позову в частині зустрічних позовних вимог.

В обґрунтування вказаних тверджень Підприємець вказував, що суд першої інстанції не зменшив розмір неустойки (пені), помилково застосував норми ст. 230, 231 ГК України, оскільки за порушення строку поставки продукції до постачальника не може бути застосовано неустойка у формі пені, адже пеня застосовується виключно до грошових зобов'язань, які у даному випадку відсутні.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017р. апеляційні скарги ТОВ "Біогазенерго" та ФОП ОСОБА_4 у складі головуючого судді Кропивної Л.В., судді: Пашкіна С.А., Смірнова Л.Г., прийнято до провадження та призначено розгляд на 01.02.2017р.

01.02.2017р. до Київського апеляційного господарського суду надійшло від відповідача за первісним позовом відзив на апеляційну скаргу, в якому його представник просив залишити апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4 без задоволення, а оскаржуване рішення в частині стягнення неустойки за зустрічним позов - без змін.

01.02.2017р. до Київського апеляційного господарського суду від позивача за первісним позовом надійшли додаткові пояснення, в яких його представник вказував на пропуск строку позовної давності по стягненню неустойки за зустрічним позовом та необґрунтованими витратами Товариства на адвокатську правову допомогу у задоволеному судом першої інстанції розмірі.

При розгляді справи №911/2647/16 оголошувались перерви. У судовому засіданні, що відбулось 01.03.2017р. представники сторін надали додаткові пояснення, викладені доводи та мотиви у апеляційних скаргах -підтримали.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення сторін, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 14.04.2014р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" укладено Договір поставки №14/04/14 (Договір), за умовами якого постачальник зобов'язувався передати у власність покупцю сировину -відходи лісового господарства (товар), а покупець - з прийняти поставлену сировину та оплатити її (п. 2.1. Договору).

Згідно до пункту 3.1. Договору постачальник зобов'язаний у межах договору передавати сировину за плату покупцю у кількості, якості, асортименті, а також у місці, у строки та за цінами, визначеними сторонами у додатках, які є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 3.2. Договору встановлено, що покупець зобов'язаний у повному обсязі сплачувати постачальнику ціну одержаної сировини.

За змістом пункту 4.2. Договору покупець своєчасно, власними силами та за власний рахунок здійснює завантаження та вивезення сировини зі складів покупця, та або завантаження та вивезення сировини на склади покупця може бути здійснено постачальником за окрему оплату по цінах згідно відповідного додатку до договору та або акту приймання-передачі виконаних робіт.

Сторонами Договору було погоджено, що ціна сировини визначається при підписанні додатків, які є невід'ємною частиною цього Договору (п. 5.2 Договору).

Відповідно до специфікації №1 від 14.04.2014р. (додаток №1) сторони погодили термін поставки та обсяг продукції, згідно з якими постачальник зобов'язувався протягом 1 року поставити (передати) покупцю 2 400,00 тон відходів деревини. Даним Додатком передбачено, що ціна за 1 тону сировини включає навантаження, доставку і розвантаження.

Пунктами 9.1, 9.2 Договору визначено, що Договір діє до 31.12.2014р. і автоматично продовжується на кожен наступний рік, якщо жодна із сторін не направить повідомлення про розірвання Договору за місяць до закінчення строку дії.

Доказів розірвання Договору поставки №14/04/14 від 14.04.2014р. матеріали справи не містять.

До правовідносин, що виникли між сторонами у зв'язку з вчиненням ними дій на виконання укладеного між ними Договору, застосуються положення закону, які регулюють поставку та купівлю-продаж.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, а тому обов'язок покупця сплатити продавцеві повну ціну переданого товару складає зміст основних його зобов'язань відповідно до ст. 692 ЦК України.

Доводячи виконання своїх зобов'язань з поставки обумовленого сторонами товару, позивач посилався на видаткові накладні, згідно з якими передав, а відповідач прийняв сировину на загальну суму 134 514,00 грн.: Накладні №12 від 28.05.2015р.; №13 від 30.06.2015р.; №14 від 31.07.2015р.; №15 від 31.08.2015р.; №16 від 30.09.2015р.; №17 від 30.10.2015р.; №18 від 30.11.2015р.; №19 від 31.12.2015р.; №1 від 29.01.2016р.; №5 від 29.02.2016р.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

За умовами Договору поставки оплата отриманої сировини здійснюється після підписання Акту прийому-передачі. У разі, якщо завантаження та вивезення сировини на склади покупця буде здійснюватись постачальником, покупець проводить оплату за надані послуги по цінах згідно відповідного додатку та підписаного сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт (п. 5.3. та 5.4 Договору).

Отже сторони за Договором передбачили оплату товару після його отримання покупцем разом з товаророзпорядчими документами на товар.

Відхиляючи доводи Товариства з приводу того, що у відсутність складених і підписаних сторонами актів прийому-передачі сировини покупець не може вважатися боржником, який прострочив оплату вартості товару, колегія суддів виходить з того, що товаророзпорядчими документами на товар у рівній ступеневі, як це визначили договірні сторони, є як акти приймання-передачі, так і інші супровідні документи на товар.

Такий висновок випливає з положень пунктів 4.3., 4.4. Договору.

Згідно з пунктом 4.3. Договору прийом-передача сировини оформлюється шляхом складання та підписання повноважними представниками сторін акту прийому-передачі сировини та /або інших документів, з обов'язковим наданням сторонами усіх супровідних документів.

Відповідно до п. 4.4. Договору датою прийому-передачі сировини вважається дата підпису повноважними представниками сторонами акту прийому-передачі та/або інших супровідних документів.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, яка діяла під час здійснення та оформлення спірних господарських операцій), первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, отримана відповідачем сировина мала бути оплачена на наступний день після фактичного отримання, в сумі, погодженій сторонами в Специфікації № 1 та у підписаних обома сторонами видаткових накладних.

З матеріалів справи вбачається, і цього не заперечує покупець, що на момент подання позову вартість отриманого ним товару оплачена частково, а заборгованість на день подання позову згідно детального розрахунку та банківських виписок з рахунку постачальника становила 125 980,20 грн. Тож вимоги, заявлені позивачем за первісним позовом про стягнення 8 533,80 грн. заборгованості є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивачем за первісним позовом нараховано до стягнення з Товариства, яке прострочило виконання грошового зобов'язання, пеню в розмірі 28 960,81 грн., 8 528,73 грн. інфляційних втрат та 3 241,00 грн. 3% річних за загальний період з 29.05.2015р. по 15.08.2016р.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного Закону.

Відповідно до п. 6.2. Договору поставки у разі несвоєчасної оплати за отриману сировину відповідач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на час такого прострочення, від суми заборгованості.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач за первісним позовом просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог про стягнення пені, про що було заявлено у місцевому господарському суді.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками.

Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується, що позивач за первісним позовом заявив вимоги про стягнення з відповідача за первісним позовом пені, нарахованої за період з 29.05.2015р. по 15.08.2016р., а з позовом до суду першої інстанції звернувся 15.08.2016р. (відповідно до штемпеля поштового відділення на конверті), тобто з пропуском встановленого законом строку давності на вимоги про стягнення пені.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, апеляційний суд встановив, що вимога щодо стягнення пені правомірна та обґрунтована, проте підлягає задоволенню за річний період, що передував поданню позову, а саме з 16.08.2015р. по 15.08.2016р. у розмірі 26 671,80 грн. У задоволенні решти пені слід відмовити, у зв'язку з пропуском строку спеціальної позовної давності.

Заявлені вимоги про стягнення з Товариства 3% річних за прострочення своєчасної оплати поставленого товару у розмірі 3 170,16 грн. та 8 157,18 грн. інфляційних втрат за вказаний постачальником період підлягають задоволенню, як перевірені судом апеляційної інстанції на предмет їх арифметичної правильності та на відповідність встановлених індексів інфляції у заявленому періоді.

Предметом зустрічного позову є вимога Товариства про застосування до постачальника встановленої договором відповідальності та чинним законодавством, що ґрунтується на несвоєчасному виконанні постачальником зобов'язань з поставки сировини у строки та розмірі, які були узгоджені сторонами.

Так, специфікацією №1, що є додатком до Договору, визначено строк поставки з 14.04.2014р. по 31.12.2014р., протягом якого Підприємець мав передати покупцю товар в загальній кількості 2 400,00 тон на суму 288 000,00 грн.

Судом апеляційної інстанції установлено, що станом на 31.12.2014р. постачальник передав 760,68 тон сировини, вартістю 91 281,60 грн.

Позивач за зустрічним позовом (покупець) вказував на прострочення строку поставки 1 639,32 тон сировини ,загальною вартістю 196 718,40 грн., у зв'язку із чим, спираючись на встановлену сторонами у Договорі відповідальність постачальника, просив стягнути неустойку у розмірі 0,5% від вартості непереданої сировини за кожен день прострочення передачі (п. 6.1 Договору) в сумі 142 608,49 грн. (враховуючи заяву про збільшення позовних вимог).

З вимогами зустрічного позову не погодився постачальник (ФОП ОСОБА_4.), який стверджував, що Товариством заявлено до стягнення неустойку у формі пені, яка передбачає застосування відповідальності за невиконання грошових зобов'язань відповідно до частини 3 статті 549 ЦК України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», а отже, до даних правовідносин не може бути застосована.

Відхиляючи такі доводи постачальника, колегія суддів виходить з наступного.

Статтями 193, 199 ГК України, частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Заходами відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій передбачено частиною 1 статті 216 та частиною 1 статті 546 ЦК України.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Сторони погодили, у разі якщо в строки, обумовлені в додатках до цього Договору, сировина не буде передана покупцю, постачальник зобов'язаний сплатити покупцю неустойку в розмірі 0,5% від вартості непереданої сировини, за кожен день прострочення передачі (пункт 6.1 Договору).

Та обставина, що за порушення передбаченого строку поставки товару постачальник сплачує покупцю неустойку у вигляді пені у розмірі 0,5% від вартості непоставленого в строк товару за кожен день прострочення товару, не перетворює цю неустойку в пеню за порушення грошового зобов'язання, так само, як і обов'язок постачальника поставити товар не стає грошовим зобов'язанням.

Аналогічної правової позиції підтримується Верховний Суд України у постанові № 3-35гс13 від 03.12.2013р.

Відповідно до приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Перевіривши здійснені позивачем за зустрічним позовом розрахунки, у відповідності до п. 6.1 Договору та нормам Закону, апеляційний суд встановив, що вимоги в сумі 142 608,49 грн. неустойки за загальний період з 01.01.2015р.-29.06.2015р. є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На думку постачальника, суд першої інстанції не скористався своїм правом на зменшення розміру штрафних санкцій і дійшов до хибного висновку про співрозмірність та обґрунтованість заявленого до стягнення з постачальника розміру неустойки.

Колегія апеляційного господарського суду критично оцінює зазначені доводи апелянта, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими.

Згідно ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України також встановлює, що розмір неустойки може бути зменшеним за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення.

Пунктом 3 ч.1 ст. 83 ГПК України суду надане право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

З урахуванням визначених Вищим господарським судом України в Постанові Пленуму Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011р. критеріїв застосування положень п. 3 ст. 83 ГПК України, колегія суддів також відзначає, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

З вищенаведених правових норм вбачається, що вирішення питання про зменшення штрафних санкцій законодавством віддано на розсуд суду, який досліджує та об'єктивно оцінює докази у справі, та при прийнятті рішення керується, в тому числі, власним переконанням, заснованим на суті правових норм та оцінці доказів у їх сукупності.

Так, колегією встановлено, що укладаючи договір з Товариством, ФОП ОСОБА_4 погоджувалася зі строками поставки та відповідальністю у разі їх недотримання.

За приписами статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Відповідно до частини другої статті 617 Цивільного кодексу України і частини другої статті 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Враховуючи викладене, заявником не доведено неспіврозмірність нарахованої неустойки та винятковість обставин, як передумови зменшення штрафних санкцій.

Твердження постачальника про те, що на заявлені Товариством вимоги сплив строк позовної давності, колегією суддів відхиляються, адже до суду першої інстанції клопотання про застосування строку позовної давності не заявлялось, а у апеляційній скарзі/додаткових поясненнях не наводиться обґрунтування неможливості подання такого клопотання згідно положень статті 101 ГПК України до місцевого господарського суду.

Стосовно розподілу судових витрат у даній справі, зокрема, в частині покладення на відповідача за первісним позовом понесених ФОП ОСОБА_4 витрат на правову допомогу, судова колегія зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

У пунктах 6.3, 6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених ч. 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підтвердження своїх вимог в цій частині позивачем за первісним позовом надано до матеріалів справи: договір про надання правової допомоги від 01.08.2016р.; додаткова угода від 07.10.2016р., укладені з адвокатом Комлик Володимиром Володимировичем; свідоцтво КВ № 005728; прибуткові касові ордери від 01.09.2016р. на суму 2000,00 грн., від 01.10.2016р. на суму 2000,00 грн., від 07.10.2016р. на суму 42 000,00 грн.

Вирішуючи питання про віднесення на Товариство витрат позивача за первісним позовом за послуги адвоката, господарський суд має врахувати, чи є розмір таких витрат співрозмірним порівняно з ціною позову.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Колегія суддів враховує, що сторони договору про надання правової допомоги мають право визначити відповідний розмір витрат на правову допомогу, однак, суд може обмежити розмір судових витрат в частині плати за послуги адвоката, які підлягають відшкодуванню з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Колегія суддів вважає, що з огляду на обставини справи остання не є складною і підготовка до її розгляду не потребує аналізу великої кількості норм чинного законодавства, значних затрат часу та зусиль. Тому сплачені витрати у розмірі 46 000,00 грн. порівняно з ціною позову (первісний -175 244,54 грн. та зустрічний -142 608,49 грн.) та складністю справи (стягнення боргу, штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат), є неспіврозмірними та завищеними.

Перевіривши співрозмірність заявлених витрат за послуги адвоката на відповідність вказаним критеріям, врахувавши ступінь складності справи та обсяг наданих адвокатом послуг, судова колегія вважає, що розмір заявлених витрат на відшкодування адвокатських послуг є неспіврозмірним із ціною позову та з вказаними обставинами, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача за первісним позовом у розмірі 14 441,48 грн. адвокатських витрат (враховуючи пропорційно задоволені вимоги за первісним позовом).

Таким чином, судова колегія вважає неспроможними твердження апелянтів стосовно не обґрунтованості та неспіврозмірності розміру витрат на правову допомогу ФОП ОСОБА_4 у встановленому судом першої інстанції розмірі.

З огляду на встановлене, судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв'язку з чим апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Київської області від 05.12.2016р. у справі №911/2647/16 слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладається на апелянтів.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Київської області від 05.12.2016р. у справі №911/2647/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 05.12.2016р. у справі №911/2647/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/2647/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді С.А. Пашкіна

Л.Г. Смірнова