ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2017 р. Справа № 925/3/17

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю;

від відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3 - за довіреностями від ПАТ "Азот" ; ОСОБА_4 - за довіреністю від ПАТ "Черкасиобленерго";

від третіх осіб ДП "Енергоринок": ОСОБА_5, ОСОБА_6 - за довіреностями; від арбітражного керуючого ОСОБА_7 - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Національного антикорупційного бюро України до публічного акціонерного товариства "АЗОТ" та до публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" про визнання угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов з вимогою визнати недійсною угоду у формі заяви ПАТ "Азот" (ідентифікаційний код 00203826) про зарахування зустрічних однорідних вимог № 202-09/45 від 21.06.2016. Позов заявлено до ПАТ "Азот" та до ПАТ "Черкасиобленерго".

В ході розгляду справи представники позивача свої вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити.

Представники відповідачів проти задоволення позову заперечили з мотивів його необґрунтованості та недоведеності невідповідності спірної угоди вимогам закону та укладення її всупереч інтересам держави.

Представники третьої особи ДП "Енергоринок" просять позов задовольнити і підтримують позицію позивача у справі.

Представник третьої особи арбітражного керуючого ПАТ "Черкасиобленерго" ОСОБА_7 в засідання не з'явився, суперечність спірної угоди вимогам закону та інтересам держави не підтримує, про що суду надано письмове пояснення. Неявка в судове засідання представника від третьої особи ОСОБА_7 не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши доводи та пояснення представників учасників судового процесу та дослідивши наявні у справі документи, суд вважає, що у позові слід відмовити повністю, виходячи з такого:

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З матеріалів справи вбачається наступне:

Матеріалами діловодства господарського суду Черкаської області підтверджується та учасниками судового процесу не заперечується той факт, що ухвалою господарського суду Черкаської області від 14.05.2004 порушено провадження у справі № 01/1494 про банкрутство відкритого акціонерного товариства «Черкасиобленерго» за загальною процедурою Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, чинній до 19.01.2013 року. В подальшому на вимогу Закону України «Про акціонерні товариства» ВАТ «Черкасиобленерго» було перейменовано в ПАТ «Черкасиобленерго». Цією ж ухвалою введено мораторій на задоволення вимог кредиторів відкритого акціонерного товариства «Черкасиобленерго»

Постановою Вищого господарського суду від 16.12.2014 у справі № 14-01/1494 скасовані постанова Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2014 і ухвала господарського суду Черкаської області від 26.09.2014 у цій справі, якими було затверджено мирову угоду від 12.11.2013, укладену товариством з обмеженою відповідальністю «Агенство розвитку паливно-енергетичного комплексу «А/РТЕК» і публічним акціонерним товариством «Черкасиобленерго» у справі про визнання банкрутом останнього, припинено провадження у справі, скасовано мораторій на задоволення вимог кредиторів, введений ухвалою господарського суду Черкаської області від 14.05.2004.

Станом на час вирішення спору ПАТ "Черкасиобленерго» перебуває в загальній процедурі банкрутства у відповідності до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, чинній до 19.01.2013 року, в стадії розпорядження майном.

Всі ці відомості також підтверджено в засіданні представником ПАТ "Черкасиобленерго".

Згідно загальних положень ст. 22 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, чинній до 19.01.2013 року, введення процедури розпорядження майном не припиняє господарську діяльність боржника. Розпорядник майна не має права втручатися в оперативно-господарську діяльність боржника, крім випадків, передбачених цим Законом. Призначення розпорядника майна не є підставою для припинення повноважень керівника чи органу управління боржника.

Отже, порушення провадження у справі про банкрутство не є підставою для завершення підприємницької діяльності боржника, який і надалі має право укладати угоди, приймати на себе зобов'язання та виконувати їх.

У Висновках Верховного Суду України, що викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 111 16 ГПК України, за I півріччя 2016 р. (лист від 01.09.2016), зокрема вказано, що системний аналіз положень Закону N 2343-XII від 14 травня 1992 р. "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон N 2343-XII), дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону N 2343-XII мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство...

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника особливістю таких спорів є їх розгляд і вирішення господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону N 2343-XII, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів (п. 5 розділу "Господарський процес").

Однак позовну вимогу до боржника, ПАТ "Черкасиобленерго", проти якого порушено справу про банкрутство № 17-14-01/1494, з боку позивача НАБУ не сформульовано. На думку суду це не дає можливості вважати, що позов заявлено до боржника-банкрута, щоб передати справу для подальшого її розгляду в межах справи про банкрутство.

Також ухвалу про порушення провадження у справі № 925/3/17 у позовному провадженні від 05.01.2017 не було оскаржено жодним учасником судового процесу.

Позов заявлено з боку Національного антикорупційного бюро України на підставі ст. 2 ГПК України, якою в т.ч. визначено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України.

У відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 17 ЗУ "Про національне антикорупційне бюро України" від 14.10.2014 Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Представник відповідача ПАТ "Азот" вважає, що позивач не має права звертатися до суду із заявленим позовом, оскільки ст. 1 вказаного Закону зазначає, що завданнями НАБУ є протидія кримінальним корупційним правопорушенням, які вчиненні вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та становлять загрозу національній безпеці. При цьому підставою для звернення до господарського суду згідно ст. 1 ГПК України за захистом порушеного права є порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права. Відповідач вважає, що у позивача немає ніякого власного порушеного права або інтересу, який може захищатися поданим позовом. В інтересах держави згідно норм ГПК України може звертатися лише прокурор.

Заслухавши доводи та заперечення сторін з даного питання суд вважає, що безумовний аргумент вважати позивача неналежним у справу не поданий, тому спір слід вирішити по суті.

Предметом позову є вимога визнати недійсною угоду у формі заяви ПАТ "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог № 202-09/45 від 21.06.2016.

Позивач вважає, що дана угода суперечить вимогам закону та укладена з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і за доведення будь-якої з цих підстав така угода повинна бути визнана недійсною.

У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України, до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, віднесено вимогу про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 3 ст.228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За загальним змістом ст. 6 ЦК України сторони регулюють свої відносини на підставі угод, які передбачені чинним законодавством. Сторони також можуть врегулювати свої відносини на власний розсуд, відступити від положень чинного законодавства, що також стосується і односторонніх правочинів.

Згідно ч. 5 ст. 202 ЦК України, до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вищий господарський суд України, притримується позиції, що за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це - одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін, і, якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду" (постанова Вищого господарського суду України від 22.07.2004 р. N 15-03/186).

Частинами 3,5 ст. 203 Господарського Кодексу України передбачено припинення господарського зобов'язання, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав, або строк якої невизначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов'язання. В такому випадку зобов'язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Таким чином, для зарахування зустрічних однорідних вимог необхідно, щоб сторони одночасно брали участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні був боржником в іншому зобов'язанні. Також, зарахування можливе у разі однорідності вимог. Однорідність вимоги визначається однорідністю підстав виникнення зобов'язань, які зараховуються, оскільки зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Зарахування є самостійною підставою для припинення зобов"язання (ст. 601 ЦК), що відрізняється від належного виконання (ст. 599 ЦК), як окремого способу припинення обов"язання. Тому зарахування це не різновид шляхів належного виконання зобов"язання, умовою якого дійсно може бути проведення оплати виключно грошовими коштами. При зарахуванні кошти не сплачуються взагалі, товар не передається, що відрізняє зарахування від належного виконання зобов"язання.

Крім того, умовою, за наявністю якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є прозорість вимог, тобто коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов'язання, його змісту та умов виконання.

Як вбачається зі складеної відповідачем ПАТ "Азот" заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 21.06.2016 року вих. № 202-09/45 (а.с. 32), як на підставу для здійснення зарахування вимог, цей відповідач посилається на борг ПАТ "Азот" перед ПАТ "Черкасиобленерго" за поставлену електричну енергію в січні 2016 року та на борг ПАТ "Черкасиобленерго" перед ПАТ "Азот" за договором безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, в сумі 15 000 000,00 грн.

На доказ реальності існування у відповідачів таких зустрічних боргових зобов'язань ПАТ "Азот" подало суду акт поставки електричної енергії на ПАТ "Азот" через електромережі ПАТ "Черкасиобленерго" у січні 2016 року на загальну суму підтвердженого обома сторонами боргу в розмірі 100 642 911,29 грн. (а.с. 138) по договору № 524-213/24 про постачання електричної енергії АТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" від 24.05.2005 року (а.с. 22) та платіжне доручення № 8025 від 31.05.2016 на перерахування на користь ПАТ "Черкасиобленерго" 15000000,00 грн. (а.с. 139) із призначенням платежу "надання безвідсоткової фінансової допомоги згідно договору № 188-304 від 25.05.2016 (а.с. 30)".

На запитання суду жоден з учасників судового процесу не надав доказів і заперечень щодо того, що ці первинні документи на підтвердження існування між відповідачами зустрічних боргових зобов'язань є недійсними, недостовірними, підробленими чи мають інші вади форми та змісту.

Отже, наявні у справі документи, які також є документами первинного бухгалтерського обліку, доводять реальний характер фінансово-господарських операцій між відповідачами щодо споживання електроенергії та надання фінансової допомоги. Такі відносини мають ринковий характер і позивач не має доказів, що в їх основі лежать заборонені законом господарські операції чи корупційні дії.

Доказів про те, що укладення цих договорів та правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог було результатом зловмисної згоди та протиправної домовленості керівників обох відповідачів з метою завдати шкоди своїм підприємствам, державі чи ДП "Енергоринок", у справі немає і такі усні доводи представника позивача суд відхиляє.

За доводами представників обох відповідачів, заява ПАТ "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог була прийнята ПАТ "Черкасиобленерго" і реалізована шляхом припинення зустрічних однорідних зобов'язань цих суб'єктів на суму 15 000 000,00 грн.

У справу не подано доказів про те, що ПАТ "Черкасиобленерго" не погодився із припиненням зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог і як кредитор реалізував свої права шляхом стягнення боргу з ПАТ "Азот" за спожиту електроенергію на суму 15 000 000,00 грн.

Відповідно до п. 22 Інформаційного листа Вищого Господарського суду України від 12.03.2009 р. № 01-08/163 «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у другому півріччі 2008 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» припинення зобов'язання зарахуванням означає відсутність предмета спору за умови, якщо між сторонами не залишилося спірних (неврегульованих) питань. Якщо позивач заперечує існування своєї заборгованості перед відповідачем, у господарського суду немає підстав для висновку про відсутність предмета спору.

Відповідно до п. 31 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 р. № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» до відома господарських судів доведено, що заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Позивач доводить, що односторонній правочин у виді заяви ПАТ "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 32) суперечить вимогам закону, а саме, ст. 4, 15-1 та 26 ЗУ "Про електроенергетику".

Даними нормами, в редакції на час складення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, встановлено, що регулювання відносин в електроенергетиці має особливості, визначені цим Законом. Споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. Споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Тобто, за змістом цих норм ЗУ "Про електроенергетику" встановлено правило, що розрахунок за спожиту електроенергію повинен проводитися виключно грошовими коштами із зарахуванням на спецрахунки енергопостачальника.

Статті 15-1 та 26 ЗУ "Про електроенергетику" не містять вказівки на нікчемність чи недійсність певних видів угод (правочинів) у сфері споживання електроенергії, зокрема і угод про припинення зобов'язання зарахуванням.

Суд не заперечує, що вказаним Законом передбачено виключно грошову форму розрахунків за спожиту електроенергію, однак цей Закон не передбачає заборони для припинення зобов'язання зарахуванням.

При цьому суд виходить з такого:

Закон "Про електроенергетику" прийнято у 1997 році, і норми ст. 15-1 та 26 про проведення розрахунків за електроенергію виключно грошовими коштами діють з 2005 та 2000 років, відповідно.

З 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний Кодекс України із нормами ст. 601, 602 про те, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. При цьому не допускається зарахування зустрічних вимог:

1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю;

2) про стягнення аліментів;

3) щодо довічного утримання (догляду);

4) у разі спливу позовної давності;

4- 1) за зобов'язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом;

5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Позивач вважає, що такими випадками і є норми ст. 15-1 та 26 ЗУ "Про електроенергетику".

Однак, на думку суду, такі твердження є помилковим, бо ці норми не містять пряму заборону на припинення зобов'язання зарахуванням, як того вимагає ст.602 ЦК. При цьому суд виходить з такого:

У ст. 602 ЦК слова "не допускається зарахування" означають виключно пряму заборону на таку дію, в т.ч. у випадках, встановлених договором або законом.

Наприклад, таким способом сформульовано ч. 2 ст. 144 ЦК -- не допускається звільнення учасника товариства з обмеженою відповідальністю від обов'язку внесення вкладу до статутного капіталу товариства, у тому числі шляхом зарахування вимог до товариства.

Норми ст. 15-1 та 26 ЗУ "Про електроенергетику" встановлюють правило розрахунку за електроенергію виключно грошовими коштами, а не товарами, векселями чи послугами. ОСОБА_5 це є прямим змістом вказаних норм і підстав для їх розширеного тлумачення суд не вбачає.

Натомість ст. 601 ЦК України, яка знаходиться у главі 50 "Припинення зобов'язання", говорить про можливість припинення (будь-якого) зобов'язання зарахуванням і встановлює порядок вчинення цієї дії. Виключення передбачені ст. 602 ЦК.

Встановлення і застосування способу розрахунку та способу припинення зобов'язання є різними правовими конструкціями, які виникають з різних правових підстав (існування боргу лише за одним договором та обов'язкове існування зустрічних однорідних зобов'язань за двома чи більше договорами). ОСОБА_5 зобов'язання в даному випадку також виникають з різних підстав -- борг слід сплачувати незалежно від бажання боржника, а для припинення зобов'язання зарахуванням необхідна первісна воля однієї із сторін та оформлення її у виді заяви про зарахування зустрічних вимог.

З цього приводу суд вважає за необхідне вказати також і таке:

При прийнятті нового та зміні діючого законодавства держава в тому числі повинна турбуватися про захист власних інтересів і формулювати правові норми виключно у такому вигляді, щоб ними прямо могли керуватися всі зацікавлені особи без можливості їх двозначного тлумачення.

Такими нормами в першу чергу є норми із заборонами.

Конституція України визначає ряд норм із прямими заборонами на вчинення певних дій (так, в ряді статей вживаються слова "не допускається" і "забороняється" -- ст.15, 17, 22, 30,32, 37,43 та ін.).

Отже, Конституцією України передбачено принцип, що дозволено все, що прямо не заборонено Конституцією та Законами України, які повинні їй відповідати.

До часу прийняття нового ЦК України у січні 2004 року діяла норма ст. 218 ЦК УРСР з такими положеннями:

Не допускається зарахування вимог:

1) по яких минув строк позовної давності;

2) про відшкодування шкоди, викликаної ушкодженням здоров'я або

заподіянням смерті;

3) про довічне утримання (стаття 425 цього Кодексу);

4) в інших випадках, передбачених законом.

Як вказано вище, нині чинна ст. 602 ЦК України у п. 5) містить аналогічну норму про недопустимість зарахування зустрічних вимог в інших випадках, встановлених договором або законом.

Отже, якщо з 2000 чи 2005 року державою до норм ст. 15-1 та 26 ЗУ "Про електроенергетику" не було внесено ніяких змін, щоб ці норми стали прямо забороняти припинення зобов'язання взаємозаліком зустрічних однорідних вимог, то з цього слід зробити висновок, що держава не вважала, що норми ЗУ "Про електроенергетику" та ст. 602 ЦК України знаходяться у суперечності та не мала на меті обмежувати господарюючих суб'єктів на ринку споживання електроенергії у проведенні взаємозаліків для припинення зобов'язання.

В цьому контексті також слід зазначити, що і Європейський суд з прав людини у своїй судові практиці неодноразово наголошував, що держава має створити умови правової визначеності. Європейський Суд підтримує в своїй практиці позицію, що правове регулювання, що вводиться в дію державою, має бути максимально ефективним та якісним, а практика його застосування має бути обґрунтованою та сталою.

У справах "Бельведере Альбер'єра проти Італії", "Щокін проти України" Європейський суд вказує на порушення вимоги якості закону та нагадує, що вимога законності означає, що норми внутрішнього права повинні бути достатньою мірою доступними, точними і передбачуваними.

Європейський суд з прав людини під час розгляду справи «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» визначив, що закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності». Тобто, «закон» повинен бути належним чином доступним: громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку. Крім того, норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку. Громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, на скільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія (рішення Європейського суду з прав людини від 23.06.1995 у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства»).

Верховенство права комплексний юридичний термін, значення якого полягає в найбільш важливих аспектах демократичного правління. Верховенство права один з основних принципів демократичного суспільства. Водночас одним з основних його принципів є судовий розгляд юридичних конфліктів незалежною судовою системою в особі судових органів, як основний механізм просування законів в життя. І, навпаки, важливим принципом здійснення правосуддя є (серед інших) верховенство права.

В контексті верховенства права якість закону є одним з головних пріоритетів його забезпечення. Вона передбачає наявність у внутрішньому правовому просторі засобів проти довільного втручання публічної влади. Втручання органів виконавчої влади в права як фізичних, так і юридичних осіб має підлягати ефективному нагляду, який за принципом правової держави повинна здійснювати судова влада.

Європейський Суд в своїй судовій практиці характеризує якість закону, зокрема, таким чином:

1) чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні;

2) якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право;

3) закон має досить чітко визначати межі будь-яких дискреційних повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання;

4) якість закону повязана з достатньою чіткістю встановлення ним тих чи інших обставин, на підставі яких діють державні органи;

5) жодна норма не може вважатися „законом, якщо вона не сформульована з точністю, достатньою для того, щоб надати змогу громадянинові регулювати свою поведінку: він має бути спроможним - якщо потрібно, після відповідної консультації - передбачити такою мірою, наскільки це є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть випливати з його дій.

6) положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що позивач не має права на розширене тлумачення норм ст. 15-1 та 26 ЗУ "Про електроенергетику" і застосовувати їх як встановлену державою заборону на припинення зобов'язання заліком зустрічних однорідних вимог. Таких положень вказані норми не містять, тому про порушення чинного законодавства та прав держави з боку відповідачів мова йти не може.

Представник першого відповідача ПАТ "Азот" звертає увагу на те, що визнання недійсним господарського правочину в даному конкретному випадку суперечить меті діяльності Національного антикорупційного бюро України.

Так, за приписами ч.1 статті 1 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" - Національне антикорупційне бюро України є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових. Завданням Національного бюро є протидія кримінальним корупційним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці. Відповідно до пункту 13 статті 17 вказаного Закону Національному антикорупційному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

На думку представника ПАТ "Азот" подачі позову про визнання спірного правочину недійсним повинно передувати встановлення позивачем факту вчинення корупційної дії за допомогою цього правочину.

Як вбачається із матеріалів справи, кримінальне провадження № 0236 (а.с. 109) порушено за фактом вчинення в т.ч. службовими особами ПАТ "Азот" та ПАТ "Черкасиобленерго" злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України ( Привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем). За доводами представника позивача, саме в рамках розслідування цього кримінального провадження було виявлено факт проведення відповідачами взаємозаліку своїх зустрічних однорідних вимог за спірною заявою ПАТ "Азот".

З пояснень представника позивача вбачається, що розслідування станом на сьогодні не завершено, обвинувальний висновок жодній посадовій особі відповідачів не пред'явлено.

Ст. 191 Кримінального Кодексу України не має стосунку до хабарництва, запобігати якому повинне НАБУ.

Згідно ч. 5 ст. 216 Кримінального процесуального кодексу України, детективи Національного антикорупційного бюро України здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 191, 206-2, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 366-1, 368, 368-2, 369, 369-2, 410 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з таких умов (зокрема): злочин вчинено керівником суб'єкта великого підприємництва, у статутному капіталі якого частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків.

Щодо часток держави у статутних капіталах обох відповідачів, з матеріалів справи вбачається наступне:

Згідно довідки агентства SMIDA (а.с. 142) серед засновників-власників ПАТ "Азот" держава в особі управителя Фонду державного майна України не значиться.

Згідно інформаційної довідки вих. № 120294 від 26.09.2016 Національного депозитарію України (а.с. 134) серед власників цінних паперів ПАТ "Черкасиобленерго" є держава в особі керуючого рахунком Фонду державного майна України із відсотком у статутному капіталі в розмірі 46,000038 %.

Належних і допустимих доказів про те, частка держави у статутному капіталі ПАТ "Черкаситеплокомуненерго" становить більше ніж 46,000038 % позивач суду не надав. Доказів про те, що між НАБУ та Національним депозитарієм України існує спір щодо встановлення більшого розміру частки держави, зокрема з підстав, що серед засновників ПАТ "Черкасиобленерго" є особа, статутний капітал якої більш ніж на 90% належить державі, суду не подано.

Оскільки розслідування, яке проводиться в рамках кримінального провадження № 0236 (а.с. 109) по ст. 191 КК України не стосується розслідування фактів хабарництва посадовців ПАТ "Азот" та ПАТ "Черкасиобленерго", то суд відхиляє доводи представника позивача про те, що ці факти мали місце у стосунках керівників обох відповідачів. Доказів про протилежне (зокрема, про притягнення до кримінальної відповідальності їх посадовців за хабарництво) суду не надано.

Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що суд повинен в сукупності всіх наявних документів у справі прийти до висновку, що керівництво ПАТ "Черкасиобленерго" вживало свідомих дій для доведення свого підприємства до банкрутства; що позика у 15000000,00 грн. за договором між відповідачами про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 25.05.2016 навмисно надавалася на користь ПАТ "Черкасиобленерго" для того, щоб ПАТ "Азот" міг подати заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог і ухилитися тим самим від оплати за електроенергію грошовими коштами.

У всьому цьому представник позивача вбачає порушення прав держави в т.ч. в особі ДП "Енергоринок", на забезпечення сталого функціонування енергетичної системи України, для якої ЗУ "Про електроенергетику" визначає обов'язкове проведення розрахунків грошовими коштами за спожиту електроенергію.

На запитання суду про надання всіма учасниками справи доказів про те, що відносини між ПАТ "Азот" та ПАТ "Черкасиобленерго" з приводу проведеної операції по зарахуванню зустрічних однорідних вимог не є ринковими, а мають в своїй основі якісь інші відносини ( в т.ч. корупційні), суду було надано відповідь, що таких доказів у жодного з учасників судового процесу немає.

При цьому представник ПАТ "Черкасиобленерго" вказав, що перебування підприємства у стадії розпорядження майном не припиняє господарську діяльність, мораторій на угоди між відповідачами, як на поточні зобов'язання не поширюється, а необхідність позики була викликана потребою в обігових коштах, яких ПАТ "Черкасиобленерго" потребує щомісячно на 30 млн. грн. При цьому отримання аналогічної суми позики у банку потягнуло б за собою необхідність сплати процентів банку та погіршило б майновий стан ПАТ "Черкасиобленерго" і не відповідало б інтересам держави, як власника частки у статутному капіталі цього відповідача. Доказів на заперечення цих доводів позивач суду не надав.

Суд не погоджується із доводами позивача про те, що спірний односторонній правочин у виді заяви ПАТ "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог № 202-09/45 від 21.06.2016 укладений умисно з метою порушення прав держави, оскільки належних і допустимих доказів про це суду не подано.

Відповідачі вчинили господарську операцію, яка не була для них прямо заборонена ЗУ "Про електроенергетику".

Також вона не заборонена і Положенням про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1136 від 19.07.2000 р. та Правилами користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики № 28 від 31.07.1996 р., які містять лише приписи про те, що споживачі, яким електрична енергія постачається енергопостачальником, що провадить підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та купує електричну енергію в оптового постачальника, зобов'язані оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточній рахунок із спеціальним режимом використання такого енергопостачальника (його структурного підрозділу), відкритий в уповноваженому банку.

Держава в особі Фонду державного майна України на захист інтересів ПАТ "Черкасиобленерго" ні в якому судовому провадженні не оскаржує угоду у виді заяви ПАТ "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог № 202-09/45 від 21.06.2016, а отже не вбачає свої права порушеними.

Відносини між відповідачами з приводу проведення передбаченої ст. 602 ЦК України господарської операції по припиненню зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, свідчать про приватноправовий характер за їх правовою природою.

Разом з цим, за визначенням корупції, наданим в статті 1 Закону України "Про запобігання корупції", корупція - це використання особою, згаданою у частині 1 статті 3 цього Закону (тобто, особою, уповноваженою на виконання функцій держави або органів місцевого самоврядування), наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки такої вигоди для себе чи інших осіб або, відповідно, обіцянка чи надання неправомірної вигоди особі, вказаній у частині 1 статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей.

Статтею 16 Закону України "Про національне антикорупційне бюро", визначені обов'язки Національного антикорупційного бюро, зокрема, щодо:

- здійснення оперативно - розшукових заходів з метою попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також в оперативно - розшукових справах, витребуваних від інших правоохоронних органів;

- здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також проводить досудове розслідування інших кримінальних правопорушень у випадках, визначених законом.

Згідно положень Конвенції ООН проти корупції (ратифікована Законом України від 18.10.2006 р. №251-V), зокрема, в частині забезпечення проведення ефективної скоординованої політики протидії корупції (ч.1 ст.5), надання такому органу (створеному з метою протидії корупції) можливості виконувати свої функції ефективно (ч.2 ст.6), запобігання зловживанню процедурами, які регулюють діяльність приватних юридичних осіб (п.d ч.2 ст.12), то попередження, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень в публічній і приватній сферах суспільних відносин є пріоритетним завданням держави України, а, відтак, наявність ознак такого правопорушення у відповідному правочині є порушенням інтересів держави.

Загальні підстави недійсності правочинів, вчинених з метою, що суперечать інтересам держави і суспільства, встановлені приписами частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, статей 207, 208 Господарського кодексу України.

Згідно роз'яснення 3.7. постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на:

використання всупереч законові державної або комунальної власності;

незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України);

відчуження викраденого майна;

виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо);

виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу;

прихо вування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків;

виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів;

незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей;

використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

До вказаного у цьому пункті переліку угод спірний правочин у формі заяви ПАТ "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог не відноситься.

На запитання суду про надання доказів наміру обох відповідачів чи одного із них укласти угоду, що завідомо суперечить інтересам держави, представник позивача таких доказів не надав. Також повідомив, що в межах кримінального провадження жодних пояснень від керівників ПАТ "Азот" та ПАТ "Черкасиобленеорго" про наміри і умисли при проведенні цими відповідачами заліку вимог, не було отримано.

Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що умисел керівників відповідачів слід встановити на підставі оцінки всіх договорів та документів, які знаходяться у справі з приводу проведеного заліку зустрічних однорідних вимог, які ніби безперечно доводять спрямованість на нанесення шкоди державі. Такі дії суду будуть лише припущеннями. Пояснень керівників обох товариств про їх умисел і наміри при укладенні та виконанні договорів на постачання електроенергії та про надання фінансової допомоги, зарахування зустрічних однорідних вимог у справі немає. Такі документи позивачем не надані також і з матеріалів кримінального провадження.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину -- правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір № 524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот" від 24.05.2005 та договір № 188-304 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 25.05.21016 є оспорюваними правочинами, оскільки чинне законодавство не містить умови про нікчемність цих договорів з певних підстав і такі підстави не вказав позивач. У даному судовому провадженні ці договори не оспорюються, тому суд не вправі робити висновки про недійсність цих договорів, в т.ч. з підстав укладення їх ніби то всупереч інтересам держави.

Суд вважає, що з урахуванням наведених вище положень Закону України "Про національне антикорупційне бюро України" та Конвенції, завдань та мети діяльності даного органу вбачається, що Національне антикорупційне бюро України саме за наявності ознак корупційного діяння зобов'язане вжити ефективних заходів для припинення корупційного правопорушення, в тому числі шляхом подання позову про визнання угод недійсними за наявності підстав, передбачених законом, у порядку, встановленому законодавством України, і саме факт виявлення таких ознак у відповідних правовідносинах свідчить про порушення інтересів держави.

Таких обставин за матеріалами справи суд не вбачає.

Суд також не погоджується із доводами позивача про те, що односторонній правочин у вигляді заяви ПАТ "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить положенням Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" від 23.06.2005 № 2711.

За змістом цього Закону він може бути застосований для участі у процедурі погашення заборгованості підприємствами паливно-енергетичного комплексу, а також іншими учасниками розрахунків, які мають або перед якими є заборгованість, що виникла внаслідок неповних розрахунків за енергоносії, лише шляхом застосування механізмів, визначених цим Законом. Для цього орган управління підприємства паливно-енергетичного комплексу приймає відповідне рішення. Підприємство паливно-енергетичного комплексу, яке прийняло рішення про участь у процедурі погашення заборгованості, підлягає реєстрації шляхом внесення цього підприємства до Реєстру. Порядок ведення та користування даними Реєстру визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 2,3). Без дотримання таких процедур (внесення до Реєстру, відкриття спецрахунків, спільне уточнення заборгованості, врахування лише заборгованості спеціального походження) всіма учасниками, які бажають погасити заборгованість передбаченими цим Законом способами, норми цього Закону застосуванню не підлягають і не поширюються на тих суб'єктів, які не бажають приймати участь у такому погашенні заборгованості.

Крім того, суд зазначає, що в ході розгляду справи позивач так і не сформулював позовну вимогу до другого відповідача у справі ПАТ "Черкасиобленерго", оскільки позовна вимога стосується лише визнання недійсною угоди у формі заяви ПАТ "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог № 202-09/45 від 21.06.2016, як одностороннього правочину.

Відсутність заявленої позовної вимоги до одного із відповідачів у справі є підставою для відмови у позові стосовно цього відповідача.

За результатами вирішення спору суд приходить до висновку, що позивач не довів наявність підстав для визнання недійсним спірного правочину з мотивів його невідповідності вимогам чинного законодавства чи укладеності з наміром порушення прав держави.

Позивачем не доведено суду наявність і спрямованість умислу одного чи обох відповідачів на досягнення мети, що суперечить інтересам держави та суспільства. Доказами у справі не спростовано здійснення відповідачами ринкових господарських операцій, які обумовлені укладеними між ними правочинами щодо постачання електроенергії та надання поворотної фінансової допомоги (дані угоди не оскаржені та не визнані недійсними). Не спростовано, що ці операції оформлено належним чином, відображено у податковій звітності та документально підтверджено первинними документами.

У позові до ПАТ "Азот" слід відмовити повністю.

У позові до ПАТ "Черкасиобленерго" слід відмовити повністю.

При відмові у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 17 березня 2017 року.

Суддя Н.М. Спаських