РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017Справа №910/716/17

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
ДоТовариства з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна»
Пророзірвання договору, зобов'язання вчинити дії
Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: Соломко Г.В., Скороход І.В. - предст. за дов.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» про розірвання договору оренди нежитлових приміщень від 06.08.2015 та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 порушено провадження у справі № 910/716/17 та призначено розгляд справи на 03.02.2017.

31.01.2017 представник позивача через відділ діловодства суду подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а у судовому засіданні 03.02.2017 надав усні пояснення по справі, в яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідача в дане судове засідання не з'явились, вимоги ухвали про порушення провадження у справі не виконали, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представників відповідача та необхідністю витребувати додаткові докази по справі, суд відклав розгляд зазначеної справи до 27.02.2017.

Представник позивача 21.02.2017 через канцелярію суду на виконання вимог ухвали суду подав додаткові пояснення по справі.

22.02.2017 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов з додатковими документами по суті справи.

У судовому засіданні 27.02.2017 представник позивача надав усні пояснення по справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

На підставі статті 77 ГПК України, у даному судовому засіданні було оголошено перерву по справі до 13.03.2017.

Представник позивача у судовому засіданні 13.03.2017 надав усні пояснення, в яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач у даному судовому засіданні надав письмові пояснення, в яких заперечував проти доводів позивача щодо навмисного неотримання ним рахунків на оплату.

В судовому засіданні 13.03.2017 на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06 серпня 2015 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець зобов'язується передати, а орендар зобов'язується прийняти у тимчасове користування (оренду) нежитлове приміщення, за плату та на обумовлений строк, на умовах зазначених в даному договорі.

За умовами п. 1.2. договору, приміщення що передається в оренду (далі - об'єкт оренди), знаходиться на першому поверсі будівлі за адресою - АДРЕСА_1, та належить орендодавцеві на праві власності на підставі договору дарування нерухомого майна від 11.07.2012, Серія ВРТ № 277854.

Загальна площа об'єкту оренди становить 168,3 м.кв. (п. 1.3 договору).

Передача об'єкту оренди орендарю здійснюється на підставі акту приймання-передачі (п. 1.5).

Орендар використовує об'єкт оренди для здійснення господарської діяльності у відповідності з видами діяльності, передбаченими статутом орендаря, та інших видів діяльності не заборонених чинним законодавством України, у т.ч. здійснення торгівельної діяльності, розміщення магазину під знаком для товарів та послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1» (п. 1.6 договору).

06.08.2016, відповідно до п.1.5. договору орендодавець - ФОП ОСОБА_1 передав, а Орендар - ТОВ «ДЦ Україна», в особі уповноваженого представника Корніяченка Т.В. прийняв нежитлове приміщення, розташоване на першому поверсі будівлі за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - Об'єкт оренди), що підтверджується актом приймання-передачі.

Відповідно до п. 2.3.9 договору, орендар зобов'язується не здійснювати без письмової згоди орендодавця перебудови та добудови об'єкту оренди.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про те, що після підписання договору, відповідач без погодження з орендодавцем здійснив самочинне перепланування та внутрішню перебудову орендованого приміщення, в результаті якої змінилася загальна площа зі 168,3 кв.м. на 171,1 кв.м., знесені стіни та зруйновані приміщення: № 2 Основне, площею 5,8 м.кв., № 5 Основне, площею 2,9 м.кв., ,№ 6 Каса, площею 4,1 м.кв., № 7 Каса, площею 4,1 м.кв., № 8 Коридор, площею 5,8 м.кв., № 9 Коридор, площею 5,7 м.кв., вказані у Технічному паспорті від 21.03.2013 року. Крім того, були змінена конфігурація (розташування) та площа наступних приміщень: №1 Коридор, площа до перепланування складала 14,4 м.кв., площа після перепланування складає 3,8 м.кв; №3 Зал, площа до перепланування складала 81,5 м.кв, площа після перепланування складає 123,5 м.кв; №4 Кабінет, площа до перепланування складала 13,0 кв.м., площа після перепланування складає 12,8 м.кв. Відповідні зміни зафіксовані в Акті обстеження орендованого приміщення від 16 вересня 2016 року та в Технічному паспорті від 22.08.2016.

У відповідності до ч. 2 ст. 188 Господарського кодексу України, позивач направив відповідачеві лист вих.№38 від 16.09.2016, в якому вимагав розірвати договір, і також привести об'єкт оренди у відповідність до технічного паспорту від 21.03.2013 та плану-схеми Об'єкту оренди, що є невід'ємною частиною договору оренди (Додаток №1 до Договору).

Листом-відповіддю вих.№3385/1 від 30.09.2016 відповідач не погодився розривати чинний Договір, а також приводити приміщення у первісний стан, мотивуючи тим, що він не порушує умов Договору, не здійснював перепланування та перебудову об'єкту оренди, а провів опоряджувальні роботи, необхідні для підготовки приміщення відповідно до цільового призначення, визначеного договором оренди.

Разом з тим, позивач не погодився з даними твердженнями відповідача, у зв'язку з чим направив відповідачу лист за вих. № 42 від 19.10.2016, в якому просив, зважаючи на проведене перепланування приміщення та збільшену загальну площу приміщення, надати, як власнику приміщення, належним чином завірені копії Декларацій про початок будівельних робіт та про готовність об'єкту до експлуатації з відмітками про реєстрацію органом ДАБК.

У відповідь на вищезазаначений лист відповідач своїм листом № 3745 від 22.11.2016 повідомив, що твердження про проведення перебудови не відповідає дійсності, відповідач здійснив опоряджувальні роботи. А оскільки у зв'язку з проведенням опоряджувальних робіт не було проведено будівельних робіт, то Декларації про початок будівельних робіт та Декларації про готовність об'єкту до експлуатації чинним законодавством не вимагається.

З огляду на наведене позивач вважає, що в результаті проведеного самочинного перепланування та внутрішньої перебудови об'єкту оренди без письмового погодження з орендодавцем, як це передбачено умовами договору та чинним законодавством, було здійснено суттєве порушення договору, оскільки незаконним переплануванням завдана суттєва шкода приміщенню та збитки орендодавцю щодо приведення об'єкту оренди в попередній стан.

В пункті 9.2. договору сторони погодили, що орендодавець має право на дострокове розірвання даного договору з письмовим попередженням орендаря за 15 календарних днів і лише за таких умов: затримки орендарем сплати орендної плати та/або компенсації вартості сервісних та комунальних послуг, спожитих орендарем, більше ніж на 15 календарних днів.

Позивачем стверджується, що відповідачем неодноразово прострочувались платежі з відшкодування вартості комунальних послуг, у зв'язку з чим у нього наявне право вимагати дострокового розірвання договору оренди на підставі зазначеного пункту договору оренди та ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України.

З огляду на наведене, позивач на підстав ч. 2 статті 651 Цивільного кодексу України звернувся до господарського суду з вимогою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» про розірвання договору № 1 оренди нежитлового приміщення від 06.08.2015 та зобов'язання останнього до 01.03.2017 оформити згідно діючого законодавства проведення будівельних робіт, надати належним чином завірені копії Декларації про початок будівельних робіт та Декларації про готовність об'єкту до експлуатації.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив посилаючись на те, що він не порушував умов договору оренди, не здійснював перепланування та перебудову об'єкту оренди, а провів опоряджувальні роботи, необхідні для підготовки приміщення відповідно до цільового призначення, визначеного договором оренди. Також відповідачем наголошено на тому, що прострочення з оплати комунальних послуг виникло через неналежну роботу пошти, у зв'язку з чим на адресу відповідача рахунки на оплату надходили з великим запізненням. При цьому, відповідачем наголошувалось на тому, що незважаючи на невчасне отримання рахунків на оплату, ним кожного місяця на рахунок позивача перераховувалась певна сума на відшкодування комунальних витрат.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до статі 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частина третя статті 653 ЦК України, частина четверта статті 188 ГК України також зазначає, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

Як вже зазначалося вище, однією з підставі для розірвання договору позивач називає здійснення відповідачем без надання дозволу позивача перебудови (перепланування) внутрішнього простору орендованого приміщення зі знесенням стін та встановленням нових, що в свою чергу призвело до збільшення загальної площі орендованого приміщення.

Разом з тим, суд не приймає зазначені доводи позивача, як підставу для розірвання договору оренди, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2.5. договору, перед початком використання об'єкту оренди за цільовим призначенням у відповідності до п. 1.6 договору, орендар має право здійснити опоряджувальні роботи в об'єкті оренди.

За умовами п. 2.5.1 договору, опоряджувальні роботи згідно цього договору можуть включати: організацію та облаштування вхідної зони, фасаду, організацію та облаштування внутрішнього простору об'єкта оренди, встановлення у об'єкті оренди електронного лічильника електроенергії і лічильників води, влаштування внутрішніх інженерних/комунікаційних мереж, дверей, покриття світлення, інші роботи у середині об'єкта оренди, облаштування прибудинкової території та господарської зони відповідно до потреб орендаря, які необхідні для підготовки об'єкта оренди на території для його наступного використання орендарем.

Відповідно до додатку 11 Інструкції Держбуду України від 24.05.2011 № 127 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», до опоряджувальних робіт у середині приміщень включають так звані «сухі» (без мокрих процесів) монтажні роботи: підвісні стелі з готовими оздобленими поверхнями, гіпсокартонні плити, ламіновані підлоги, килимові покриття та інше.

З наданих в судових засіданнях сторонами пояснень, судом встановлено, що відповідачем не руйнувалися, переносилися капітальні несучі стіни або конструкції, в той час для облаштування внутрішнього простору магазину відповідачем були встановлені гіпсокартонні перегородки, що з огляду на вищенаведене є опоряджувальними роботами, здійснення яких прямо передбачено нормами договору оренди.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що з зазначених обставин у суду відсутні підстави для розірвання договору оренди.

Стосовно посилань позивача на порушення відповідачем строків внесення оплати з відшкодування комунальних послуг, то судом зазначається наступне.

Відповідно до п. 9.2. договору, орендодавець має право на дострокове розірвання даного договору з письмовим попередженням орендаря за 15 календарних днів і лише за умови затримки орендарем сплати орендної плати та/або компенсації вартості сервісних та комунальних послуг, спожитих орендарем, більше ніж на 15 календарних днів.

Таким чином, однією з підстав для розірвання договору оренди є затримка орендарем компенсації вартості комунальних послуг, спожитих орендарем, більше ніж на 15 календарних днів.

За умовами п. 2.3.6 договору оренди, орендар зобов'язаний компенсувати орендодавцю витрати на спожиті орендарем сервісні та комунальні послуги на підставі окремо виставлених орендодавцем рахунків. Витрати на сервісні та комунальні послуги компенсуються орендодавцю протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту отримання рахунку від орендодавця.

З наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідачем дійсно було прострочено оплату з відшкодування вартості комунальних послуг згідно рахунку № 29/к від 05.09.2016 (прострочення 300,00 грн, які були сплачені 25.10.2016) та № 38/к від 01.12.2016 (прострочення 1 861,55 грн, які були сплачені 01.02.2017). При цьому, прострочення відшкодування вартості комунальних послуг по рахункам № 9/к від 02.12.2015, № 15/к від 04.05.2016 та № 26/к від 02.08.2016 не може слугувати підставою для розірвання договору оренди, так як прострочення по зазначеним рахункам хоч і мало місце, проте з урахуванням дати отримання рахунку (або ж терміну зберігання поштового відправлення) та терміну на його оплату, становить менше ніж 15 календарних днів.

Як вже зазначалося вище, відповідно до статі 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Судом в процесі розгляду справи встановлено, що відповідачем дійсно частково було прострочено оплату з відшкодування вартості наданих комунальних послуг, проте зазначене порушення в розумінні статті 651 Цивільного кодексу України не є істотним, виникло за відсутності прямої вини орендаря, а отже не може слугувати підставою для розірвання договору.

Також судом враховується той факт, що незважаючи на невчасне отримання рахунків на оплату, відповідачем своєчасно і регулярно здійснювалася оплата комунальних послуг в певному фіксованому розмірі, що також спростовує факт навмисного ухилення останнього від виконання умов договору оренди.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи спростовуються твердження позивача про неналежне виконання відповідачем умов спірного договору, що відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України виключає можливість задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що підстав для розірвання спірного договору за ініціативою позивача немає, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про розірвання договору.

З приводу позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача до 01.03.2017 оформити згідно діючого законодавства проведення будівельних робіт та надати належним чином завірені копії Декларації про початок будівельних робіт та Декларації про готовність об'єкта до експлуатації, то суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами ч. І ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого, немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

При цьому, слід наголосити, що способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків. Таку позицію наведено у висновках Верховного Суду України про практику застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України.

Наразі, за висновками суду, обраний заявником спосіб захисту своїх прав, як зобов'язання відповідача оформити згідно діючого законодавства проведення будівельних робіт, фактично не призвів би до їх поновлення у випадку задоволення позовних вимог за наслідками встановлення судом факту порушення прав позивача.

Також судом зазначається, що ні договором, ні нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку відповідача з отримання дозволу на демонтаж (гіпсокартонних) перегородок між приміщеннями та монтаж інших гіпсокартонних плит між приміщеннями.

Відповідно до ч. 2 статті 14 Цивільного кодексу України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

За таких обставин господарський суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання відповідача до 01.03.2017 оформити згідно діючого законодавства проведення будівельних робіт та надати належним чином завірені копії Декларації про початок будівельних робіт та Декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

20.03.2017

Суддя Спичак О.М.