РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2017Справа №910/20966/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Арамтурно-Ізоляторний завод»

про стягнення 188 146,18 грн.

За зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Арамтурно-Ізоляторний

завод»

до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго»

про визнання договору № 4310 від 26.06.2012 частково недійсним

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Горбоконь А.Г. - по дов. № 080816-1/9.2п від 08.08.2016

від відповідача Гелхвідзе Д.Р. - по дов. № 01 від 17.08.2016

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Арамтурно-Ізоляторний завод» про стягнення 188 146,18 грн., з яких: 186 691,995 грн. пені, 1 454,23 грн. - 3% річних за неналежне виконання взятих на себе останнім зобов'язань згідно договору про постачання електричної енергії № 4310 від 26.06.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016 (суддя Домнічева І.О.) порушено провадження у справі № 910/20966/16 та призначено справу до розгляду на 29.11.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2016, у зв'язку з нез'явленням представника відповідача та невиконанням відповідачем вимог суду викладених в ухвалі про порушення провадження у справі від 17.11.2016, розгляд справи № 910/20966/16 було відкладено до 13.12.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2016, у зв'язку з нез'явленням представника відповідача та невиконанням відповідачем вимог суду викладених в ухвалах суду від 17.11.2016 та від 29.11.2016, розгляд справи № 910/20966/16 було відкладено до 10.01.2017.

Розпорядженням в.о. Керівника апарату Господарського суду міста Києва від 27.12.2016 за № 04-23/2753 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ (у зв'язку із звільненням судді Домнічевої І.О.), призначено проведення повторного автоматизованого розподілу даної справи, за результатом проведення якого справа № 910/20966/16 передана на розгляд судді Сіваковій В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2016 справу призначено до розгляду на 26.01.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/20966/16 від 26.01.2017, у зв'язку з нез'явленням в судове засідання представників сторін та невиконанням відповідачем вимог ухвали від 28.12.2016, розгляд справи був відкладений на 14.02.2017.

Відповідач у поданому в судовому засіданні 14.02.2017 відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що ним було сплачено позивачу 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по сплаті активної електроенергії, спожитої в листопаді 2013 року згідно платіжного доручення № 249 від 17.12.2013 та за грудень 2013 року згідно платіжного доручення № 256 від 24.12.2013. За спожиту в серпні 2014 року, жовтні 2014 року - квітні 2015 року, липні 2015 року прострочення платежів не було. Зазначає, що якщо б мало місце прострочення платежів, позивач відповідно виставляв рахунки про їх сплату і якщо ці рахунки не було б сплачено, то відповідно припинялось постачання електроенергії. Також зазначає, що відповідачем повністю сплачено за електроенергію, спожиту за період з 01.10.2013 по 31.08.2015.

В судовому засіданні 14.02.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 28.02.2017.

Відповідачем 24.02.2017 до відділу діловодства суду подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

Відповідач у поданому 24.02.2017 до відділу діловодства суду додатковому відзиві просить застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення пені та відмовити в задоволенні в позові в цій частині. При цьому визнає позовні вимоги про стягнення 3% річних частково лише в сумі 12,59 грн.

28.02.2017 відповідач звернувся до Господарського суду міста Києва із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» про визнання недійсними пункту 4.2.1. договору про постачання електричної енергії № 4310 від 26.06.2012 та абзацу 4 пункту 10 додатку № 5 «Порядок розрахунків» до договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2017 прийнято зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Арматурно-Ізоляторний завод» для спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/20966/16.

Позивач за первісним позовом в судовому засіданні 28.02.2017 первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні 28.02.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні 28.02.2017 зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач за зустрічним позовом в судовому засіданні 28.02.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 28.02.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.06.2012 між Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Донецькобленерго» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Арматурно-ізоляторний завод» (споживач, відповідача) було укладено договір про постачання електричної енергії № 4310 (далі - договір).

Відповідно до умов вказаного договору (розділ 1), постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення електроустановок споживача із загальною приєднаною потужністю 4800 кВт, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (куплено) електричної енергії та здійснює інші платежі з умовами цього договору.

Спір виник в зв'язку з тим, що відповідачем в порушення умов договору не було своєчасно проведено платежі за спожиту електричну енергію, в зв'язку з чим позивачем нараховані пеня в сумі 186 691,95 грн. та 3% річних в сумі 1 454,23 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до абзацу 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 3 додатку № 5 до договору споживач здійснює попередню оплату за електричну енергію на підставі виставлених постачальником рахунків:

за 1 плановий період - до 17 числа місяця в попередньому розрахунковому періоді в розмірі 10% від обсягу відповідного місячного споживання електричної енергії, обумовленого в додатку № 8 «Договірні величини споживання електричної енергії» до договору.

за 2 плановий період - до 01 числа місяця в попередньому розрахунковому періоді в розмірі 25% від обсягу відповідного місячного споживання електричної енергії, обумовленого в додатку № 8 «Договірні величини споживання електричної енергії» до договору.

за 3 плановий період - до 09 числа місяця в попередньому розрахунковому періоді в розмірі 40% від обсягу відповідного місячного споживання електричної енергії, обумовленого в додатку № 8 «Договірні величини споживання електричної енергії» до договору.

за 4 плановий період - до 16 числа місяця в попередньому розрахунковому періоді в розмірі 25% від обсягу відповідного місячного споживання електричної енергії, обумовленого в додатку № 8 «Договірні величини споживання електричної енергії» до договору.

Додатковою угодою від 21.03.2014 внесено зміни до п. 3 додатку № 5 до договору та визначено, що споживач здійснює попередню оплату за 1 плановий період - до 21 числа місяця в попередньому розрахунковому періоді в розмірі 10% від обсягу відповідного місячного споживання електричної енергії, обумовленого в додатку № 8 «Договірні величини споживання електричної енергії» до договору.

Відповідно до п. 2.3.4 договору споживач зобов'язаний сплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатку № 3 «Графік зняття показів обліку електричної енергії» та № 5 «Порядок розрахунків» до договору.

Споживач зобов'язаний здійснювати оплату за перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно з додатком № 6 «Порядок розрахунків за перетікання реактивної енергії» до цього договору (п. 2.3.5 договору).

Позивачем виставлено наступні рахунки про сплату передоплати за електроенергію № 30/4310 від 23.10.2013 на суму 47 884,92 грн., № 30/4310 від 23.10.2013 на суму 29 928,84 грн., № 30/4310 від 23.10.2013 на суму 29 928,84 грн., № 30/4310 від 23.10.2013 на суму 35 914,20 грн., № 30/4310 від 25.11.2013 на суму 19 466,40 грн., № 30/4310 від 23.01.2014 на суму 18 249,74 грн., № 30/4310 від 23.01.2014 на суму 6 813,24 грн., № 30/4310 від 22.09.2014 на суму 9561,60 грн., № 30/4310 від 22.09.2014 на суму 5 976,00 грн., № 30/4310 від 22.08.2014 на суму 25 584,24 грн., № 30/4310 від 24.10.2014 на суму 142 704,00 грн., № 30/4310 від 24.10.2014 на суму 89 190,00 грн., № 30/4310 від 24.10.2014 на суму 89 190,00 грн., № 30/4310 від 22.09.2014 на суму 35 856,00 грн., № 30/4310 від 24.10.2014 на суму 29 457,00 грн.

Також позивачем було виставлено відповідачу рахунки про сплату за реактивну енергію: № 30/4310 від 22.08.2014 на суму 21 034,28 грн., № 30/4310 від 31.10.2014 на суму 58 025,84 грн., № 30/4310 від 25.11.2014 на суму 43 504,01 грн., № 30/4310 від 23.12.2014 на суму 3 507,22 грн., № 30/4310 від 22.01.2015 на суму 2 459,48 грн., № 30/4310 від 23.02.2015 на суму 2 035,88 грн., № 30/4310 від 23.03.2015 на суму 3 717,73 грн., № 30/4310 від 22.04.2015 на суму 3 720,48 грн., № 30/4310 від 23.07.2015 на суму 1 525,70 грн.

Пунктом 10 додатку № 5 визначено, що остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, а також за інші платежів, передбачені цим договором та ПКЕЕ здійснюється споживачем на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунка грошовими коштами на рахунки постачальника електричної енергії, які вказані в розділі 10 договору, у термін що не перевищують 5 операційних від дня отримання рахунку.

Дослідивши зміст спірного договору суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ч. 1 ст. 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Як визначено абзацом 1 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно п. 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за спожиту електричну енергію не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 4.2.1 договору за внесення, передбачених пунктами 2.3.4 - 2.3.5 цього договору з порушенням термінів, визначених додатком № 5 «Порядок розрахунків» до цього договору споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі обумовленому додатком № 5 «Порядок розрахунків» до цього договору за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати; 3% річних з простроченої суми. При цьому сума грошового зобов'язання за цим договором повинна бути оплачена споживачем з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Абзацом 4 п. 10 додатку № 5 визначено, що за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.4 - 2.3.5 договору, з порушенням термінів, визначених даним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 1% за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

З розрахунку ціни позову вбачається, що позивач нараховує пеню на суми боргу за період з 02.11.2013 по 04.08.2015.

Пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Умовами п. 4.2.1 договору та додатку № 5 до договору сторони узгодили більший строк протягом якого нараховується пеня ніж встановлений зазначеною нормою.

Стаття 232 Господарського кодексу України передбачає строк, у межах якого нараховуються штрафні санкції, у разі якщо інше не встановлено законом або договором, а строк, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права встановлюється Цивільним кодексом України.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно п. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватись спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Так, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність застосовується в один рік (п. 2 згаданої статті).

Отже, пеня в даному випадку може бути розрахована та стягнена за рік, що передує зверненню позивача до суду із відповідною вимогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ч. 4 ст. 51 Господарського процесуального кодексу України процесуальна дія, для якої встановлено строк, може бути вчинена до 24-ї години останнього дня строку. Якщо позовну заяву, відзив на позовну заяву, заяву про перегляд рішення та інші документи здано на пошту чи телеграф до 24-ї години останнього дня строку, строк не вважається пропущеним.

Як вбачається зі штампу поштового відділення зв'язку на конверті позовна заява направлена до суду 11.11.2016.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач у поданому відзиві вказує на застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення пені.

Згідно з п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що строк позовної давності для пред'явлення позивачем вимоги про стягнення пені станом на день звернення до суду з позовом пропущено, в зв'язку з чим в позові в цій частині слід відмовити.

В зв'язку з тим, що відповідач припустився прострочення по сплаті платежів за електроенергію, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 1 454,23 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд приходить до висновку про обґрунтовані та задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 1 454,23 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Посилання відповідача на те, що ним здійснювались оплати 3% річних не приймається судом до уваги, оскільки позивачем вказані суми не включено до суми пред'явлених позовних вимог.

Посилання відповідача на те, що за деякими платежами існувала переплата не підтверджується матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» обґрунтовані та підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

По зустрічному позову

Обґрунтовуючи зустрічні вимоги позивач вважає, що пунктом 4.2.1 договору та абз. 4 п. 10 додатку № 5 до договору фактично змінено порядок обчислення позовної давності за вимогами про стягнення пені, оскільки визначено щоденне нарахування пені у розмірі 1%, що не відповідає положенням ч. 2 ст. 260 Цивільного кодексу України. Вважає, що пеня та 3% річних є одним видом господарсько-правової та цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування суперечить ст. 61 Конституції України.

Відповідно до п. 4.2.1 договору за внесення, передбачених пунктами 2.3.4 - 2.3.5 цього договору з порушенням термінів, визначених додатком № 5 «Порядок розрахунків» до цього договору споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі обумовленому додатком № 5 «Порядок розрахунків» до цього договору за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати; 3% річних з простроченої суми.

Абзацом 4 п. 10 додатку № 5 визначено, що за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.4 - 2.3.5 договору, з порушенням термінів, визначених даним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 1% за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

У ч. 2 ст. 260 Цивільного кодексу України мова йде про не можливість змінення за домовленістю сторін порядку обчислення позовної давності, перебіг якого починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок як це визначено ст. 258 Цивільного кодексу України.

Проте, в п. 4.2.1 договору сторони змінили не порядок обчислення позовної давності, а змінили строк протягом якого управнена сторона може нараховувати пеню.

Отже, помилковим є твердження позивача, що п. 4.2.1 договору, абз. 4 п. 10 додатку № 5 до договору суперечать ч. 2 ст. 260 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, помилковим є твердження позивача, що 3% річних є штрафними санкціями, а тому в п. 4.2.1 договору не вбачається порушення положень ст. 61 Конституції України.

Підписуючи редакцію договору позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п. 4.2.1 договору, абз. 4 п. 10 додатку № 5 до договору. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання п. 4.2.1 договору та абз. 4 п. 10 додатку № 5 до договору недійсними відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про визнання частково недійсним договору.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Арамтурно-Ізоляторний завод» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

1. Первісний позов Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Арамтурно-Ізоляторний завод» (01135, м. Київ, вул. В.Чорновола, 10, ) на користь Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Донецькобленерго» (84302, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Островського, 8, ) 1 454 (одна тисяча чотириста п'ятдесят чотири) грн. 23 коп. - 3% річних, 21 (двадцять одна) грн. 81 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

4. В задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Арамтурно-Ізоляторний завод» відмовити повністю.

Повне рішення складено 07.03.2017.

Суддя В.В.Сівакова