ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2017 Справа № 904/11566/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. (доповідач);

суддів: Верхогляд Т.А., Коваль Л.А.

при секретарі судового засідання: Саланжій Т.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 представник, довіреність № 67-Д від 15.12.2016;

від відповідача-1: ОСОБА_2 представник, довіреність б/н від 16.01.2017;

від відповідача-2: у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «АПК-Інвест» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2017 по справі № 904/11566/16 (суддя Назаренко Н.Г.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «АПК-Інвест», с. Рівне, Покровського району, Донецької області

до відповідача-1 Приватного підприємства «ОСОБА_3 Дістрібюшн», м. Дніпро

до відповідача-2 Приватного підприємства «Файні корми», м. Дніпро

про визнання договору поруки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2017 по даній справі у задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування рішення місцевий господарський суд з посиланням на норми чинного законодавства України вказав на те, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених ст. 215, ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України. Між тим, ні умовами чинного законодавства, ні умовами договору поставки, а ні умовами оскаржуваного договору поруки не встановлено обовязок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобовязань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Крім того, місцевий господарський суд зазначив про те, що боржник не є стороною договору поруки і жодними нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку будь-якої сторони договору поруки отримувати згоду боржника, а відтак, в силу статей 203, 215, 553 Цивільного кодексу України відсутність згоди боржника, не є підставою для визнання недійсним договору поруки, укладеного поручителем та кредитором за виконання зобовязань боржника.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Апеляційна скарга мотивована ненаданням місцевим господарським судом жодної оцінки поданим ПрАТ «АПК-Інвест» доказам, зокрема, наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності на підписання договору поруки від 04.01.2016 керівником відповідача-1 ОСОБА_2, який ніколи не був керівником відповідача-1.

Крім того, на думку апелянта, місцевий господарський суд не надав належної оцінки тим обставинам, що в порушення п. 9.2. договору поставки, відповідач уклав двосторонній договір поруки б/н від 04.01.2016 із відповідачем-2 ПП «Файні Корми», за яким поручитель зобовязався частково відповідати перед відповідачем-1 за виконання зобовязань перед позивачем - ПрАТ «АПК-Інвест» за договором поставки № 566 КЗ від 20.10.2014 без відома та поза волею останнього.

Вищезазначене на думку апелянта є підставою для скасування та прийняття нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПрАТ «АПК-Інвест» та визнати недійсним договір поруки б/н від 04.01.2016 укладений між ПП «ОСОБА_3 Дистрибюшин» та ПП «Файні корми».

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.02.2017 апеляційну скаргу призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.03.2017.

15.03.2017 на адресу Дніпропетровського апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого він просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу позивача по справі без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

15.03.2017 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Судова колегія в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи 20.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Дістрібюшн» (далі відповідач-1, або постачальник) та Приватним акціонерним товариством «АПК-Інвест» (далі позивач, або покупець) укладено договір поставки № 566КЗ на поставку продукції, передбаченої умовами договору та оплату покупцем поставленої продукції.

Пунктом 9.2. договору поставки передбачено, що зобовязання за договором не можуть бути передані третім особам.

04.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Дістрібюшн» (далі відповідач-1, або кредитор) та Приватним підприємством «Файні Корми» (далі відповідач-2, або поручитель) укладено договір поруки, згідно п. 1.1. якого поручитель зобовязується частково відповідати перед кредитором за виконання зобовязань Приватного акціонерного товариства «АПК-Інвест» (далі позивач, або боржник) за договором поставки № 566КЗ від 520.10.2014, укладеного між кредитором та боржником (далі - основний договір).

Згідно п. 3.1. договору поруки, сторони дійшли згоди про те, що відповідальність поручителя перед кредитором включає:

- зобовязання здійснити поставку товару за основним договором (основне зобовязання);

- зобовязання відшкодувати кредитору шкоду, завдану невиконанням чи неналежним виконанням основного зобовязання (зобовязання з відшкодування шкоди);

- зобовязання сплатити кредитору неустойку за порушення основного зобовязання боржником (зобовязання зі сплати неустойки);

- зобовязання сплатити кредитору проценти за користування чужими грошовими коштами за невиконання основного зобовязання.

Відповідальність поручителя перед кредитором у випадках, передбачених п. 3.1. договору обмежується сплатою поручителем кредитору грошових коштів у розмірі 500,00 грн. (п. 3.2. договору).

Пунктом 6.1. договору поруки, сторони визначили, що поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобовязань по основному договору.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2017 ( п. 7.1. договору поруки).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просив визнати зазначений вище договір поруки недійсним, посилаючись на п. 9.2. договору поставки від 20.10.2014 № 566КЗ, укладеного між позивачем та відповідачем-1, в якому сторони передбачили, що зобовязання за договором не можуть бути передані третім особам.

Зважаючи на відсутність волевиявлення позивача на укладення договору поруки, останній зазначає, що вказаний договір не відповідає вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України, що на його домку є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд виходив із того, що зі змісту правовідносин не випливає обовязку кредитора або поручителя за договором поруки отримувати згоду боржника на укладення такого договору.

За умовами укладеного договору поруки поручитель зобов'язується частково відповідати перед кредитором за виконання позивачем (боржником), зобов'язань, що виникли з основного договору від 20.10.2014 № 566КЗ, укладеного між кредитором та боржником.

Посилання позивача на обмеження передбачені п. 9.2. договору поставки стосовно неможливості передання зобовязань за договором поставки іншим особам безпідставні, оскільки згідно норм діючого законодавства з укладенням договору поруки зобовязання за основним договором не переходять до поручителя.

Відповідно до статей 553, 554 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником свого зобовязання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники.

Таким чином укладення договору поруки не змінює зобовязання боржника за основним договором, про що йшлося вище.

При цьому чинним законодавством України та умовами як основного договору, так і оспорюваного договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 Цивільного кодексу України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 14.08.2012 по справі № 18/5005/11144/2011), яка в силу приписів ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України обовязково має бути врахована судами.

Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним (п. 3.16. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Таким чином, з огляду на вищезазначене, доводи апелянта про те, що для укладення договору поруки потрібна згода боржника, яку в даному випадку отримано не було, колегією суддів відхиляються.

Посилання апелянта на ненадання місцевим господарським судом жодної оцінки поданим ПрАТ «АПК-Інвест» доказам, зокрема, наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності на підписання договору поруки від 04.01.2016 керівником відповідача-1 ОСОБА_2, який ніколи не був керівником відповідача-1, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Так, дійсно, в преамбулі договору поруки кредитором зазначено Приватне підприємство «ОСОБА_3 Дистрибюшн», в особі директора ОСОБА_2, що діє на підставі статуту. Між тим, договір підписано директором ОСОБА_4 та скріплено печаткою Приватного підприємства «ОСОБА_3 Дистрибюшн».

В матеріалах справи наявна додаткова угода від 05.01.2016 до договору поруки від 04.01.2016, відповідно до якої кредитором повідомлено поручителя, а поручитель засвідчує, що йому відомо, що в договорі поруки виправляється помилка щодо визначення прізвища, імя по батькові директора, а саме: у преамбулі договору поруки помилково вказано ОСОБА_2, правильно зазначається ОСОБА_4.

Вказана додаткова угода підписана директором Приватного підприємства «ОСОБА_3 Дистрибюшн» та Приватним підприємством «Файні корми», скріплена печатками підприємств.

Таким чином доводи апелянта про відсутність у відповідача-1 необхідного обсягу цивільної дієздатності під час підписання договору поруки є безпідставними.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору поруки, позивач мав довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, чого зроблено не було.

За вказаних обставин відсутні правові підстави для скасування рішення місцевого господарського суду, яке прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 101, 103, 105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «АПК-Інвест» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.02.2017 по справі № 904/11566/16 без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 20.03.2017.

Головуючий Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

ОСОБА_5