ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"07" березня 2017 р.Справа № 916/3641/16

Господарський суд Одеської області у складі судді Смелянець Г.Є.,

при секретарі судового засідання Кубишко Х.М.

розглянувши справу №916/3641/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Спектр-Агро

до відповідача ОСОБА_1 (фермерського) господарства „Тілець

про стягнення 333829,81 грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 довіреність 17.10.2016р.

від відповідача: ОСОБА_3 довіреність від 10.02.2017р.

Суть спору: ТОВ „Спектр-Агро звернулося до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з СФГ „Тілець 333829,81 грн., з яких 102 082,52 грн. 28% річних, 162299,02 грн. пеня, 69448,27 грн. інфляційні.

Підставою позовних вимог є неналежне виконання відповідачем зобовязань, встановлених договором поставки на умовах товарного кредиту від 28.03.2014р. №159-О та рішенням господарського суду Одеської області від 06.08.2015р. у справі №916/1646/15.

29.12.2016р. господарським судом Одеської області за вказаним позовом порушено провадження у справі, розгляд якої призначений на 13.02.2017р.

Також судом задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні представника позивача у режимі відеоконференції.

13.02.2017р. за вх.№3390/17 господарський суд одержав клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке задоволено господарським судом, про що 13.02.2017р. винесено відповідну ухвалу, якою розгляд справи відкладений на 27.02.2017р.

27.02.2017р. за вх.№4782/17 господарський суд одержав відзив на позовну заяву, згідно з яким відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову, з посиланням при цьому на те, що 06.08.2015р. господарським судом Одеської області винесено рішення за попереднім позовом ТОВ „Спектр-Агро за яким з СФГ „Тілець на користь ТОВ „Спектр-Агро стягнуто 237 577, 33 грн. основного боргу, 10 000 грн. пені, 64 980 , 27 грн. індексу інфляції, 36 070, 65 коп. 28% річних, 10 000 грн. штрафу, 16 027, 07 грн. відсотків за користування товарним кредитом, 8 748, 60 грн. витрат на оплату судового збору. Зазначене рішення виконано відповідачем повністю. Позивач неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права , оскільки рішенням господарського суду Одеської області від 06.08.2015р. питання по умовам договору поставки від 28.03.2014р. вже вирішені. Однак, ТОВ „Спектр-Агро самостійно змінив рішення суду, зарахувавши отримані кошти зовсім в іншому порядку, на інші цілі, посилаючись при цьому на вимоги ст.534 ЦК України. Після винесення рішення господарським судом, яким остаточно вирішений спір по суті і припинені правовідносини сторін за договором поставки, їхні правовідносини перейшли у сферу виконання судових рішень, які регулюються нормами матеріального права зовсім інших розділів.

Ухвалою від 27.02.2017р. строк вирішення спору у даній справі продовжений господарським судом на 15 днів у звязку із задоволенням відповідного клопотання відповідача та розгляд справи відкладений на 07.03.2017р.

Позивач надав до суду заперечення проти відзиву від 02.03.2017р. за вх.№5275/17, згідно з якими позивач вважає, що реалізація сторонами передбаченого законом права самостійно розпоряджатися своїми правами в судовому процесі, з огляду на принцип диспозитивності у господарському процесуальному законодавстві, не позбавляє позивача права вирішити у встановленому законом порядку інші вимоги, які не були предметом первісних позовних вимог, за якими судом попередньо було винесено судове рішення, адже наявність останнього не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, не припиняє дії договору і його умов (якщо спір не стосуються таких вимог) та не позбавляє кредитора права на отримання від боржника нарахованих сум пені, % річних та індексу інфляції. Також позивач посилається на те, що порядок зарахування сплачених відповідачем грошових коштів відповідає як вимогам ст.534 ЦК України, так і умовам п.2.10. укладеного між сторонами договору поставки на умовах товарного кредиту від 28.03.2014р. №159-О.

Відповідач надав до суду клопотання про зупинення провадження у справі від 07.03.2017р. за вх.№2-1346, згідно з яким відповідач просить суд зупинити провадження у даній справі до вирішення справи за позовом СФГ „Тілець до ТОВ „Спектр-Агро про визнання недійсними п.2.10., 5.1., 7.2. договору поставки на умовах товарного кредиту №159-0, укладеного 28.03.2014р. між СФГ „Тілець до ТОВ „Спектр-Агро. При цьому, відповідач посилається на те, що дана справа не може бути розглянута, оскільки при визнанні недійсними п.п.2.10., 5.1., 7.2. договору поставки у задоволенні позову ТОВ „Спектр-Агро необхідно відмовити, тобто позов ТОВ „Спектр-Агро повязаний з позовом СФГ „Тілець.

Представник позивача у судовому засіданні 07.03.2017р. надав усні пояснення, згідно з якими позивач заперечує проти зупинення провадження у справі, оскільки розгляд справи про визнання недійсним договору не перешкоджає розгляду справи про стягнення. Окрім того, відповідач не надав до суду ухвалу про порушення провадження у справі за позовом СФГ „Тілець про визнання недійсним договору поставки.

Представник відповідача у судовому засіданні 07.03.2017р. заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з необхідністю підготувати додаткові заперечення на позов, яке відхилено господарським судом, оскільки 15.03.2017р. закінчується строк вирішення спору, який встановлений вимогами ст.69 ГПК України та продовжений ухвалою суду від 27.02.2017р. на 15 днів, а в силу вимог ч.1 ст.77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Тобто, відсутність додаткових заперечень відповідача на позов жодним чином не є перешкодою для вирішення спору у даному судовому засіданні. Тим більш, що господарським судом вже було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та у відповідача було достатньо часу для підготовки будь-яких заперечень на позов.

На підставі ст.85 ГПК України у судовому засіданні за участю представників сторін оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

28.03.2014р. між ТОВ „Спектр-Агро (постачальник) і СФГ „Тілець (покупець) укладений договір поставки на умовах товарного кредиту №159-О, згідно з яким в строки, визначені договором, Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - Товар), а Покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену Договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов Договору.

Відповідно до умов п.1.2. договору найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки Покупцю та базис поставки, порядок та термін оплати товару, та нарахованих відсотків, інші умови, визначені в Додатках до Договору, який є невід'ємною його частиною. Фактична номенклатура, асортимент та кількість по задоволеним Постачальником замовленням визначаються згідно видаткових накладних. Перераховані аванси зараховуються в оплату товару, який було реалізовано в першу чергу.

У п.2.1. договору встановлено, що ціна договору становить вартість товару, визначену із врахуванням вимог п.п.2.2.-2.5. Договору, що передається за цим Договором та сума належних до сплати відсотків за користування товарним кредитом. Ціна товару встановлюється у гривнях і відображається в Додатках до Договору.

Умовами п.2.10. договору встановлено, що у випадку недостатності коштів, отриманих від покупця на виконання в повному обсязі його зобовязань по цьому договору, постачальник має право провести зарахування коштів в наступному порядку: в першу чергу в рахунок оплати нарахованих відсотків за користування товарним кредитом, передбачених п.2.7. договору; в другу чергу в рахунок плати за користування товарним кредитом, передбаченої п.2.4. договору; в третю чергу в рахунок сплати відсотків за неправомірне користування коштами та індексу інфляції в порядку, передбаченому п.7.2. (в) договору; в четверту чергу в рахунок сплати пені за кожен день прострочення, передбаченої п.7.2. (а) договору; в пяту чергу в рахунок сплати штрафу, передбаченого п.7.2. (б) договору; в шосту чергу в рахунок оплати вартості (ціни) товару.

У відповідності до п.5.1. Договору господарські зобов'язання сторін цього Договору, які виникли на його основі, існують протягом одного року із дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, крім зобов'язань Покупця по оплаті вартості товару, процентів за користування товарним кредитом та відповідальності, які припиняються лише їх належним виконанням (крім випадку, передбаченого п.9.1. Договору), а в частині проведення розрахунків за товар, по штрафним санкціям до повного їх виконання.

Згідно з умовами п.7.2. договору, у випадках порушення умов даного договору, Постачальник має право притягти Покупця до відповідальності за несвоєчасно виконання грошових зобовязань по оплаті у встановлені Договором терміни вартості (ціни) товару та/або відсотків за користування товарним кредитом. За порушення даних умов Договору Покупець: а) сплачує за кожен день прострочення на користь Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення; б) сплачує штраф в розмірі 20% від несплаченої суми, яка склалася на наступний день після прострочення виконання грошового зобов'язання; в) сплачує на користь Постачальника 28 (двадцять вісім) відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення (ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України).

Згідно з умовами п.7.3. договору керуючись ст.259 ЦК України сторони дійшли згоди про збільшення строку позовної давності по всім зобовязанням (сплаті заборгованості, пені, штрафу, відсотків та індексу інфляції), що виникли на підставі цього договору до 3 років. Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобовязань здійснюється без застосування ч.6 ст.232 ГК України.

Рішенням господарського суду Одеської області від 06.08.2015р. у справі №916/1646/15, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 31.05.2016р., позов ТОВ „Спектр-Агро задоволено частково та з СФГ „Тілець на користь ТОВ „Спектр-Агро стягнуто 237 577, 33 грн. основного боргу, 10 000 грн. пені, 64 980 , 27 грн. індексу інфляції, 36 070, 65 коп. 28% річних, 10 000 грн. штрафу, 16 027, 07 грн. відсотків за користування товарним кредитом, 8 748, 60 грн. витрат на оплату судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

При цьому, підставою звернення ТОВ „Спектр-Агро до СФГ „Тілець були обставини неналежного виконання відповідачем умов договору поставки на умовах товарного кредиту №159-О від 28.03.2014р. щодо оплати поставленої позивачем продукції.

Згідно з Розрахунком позовної заяви, предявленої ТОВ „Спектр-Агро до СФГ „Тілець за договором №159-О від 28.03.2014р. станом на 16.04.2015р., розрахунок пені здійснений позивачем за період з 16.04.2014р. по 16.04.2015р. включно, розрахунок 28% річних здійснений позивачем за період з 16.04.2014р. по 16.04.2015р. включно, розрахунок індексу інфляції здійснений позивачем за серпень 2014р. березень 2015р.

Також судом встановлено, що на виконання рішення господарського суду Одеської області від 06.08.2015р. у справі №916/1646/15 відповідач сплатив позивачу грошові кошти у загальному розмірі 383403,92 грн., що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями.

При цьому, грошові кошти, які сплачені відповідачем за платіжними дорученнями від 16.11.2015р. №5560 на суму 19064,25 грн., від 11.07.2016р. №102 в сумі 50 000 грн., від 20.07.2016р. №116 в сумі 50 000 грн., від 26.07.2016р. №126 в сумі 50 000 грн., позивач зарахував в рахунок погашення пені, індексу інфляції, 28% річних, штрафу, відсотків за користування товарним кредитом, витрат на оплату судового збору у загальному розмірі 145 826,59 грн.

Грошові кошти, які сплачені відповідачем за платіжними дорученнями від 26.07.2016р. №126 в сумі 50 000 грн. (частина 23237,66 грн.), від 24.10.2016р. №2124 на суму 23639,17 грн., від 24.10.2016р. №2125 на суму 136790,80 грн., від 13.12.2016р. №2666 на суму 53909,70 грн. зараховані позивачем в рахунок погашення відповідачем основного боргу в розмірі 237 577,33 грн.

За порушення строків оплати відповідачем основного боргу в розмірі 237577, 33 грн., який стягнутий з відповідача рішенням господарського суду Одеської області від 06.08.2015р. у справі №916/1646/15, позивач нарахував відповідачу 28% річних, інфляційні та пеню та звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов до наступних висновків:

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 2. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.п.2, ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини, та у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Як вище встановлено господарським судом, на підставі укладеного між сторонами договору поставки та судового рішення у відповідача виникло зобовязання з оплати позивачу грошових коштів в сумі 383403,92 грн., в т.ч. 237 577, 33 грн. основного боргу, 10 000 грн. пені, 64 980 , 27 грн. індексу інфляції, 36 070, 65 грн. 28% річних, 10 000 грн. штрафу, 16 027, 07 грн. відсотків за користування товарним кредитом, 8 748, 60 грн. витрат на оплату судового збору.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Між тим, як вище встановлено господарським судом, зобовязання щодо оплати боргу в сумі 237577,33 грн. виконано відповідачем наступним чином: 26.07.2016р. позивачем зараховано в оплату боргу 23237,66 грн.( платіжне доручення від 26.07.2016р. №126 в сумі 50 000 грн.); 27.10.2016р. позивачем зараховано в оплату боргу 160 429,97 грн. (платіжні доручення від 24.10.2016р. №2124 на суму 23639,17 грн., від 24.10.2016р. №2125 на суму 136790,80 грн.); 13.12.2016р. позивачем зараховано в оплату боргу 53909,70 грн. (платіжне доручення від 13.12.2016р. №2666 на суму 53909,70 грн.)

При цьому, зарахування сплачених відповідачем грошових коштів здійснено позивачем саме в такому порядку на підставі умом п. 2.10. договору поставки.

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У ч.1 ст.530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, обставини щодо прострочення відповідача в оплаті поставленої позивачем продукції встановлені у рішенні господарського суду Одеської області.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовами п.2.7. укладеного між сторонами договору встановлений інший розмір процентів, які сплачуються відповідачем на підставі ст.625 ЦК України, а саме 28 % річних.

Розрахунок інфляційних, який здійснений позивачем з 01.04.2015р. по 15.12.2016р., із врахуванням обставин часткового погашення боргу відповідачем, та згідно з яким розмір нарахованих відповідачу інфляційних становить 69448,27 грн., перевірений господарським судом та встановлено відповідність цього розрахунку обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Розрахунок 28% річних, який здійснений позивачем, із врахуванням обставин часткового погашення боргу відповідачем з 17.04.2015р. по 15.12.2016р., та згідно з яким розмір нарахованих відповідачу 28% річних становить 102082,52 грн., перевірений господарським судом та встановлено відповідність цього розрахунку обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

В силу вимог ч.1 ст.546 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобовязання є неустойка.

У ч.1 ст.548 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В укладеному між сторонами договорі встановлено, що за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по оплаті відповідач сплачує за кожен день прострочення на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення. Також у договорі встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобовязань здійснюється без застосування ч.6 ст.232 ГК України.

Згідно з розрахунком пені, який здійснений позивачем, із врахуванням обставин часткового погашення боргу відповідачем з 17.04.2015р. по 15.12.2016р., та згідно з яким розмір нарахованої відповідачу пені становить 162 299, 02 грн., перевірений господарським судом та встановлено відповідність цього розрахунку обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Поряд з цим, в силу вимог п.3 ч.1 ст.83 ГПК України господарський суд має право при прийнятті рішення зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст.233 ГК України якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

В інформаційному листі ВГСУ від 07.04.2008р. №01-8/211 зазначено, що при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

З огляду на вищевикладене, господарський суд вважає за необхідне зменшити розмір нарахованої відповідачу пені у 10 разів, оскільки пеня у розмірі 162 299,02 грн. фактично спотворює її дійсне правове призначення, та із способу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

За таких обставин господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість і правомірність позовних вимог, а отже і їх часткове задоволення.

Доводи відповідача про те, що неможливим є застосування умов договору після винесення судового рішення не приймаються до уваги господарським судом, оскільки в силу вимог чинного цивільного та господарського законодавства наявність судового рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, не припиняє дії договору і його умов (та не позбавляє кредитора права на отримання від боржника нарахованих сум пені, % річних та індексу інфляції.

Аналогічна правова позиція міститься у п.7.1. постанови пленуму ВГСУ „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 12.12.2013р. №14, згідно з якою за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

У п.9 Оглядового листа ВГСУ від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 „Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань також встановлено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.11.2012 № 5011-32/5219-2012). Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 № 10/25, від 04.07.2011 № 13/210/10, від 12.09.2011 № 6/433-42/183, від 14.11.2011 № 12/207, від 23.01.2012 № 37/64.

У п.п.3.1.,3.2. постанови пленуму ВГСУ „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 12.12.2013р. №14 містяться розяснення, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Посилання відповідача на те, що позивач самостійно змінив рішення суду, зарахувавши кошти зовсім в іншому порядку також не приймаються до уваги господарським судом з огляду на вимоги ст.534 ЦК України та умови п.2.10. укладеного між сторонами договору.

Клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відхилено господарським судом, оскільки позивач не надав до суду доказів, що справа №916/569/17 за повозом СФГ „Тілець розглядається господарським судом.

На підставі ст.ст.44,49 ГПК України витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Спектр-Агро задовольнити частково.

2.Стягнути з ОСОБА_1 (фермерського) господарства „Тілець (67200, Одеська область, Іванівський район, смт. Іванівка, вул. Шевченко, буд.4А, ідентифікаційний код 225033931) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Спектр-Агро (08702, Київська область, м. Обухів, вул. Промислова, буд. 20, ідентифікаційний код 36348550, п/р 6402 у Обухівському відділенні ПАТ „Укрсоцбанк, МФО 300023) 28% річних в сумі 102 082 (сто дві тисячі вісімдесят дві грн. 52 коп., інфляційні в сумі 69 448 (шістдесят девять тисяч чотириста сорок вісім) грн. 27 коп., пеню в сумі 16229 (шістнадцять тисяч двісті двадцять девять) грн. 02 коп., витрати по сплаті судового збору 5 008 (пять тисяч вісім) грн.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено у встановленому законом порядку.

Повне рішення складено 13 березня 2017 р.

Суддя Г.Є. Смелянець