ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2017р. Справа№ 914/3228/16

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Хороз І.Б.

за позовом: Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Львівська область, м.Львів,

до Відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Львівська область, Сокальський район, с.Поториця,

Третя особа: Централізована бібліотечна система для дорослих м.Львова, м.Львів,

про стягнення боргу зі сплати орендної плати

ціна позову: 100336,33 грн.

Представники:

Позивача: Чижович І.З. - представник (довіреність від 11.01.2017 року №2302-вих.-92);

Відповідача: ОСОБА_3 - адвокат (договір про надання правової допомоги від 01.02.2017 року б/н);

Третьої особи: не з'явився

Суть спору.

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за участю третьої особи Централізованої бібліотечної системи для дорослих м.Львова про стягнення боргу зі сплати орендної плати. Ціна позову 100336,33 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 23.12.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 24.01.2017р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, викладених в ухвалах від 24.01.2017 року, від 07.02.2017 року та від 21.02.2017 року у справі, зокрема у зв'язку із неявкою повноважних представників Відповідача та Третьої особи та невиконанням ними вимог ухвали суду у справі.

Представникам Сторін по явці оголошено права і обов'язки, визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38, 59 ГПК України. Крім того, в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровані чи оголошені Учасникам судового процесу, в тому числі Відповідачу та Третій особі (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень та бланки оголошення ухвал про відкладення розгляду справи) зазначено, що права та обов'язки сторін визначені ст.ст. 20, 22, 27, 28, 38, 59 ГПК України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове засідання з'явилась, подала додаткові пояснення (вх. №8879/17), позовні вимоги підтримала у повному обсязі, в судовому засіданні надала усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у позовній заяві та запереченнях на відзив. Просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 100336,33 грн. орендної плати. Вказані пояснення оглянуто судом та долучено до матеріалів справи.

Представник Відповідача в судове засідання з'явилась, проти позову заперечила, в судовому засіданні надала усні пояснення по суті спору, аналогічні до викладених у відзиві на позову заяву.

Окрім того, 03.02.2017 року Відповідачем подано до суду заяву (вх.№4651/17), у якій просить суд застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами, наслідки спливу строку позовної давності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила, причин неявки суду не повідомила, вимог ухвал суду не виконала, про причини невиконання суду не повідомила; була належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судових засідань.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалах про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобов'язувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 ГПК України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) ГПК України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судових засіданнях впродовж розгулу справи суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

При цьому, з врахуванням вимог ст.69 ГПК України, суд зазначає про відсутність правових підстав до подальшого відкладення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників Сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Позивач просить суд стягнути з Відповідача 100336,33 грн. боргу із сплати саме орендної плати за період з грудня 2011 року по липень 2013 року, мотивуючи вимоги тим, що з моменту припинення договору суборенди до моменту фактичного повернення спірного майна Відповідачем орендна плата за Договором суборенди не сплачувалась.

Судом встановлено, що 04.10.2007р. між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (надалі - Позивач, Орендодавець) та Центральною бібліотечною системою для дорослих м.Львова (надалі - Третя особа, Орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №З-5612-7 (надалі - Договір), згідно умов якого (п.1.1), Орендодавець, на підставі наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 16.07.2007р. №541-О, Договору оренди від 24.05.2006р. №Ф-4354-6, зобов'язувався передати, а Орендар прийняти в строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 320,10 м.кв., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що знаходяться на балансі ЛКП «Скнилівок» (далі - Балансоутримувач).

Згідно п. 4.1 Договору, термін його дії визначено на 2 роки та 364 дні з 04.10.2007р. до 03.10.2010р. включно.

Відповідно до п.4.8 Договору, його чинність припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, приватизації об'єкта оренди орендарем, загибелі об'єкта, достроково за взаємною згодою Сторін або за рішенням суду, господарського суду, банкрутства орендаря та в інших випадках, прямо передбачених законодавством України.

01.05.2003 року між Централізованою бібліотечною системою для дорослих м.Львова (надалі - Третя особа, Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - Відповідач, Орендар) укладено Типовий договір оренди нерухомого майна (будівель, приміщень, споруд) №2 (надалі - Договір суборенди), згідно умов якого (п.1), Орендодавець, на підставі наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради №557-О, зобов'язувався передати, а Орендар прийняти в строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 41,7 м.кв., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - Об'єкт оренди), що знаходяться на балансі Львівської міської ради.

Згідно пункту 2 Договору суборенди об'єкт оренди буде використовуватись Орендарем для розміщення салону краси (побутові послуги).

Відповідно до п.3.1. Договору суборенди, приймання-передача об'єкта оренди здійснюється Орендарем та Балансоутримувачем.

Згідно п.4.1 Договору суборенди, термін його дії визначено з 01.05.2003р. до 01.05.2006р. включно.

У разі відсутності заяви однієї з Сторін про припинення або зміну умов Договору протягом одного місяця після закінчення терміну дії Договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені Договором (п.4.3 Договору суборенди).

Додатком від 09.04.2008 року №8 до Договору суборенди Відповідач та Третя особа погодили викласти пункт 4.1. Договору в наступній редакції: «Термін дії договору визначений з 05.12.2007 року до 03.10.2010 року при умові дії основного договору оренди.».

Згідно п.5.1 Договору суборенди, розмір орендної плати за Обєкт оренди визначається відповідно до чинної на момент укладення Договору Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади міста Львова, затвердженої ухвалою Львівської міської ради (або за результатами конкурсу) і складає 3034,55 грн. без ПДВ за рік. 254,55 грн. за перший місяць оренди з урахуванням ПДВ. Розмір орендної плати підлягає індексації за відповідний період (місяць, квартал, рік); нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Згідно п.5.3 Договору суборенди, орендна плата перераховується Балансоутримувачу за поточний місяць до кінця місяця.

У відповідності до п.9.1 Договору суборенди, повернення Орендодавцю об'єкта оренди здійснюється після закінчення терміну дії Договору або дострокового його припинення чи розірвання; сторони повинні приступити до передачі об'єкта оренди протягом 5 днів з моменту закінчення терміну оренди (п. 9.2 Договору суборенди).

Згідно з п.9.3 Договору суборенди, об'єкт оренди повинен бути переданий Орендарем та прийнятий Орендодавцем (чи за його дорученням - Балансоутримувачем) протягом 5 днів з моменту настання однієї з подій, вказаних в п.9.1 цього Договору. При передачі об'єкта оренди складається акт здачі-приймання, який підписується Сторонами (п. 9.4 Договору суборенди).

У п.9.5 Договору суборенди зазначено, що об'єкт оренди вважається переданим Орендодавцю з моменту підписання акту здачі-приймання.

Приписами п.10.1 Договору суборенди встановлено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.03.2013р. у справі №5015/5494/12 за позовом Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє сомостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Центральна бібліотечна система для дорослих м. Львова про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради задоволено повністю, вирішено витребувати з незаконного володіння ФОП ОСОБА_1 нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, заг. пл.40,6 кв.м.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.07.2013 року Рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2013р. у справі №5015/5494/12 залишено без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 без задоволення.

Таким чином, вказане Рішення набрало законної сили в порядку статті 87 ГПК України 17.07.2013р., та, у відповідності до частини п'ятої статті 124 Конституції України і ч.1 ст.115 ГПК України, є обов'язковим до виконання на всій території України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.03.2013р. у справі №5015/5494/12 встановлено, що: « 05.12.2007 р. управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради видано наказ №45-С про надання в суборенду приміщень на АДРЕСА_1, яким надано дозвіл орендарю ЦБС для дорослих м.Львова, що орендує нежитлові приміщення 1-го поверху заг.пл. 320,10 м2 на АДРЕСА_1.».

Окрім того, Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.03.2013р. у справі №5015/5494/12 встановлено, що Договір суборенди нежитлового приміщення на АДРЕСА_1. загальною площею 40,6 м.кв., який укладено між Відповідачем та Третьою особою, припинив свою дію з 03.10.2010 року.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Складеним Державним виконавцем при примусовому виконанні наказу №5015/5494/12 від 25.07.2013р. Актом приймання-передачі від 03.09.2013 року, встановлено, що Відповідач передав, а Позивач прийняв Об'єкт суборенди за Договором суборенди.

Також, 03.02.2017р. Відповідачем подано Відзив на позовну заяву (вх.№4650/17), у якому позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими, просить суд відмовити Позивачу в задоволенні позовних вимог.

21.02.2017 року Позивачем подано заперечення на відзив (вх. №6952/17), у якому вказує що неустойка, яка стягується з орендаря за порушення порядку ста строку повернення об'єкта оренди орендодавцю, є самостійним заходом майнової відповідальності орендаря і до неї застосовується загальний строк позовної давності, який, на думку позивача, ним не пропущено. З підстав наведеного Позивач просить суд не брати до уваги заяву Відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Аналогічні твердження викладено Позивачем у додаткових поясненнях, поданих до суду 06.03.2017 року за вх. №8879/17.

З приводу Заперечення Позивача суд зазначає, що предметом заявлених позовних вимог є стягнення заборгованості саме зі сплати орендної плати згідно Договору суборенди, а не неустойки, в порядку ст.785 ЦК України.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст.2, ч.3 ст.18, ч.ч.1, 3 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності; орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі; орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються договором.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», об'єктами оренди є нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Згідно приписів частини 4 статті 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» до договору суборенди застосовуються положення про договір оренди.

Згідно ч.7 ст.180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору; на зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше; закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч.1 ст.286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу.

Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Приписами ч.1 ст.27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч.2 вказаної статті, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Проте, позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача саме неустойки в порядку ст.785 ЦК України чи плати за фактичне користування річчю Позивачем в даному позові не заявлено; предметом позову є стягнення саме орендної плати за Договором суборенди.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» (із змінами та доповненнями), що з урахуванням положень статтей 653, 795 ЦК України та умов договору, якщо останніми передбачено, що після закінчення або дострокового розірвання договору оренди нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві, нарахування орендної плати за відповідний період є правомірним.

Укладений між Сторонами Договір оренди не містить положень щодо того, що нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщень орендодавцеві. Відтак, якщо умовами Договору оренди не передбачено обов'язку сплати орендної плати за весь час фактичного користування майном до його повернення, то орендна плата згідно Договору оренди може нараховуватись виключно в межах строку дії Договору оренди, тобто до 03.10.2010р. Аналогічна правова позиція, в тому числі Вищого господарського суду України, викладена у постанові Верховного Суду України від 16.03.2016р. по справі №3-64гс16.

Суд також зазначає, що у відповідності до ч.2 ст.795 Цивільного кодексу України «Передання будівлі або іншої капітальної споруди у найм», повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору; з цього моменту договір найму припиняється. Проте, за Договором суборенди передано у найм приміщення, а не капітальна споруда. Крім того, момент припинення Договору найму встановлений вищеописаним рішенням Господарського суду Львівської області від 07.03.2013р. у справі №5015/5494/12.

З підстав наведеного суд дійшов висновків про те, що право Позивача на нарахування та стягнення саме орендної плати згідно Договору Відповідачу за користуванням Об'єктом оренда за Договором суборенди припинилось з 03.10.2010 року у зв'язку із закінченням строку дії Договору оренди.

Щодо поданої 03.02.2017 року Відповідачем заяви (вх. №4651/17), про застосування до правовідносин, які виникли між сторонами, наслідки спливу строку позовної давності суд зазначає наступне.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» встановлено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З врахуванням вищенаведеного, зокрема, відсутності правових підстав нарахування Позивачем саме орендної плати за спірний період, суд дійшов висновків про те, що право Позивача на отримання орендної плати від Відповідача за користування Об'єктом оренди за Договором суборенди за період з 03.10.2010 року по 03.09.2013 року не порушене, і, як наслідок, в суду відсутні правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між Сторонами, наслідків спливу строку позовної давності.

З підстав наведеного суд відхиляє заяву Відповідача від 03.02.2017 року (вх. №4651/17), про застосування до правовідносин, які виникли між сторонами, наслідки спливу строку позовної давності.

Щодо поданого 23.01.2017 року Відповідачем клопотання (вх.№2480/17), у якому Відповідач просить суд припинити провадження у справі у зв'язку із припинення господарської діяльності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, суд зазначає наступне.

Вказані доводи Відповідач підтверджує долученим до матеріалів справи Витягом з ЄДРЮОФОП та ГФ, з якого вбачається, що 12.01.2017 року до Реєстру внесено відомості про припинення підприємницької діяльності Відповідачем за власним бажанням.

Суд відхиляє доводи Відповідача з підстав того, що громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду; наведене стосується й випадку подання відповідним громадянином, що був відповідачем у справі, зустрічного позову в тій же справі. У будь-якому разі у суду немає й правових підстав для застосування при цьому положень статті 25 ГПК та залучення до участі у справі як правонаступника фізичної особи - підприємця тієї ж таки фізичної особи, оскільки правонаступництво передбачає перехід прав та обов'язків від одного суб'єкта до іншого, а не зміну правового статусу однієї й тієї ж самої особи. У разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою - сьомою статті 84 ГПК, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності). Аналогічну правову позицію викладено в пункті 4ю7ю Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу судами першої інстанції».

Щодо зазначення Позивачем про те, що непроведення нарахувань орендної плати з грудня 2011р. по вересень 2013р. встановлено перевіркою Державної фінансової інспекції, суд зазначає наступне.

Актом від 25.12.2013р. №03-01-21/16 ревізії фінансового-господарської діяльності міської централізованої бухгалтерії установ культури за період з 01.07.2011р. по 31.10.2013р. (в тому числі Додатком) встановлено недоотримання коштів саме від орендної плати від Відповідача за період з 01.07.2011р. по 31.10.2013р. в розмірі 100336,33грн.

Проте, згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У п.3 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 року №550 (далі - Порядок) зазначено, що акт ревізії це документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта.

Сам по собі акт ревізії не несе для Позивача негативних правових наслідків, а тому не може порушувати права та інтереси в його діяльності. аналогічне правове положення викладене в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.02.2009 року у справі №22-а-5609/08.

Згідно з п.50 Порядку за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав контролюючі органи вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об'єктів контролю; порушення перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.

Частина 2 ст.15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» передбачає, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право, в тому числі, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства. Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання.

Однак, виявлені ревізією порушення не можуть впливати на умови спірних договірних відносин і не можуть їх змінювати.

З підстав наведеного суд дійшов висновків про те, що Акт від 25.12.2013р. №03-01-21/16 ревізії фінансового-господарської діяльності міської централізованої бухгалтерії установ культури за період з 01.07.2011р. по 31.10.2013р. не може утворювати правовідносини між Сторонами, які регулюються Договором та законодавством.

Крім того суд зазначає, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі припинення дії Договору суборенди з 03.10.2010 року внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, а також те, що матеріалами справи підтверджено факт передачі Відповідачем Обєкта оренди за актом приймання-передачі від 03.09.2013 року; враховуючи наведені вище висновки суду про те, що право Позивача на нарахування та стягнення саме орендної плати згідно Договору Відповідачу за користуванням Об'єктом оренда за Договором суборенди припинилось з 03.10.2010 року у зв'язку із закінченням строку дії Договору оренди, суд зазначає про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача 100336,33грн. заборгованості «зі сплати орендної плати згідно Типового договору оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень)№2 від 01 травня 2003 року», а відтак, в позові слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до вимог ст. 4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

06.03.2017р. у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний, з врахуванням вихідних, 13.03.2017р.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід залишити за Позивачем.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-3, 4-5, 4-7, 22, 33, 34, 38, 43, 49, 82-85, 87 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 193, 286, 291 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 11, 16, 509, 510, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 629, 759, 762 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 2, 4, 18, 19, 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.