РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2017Справа №910/22583/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед"

до Київської клінічної лікарні №11 Дніпровського району м. Києва

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

від позивача Ковбасюк В.А. (представник за довіреністю)

від відповідача Геньбач В.М. (представник за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської клінічної лікарні №11 Дніпровського району м. Києва про зобов'язання вчинити дії, а саме визнати відмову Товариству з обмеженою відповідальністю "Діамед" Київською клінічною лікарнею №11 Дніпровського району м. Києва укладати додаткову угоду 27.10.2016р. до Договору оренди 2225/8 від 10.04.2008року незаконною та визнати додаткову угоду укладеною.

Позовні вимоги обґрунтовані неправомірною відмовою відповідача в продовженні дії договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, зареєстрований в книзі записів Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення від 10.04.2008 року шляхом укладання додаткової угоди від 27.10.2016 року та визнання додаткової угоди укладеною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2016 року порушено провадження у справі № 910/22583/16 та призначено розгляд справи на 24.01.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2017 року судом, за клопотанням представників сторін, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, в судовому засіданні оголошено перерву до 14.02.2017 року.

В судовому засіданні 14.02.2017 року судом оголошено перерву до 28.02.2017 року.

В судовому засіданні 28.02.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору. Представник відповідача проти позовних вимог заперечив та дав пояснення по суті спору.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між Київською міською клінічною лікарнею №11 Дніпровського району міста Києва, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед", як орендарем, було укладено договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, зареєстрований в книзі записів Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення від 10.04.2008 року № 2225/8 (надалі - договір), за умовами якого, орендодавець на підставі рішення Київради від 28.12.2006 р. № 548/605 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (далі - об'єкт оренди), за адресою: вулиця Рогозівська, буд. 6 корп. 1, для розміщення аптеки, які реалізують готові ліки (п. 1.1. договору).

Згідно п. 2.1. договору об'єктом оренди є: нежиле приміщення, загальною площею 42,0 кв.м. , в т.ч. на 1 поверсі 42,0 кв.м.

Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Київської міської клінічної лікарні № 11 (п.2.4. договору).

Пунктом 9.1. договору визначено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє з 31 серпня 2007 року до 29 серпня 2008 року.

Згідно зі ст. 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Після закінчення строку дії договору оренди його дія неодноразово продовжувалась автоматично, кожного разу на один рік. Остання пролонгація договору оренди відбулась 30.08.2015 року строком до 29.08.2016 року.

Позивач вказує, що відповідач листом від 07.09.2016 року вих. № 448 "Про заперечення щодо користування орендованим майном після закінчення договору оренди № 2225/8 від 10.04.2008 року" повідомив позивача про закінчення строку дії договору оренди та вимагав повернути об'єкт оренди на підставі акту приймання - передачі (повернення).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року у справі 910/18455/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 року, позовні вимоги Київської міської клінічної лікарні № 11 Дніпровського району м. Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" задоволено, зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед" звільнити нежитлове приміщення загальною площею 42,0 кв.м. розташованого на першому поверсі в будівлі за адресою: вул. Рогозівська, 6 в місті Києві.

Як зазначає позивач, у зв'язку з не направленням відповідачем додаткової угоди від 27.10.2016 року про продовження дії договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, зареєстрований в книзі записів Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення від 10.04.2008 року терміном на 2 роки та 364 дні останнім було порушено процедуру зміни істотних умов договору, затвердженої Положенням про оренду майна територіальної громади м. Києва від 21.04.2015 року № 415/1280, тому право позивача на подовження орендних правовідносин є порушеним, що стало підставою для звернення до суду з вимогою про визнання додаткової угоди укладеною.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що заява позивача щодо продовження договору надійшла після закінчення строку дії договору, чим допущено порушенням вимог пункту 12.4. Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київради від 21.04.2015 року № 415/1280. Водночас, відповідач вказує, що позивачем не надано належних доказів звернення до відповідача щодо продовження договору в порядку визначеному п. 12.4. Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, зокрема, за три місяці до дати закінчення договору, тоді як позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою №005 від 27.10.2016 року про продовження договору оренди лише 17.11.2016 року. Крім того, листи відповідача не відносяться до актів, у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, а відтак, спір в цій частині не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, зареєстрований в книзі записів Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення від 10.04.2008 року № 2225/8 є договором оренди комунального майна, а тому між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України та Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Так, приписами ст. 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

За умовами ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", передача об'єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до положень ст. 777 Цивільного кодексу України, умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору (зокрема, щодо строку договору) переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

За приписами ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем.

Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

В ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто, зі змісту статей 759, 763, 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 Господарського кодексу України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Наявність згоди орендодавця на продовження договору оренди є ознакою договірної свободи, визначеною ст. 627 ЦК України, оскільки елементом свободи договору є також право сторони визначати спосіб використання належного їй майна та за своєю згодою змінювати, розривати або продовжувати на новий строк дію договору. А тому, в разі відсутності у орендодавця наміру передавати майно у оренду та за умови дотримання передбаченого ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядку, договір оренди є припиненим у зв'язку з закінченням терміну, на який його було укладено.

Відповідно до пункту 4.1. постанови Пленуму Вищого Господарського суду України, від 29.05.2013 № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" зі змісту статей 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 Господарського кодексу України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 року № 415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» (надалі - Положення) було визначено порядок внесення змін до договорів оренди.

Відповідно до п. 12.1. Положення внесення змін до договору оренди здійснюється за згодою сторін договору до закінчення терміну його дії.

В п. 12.2. Положення визначено, що з метою розгляду питання про внесення змін до договору оренди орендар подає орендодавцю заяву, три підписані ним та підприємством-балансоутримувачем примірники додаткового договору про внесення змін до договору оренди та обґрунтування запропонованих змін.

За умовами п. 12.4. Положення, для розгляду питання про внесення змін до істотних умов договору оренди орендар, не пізніше ніж за три місяці до дати закінчення договору, подає орендодавцю заяву та у випадках, визначених законом, звіт про оцінку об'єкта оренди у терміни, визначені договором оренди, виписку з Єдиного державного реєстру.

У відповідності до п. 12.5. Положення орендодавець протягом 15 робочих днів з дати отримання документів або з дати затвердження висновку про вартість об'єкта оренди готує і надає Постійній комісії узагальнені пропозиції щодо зміни до істотних умов договору оренди.

Згідно з п. 12.6. Положення постійна комісія протягом 15 робочих днів розглядає надані пропозиції та за результатами розгляду погоджує або відмовляє у зміні істотних умов договору оренди, про що орендодавець повідомляє орендарю.

Орендарю може бути відмовлено в зміні істотних умов договору оренди у випадку, якщо: орендоване майно необхідне для власних потреб територіальної громади міста Києва; орендар не виконував або порушував умови договору оренди, в тому числі в частині своєчасної сплати орендної плати, цільового використання об'єкта, страхування об'єкта оренди; орендар подав документи з порушенням терміну подання документів; прийнято рішення про реконструкцію об'єкта нерухомості, у зв'язку з чим неможливе подальше використання об'єкта оренди; об'єкт оренди необхідний для розміщення органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємств, установ, організацій; прийнято рішення про включення об'єкта до переліку об'єктів комунальної власності, які не можуть бути об'єктами оренди; прийнято рішення про приватизацію об'єкта оренди; відсутній звіт про оцінку об'єкта оренди у терміни, визначені договором оренди; існують інші підстави, передбачені законом (п. 12.7. Положення).

Відповідно до п. 12.8. Положення орендодавець на підставі рішення Постійної комісії про погодження питання щодо зміни істотних умов договору оренди видає відповідний розпорядчий документ щодо укладання договору оренди. Договір про внесення змін до істотних умов договору оренди укладається в порядку, визначеному пунктом 9 цього Положення.

Пунктом 12.9. Положення передбачено, що зміни до договору оренди набирають чинності з дати їх підписання сторонами.

Як встановлено судом, Київська міська клінічна лікарня №11 Дніпровського району м. Києва (позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" (відповідач) про зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що у зв'язку із закінченням строку дії укладеного між сторонами договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, зареєстрований в книзі записів Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення від 10.04.2008 року, відповідач повинен звільнити займане нежитлове приміщення загальною площею 42,0 кв.м., що знаходиться на першому поверсі в будівлі за адресою: вул. Рогозівська, 6 в м. Києві. За доводами позивача, відповідач в порушення умов договору, з урахуванням письмового повідомлення про закінчення строку дії договору та вимоги позивача про повернення об'єкта оренди за актом приймання - передачі, не звільнив займане приміщення, продовжує незаконно ним користуватися, порушуючи при цьому права позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 року у справі 910/18455/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 року, позовні вимоги Київської міської клінічної лікарні № 11 Дніпровського району м. Києва до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" задоволено, зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед" звільнити нежитлове приміщення загальною площею 42,0 кв.м. розташованого на першому поверсі в будівлі за адресою: вул. Рогозівська, 6 в місті Києві.

Так, в зазначених судових рішеннях встановлено, що після закінчення строку дії договору оренди його дія неодноразово продовжувалась автоматично, кожного разу на один рік. Остання пролонгація договору оренди відбулась 30.08.2015 року строком до 29.08.2016 року.

Відповідач листом від 07.09.2016 року вих. № 448 "Про заперечення щодо користування орендованим майном після закінчення договору оренди № 2225/8 від 10.04.2008 року" повідомив позивача про закінчення строку дії договору оренди та вимагав повернути об'єкт оренди на підставі акту приймання - передачі (повернення).

В свою чергу, позивач зазначає, що звернувся до відповідача із заявою щодо продовження договору оренди приміщення б/н від 27.10.2016 року шляхом підписання додаткової угоди до договору терміном на 2 роки та 364 дні, втім, відповідачем було порушено процедуру зміни істотних умов договору, затвердженої Положенням про оренду майна територіальної громади м. Києва від 21.04.2015 року № 415/1280, у зв'язку з не направленням відповідачем додаткової угоди від 27.10.2016 року, тому право позивача, на його думку, на подовження орендних правовідносин є порушеним.

Водночас, відповідач вказує, що заява щодо продовження договору оренди приміщення б/н від 27.10.2016 року надійшла на адресу відповідача лише 17.11.2016 року, тобто з порушенням порядку визначеному п. 12.4. Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у відповідь на вказану заяву щодо продовження договору оренди приміщення б/н від 27.10.2016 року, 28.11.2016 року надіслав на адресу позивача лист № 690 від 25.11.2016 року щодо неможливості продовження договірних відносин, що підтверджується фіскальним чеком № 8172 від 28.11.2016 року та описом вкладення від 28.11.2016 року (копії містяться в матеріалах справи). Факт отримання уповноваженою особою позивача 20.12.2016 року листа № 690 від 25.11.2016 року підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (копія міститься в матеріалах справи).

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів звернення до відповідача щодо внесення змін до істотних умов договору оренди, в порядку визначеному п. 12.4. Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, а саме, за три місяці до дати закінчення договору, як і не надано доказів надсилання на адресу відповідача додаткової угоди від 27.10.2016 року до договору оренди, яку в судовому порядку позивач просить визнати укладеною, оскільки матеріали справи зворотного не містять.

Крім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи додаткова угода від 27.10.2016 року до договору також відсутня.

За таких обставин, з огляду на встановлення факту наявності заперечень відповідача (орендодавця) щодо продовження строку дії договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, зареєстрованого в книзі записів Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення від 10.04.2008 року № 2225/8, суд дійшов висновку, що договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, припинився у зв'язку із закінченням строку його дії, тобто 29.08.2016 року.

Таким чином, у зв'язку із встановленням обставин щодо припинення дії основного договору - договору про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду (у зв'язку з закінченням строку його дії), вимога про визнання додаткової угоди укладеною є необґрунтованою.

В той же час, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що він не позбавлений права на укладення нового договору оренди на погоджених з орендодавцем умовах.

Крім того, під час розгляду справи позивачем належними і допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не доведено, в чому полягає порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів зі сторони відповідача, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відсутність у позивача належних та достатніх обґрунтувань своїх вимог.

З огляду на вищевикладене, дослідивши матеріали справи в цілому, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, у зв'язку з чим, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому, доводи відповідача щодо необхідності припинення провадження у справі в частині вимог про визнання відмови укладати додаткову угоду незаконною, на підставі п. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України судом не приймаються до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Частиною 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В підпункті 4.2.1. пункту 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року визначено, що провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на пункт 1 частини першої статті 80 ГПК, якщо при розгляді справи буде встановлено, що справа зі спору непідвідомча господарському суду (стаття 12 ГПК).

Положеннями ст. 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю);

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Приписами ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (ст. 55 Конституції України).

У відповідності з рішенням Конституційного Суду України від 25.12.1997 року № 9-зп зазначені норми слід розглядати як такі, що зобов'язують суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. Таким чином, положення частини першої статті 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина.

Положеннями ст. 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

В пункті 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" визначено, що з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.06.2016 року у справі № 21-286а16.

Положеннями ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 Цивільного кодексу України).

Отже, припинення провадження у справі з наведених відповідачем підстав в частині вимог про визнання відмови укладати додаткову угоду незаконною, на підставі п. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, в аспекті ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, є безпідставним.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 13.03.2017

Суддя І.І.Борисенко