ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2017 р. Справа № 922/4078/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Шутенко І.А.

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1 на підставі довіреності від 12.12.2016р. №743;

від відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради, Харківська область, м.Лозова (вх. №355Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016 р. у справі № 922/4078/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком, м. Харків,

до відповідача: Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради, Харківська область, м. Лозова,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.12.2016 р. у справі № 922/4078/16 (суддя Светлічний Ю.В.) позов задоволено; стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" залишок невідшкодованої заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання послуг зв'язку пільговим категоріям населення згідно вимог чинного законодавства у розмірі 41 860,78грн., інфляційні у розмірі 1 925,60грн., 3% річних у сумі 680,65 грн. та судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

Рішення суду з посиланням на положення статей 11, 509, 525, 526, 625, 901, 903 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, частини 6 статі 48 Бюджетного кодексу України та Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. № 256 мотивовано тим, що всупереч положенням чинного законодавства та умов укладеного між сторонами договору, витрати понесені позивачем внаслідок надання послуг звязку за 2015рік відповідачем в повному обсязі відшкодовані не були, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивачем правомірно було заявлено до стягнення основну заборгованість по витратах понесених внаслідок надання послуг звязку на пільгових умовах у розмірі 41 860,78грн., інфляційні у розмірі 1 925,60грн. та 3% річних у сумі 680,65 грн.

Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016р. у справі № 922/4078/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не було досліджено тих обставин, що Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області мало недостатній обсяг помісячних асигнувань з державного бюджету, Законом України "Про Державний бюджет України на 2016рік" не було передбачено субвенцій на виплату пільг, що унеможливило своєчасне виконання зобовязання.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 01.02.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд скарги призначено на 01.03.2017р.

17.02.2017р. позивачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№1802), в якому просить у задоволенні апеляційної скарги Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області відмовити, рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016р. у справі № 922/4078/16 залишити без змін.

27.02.2017р. апелянтом подано до апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справу у звязку з хворобою його представника (вх.№2174).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 01.03.2017р. відкладено розгляд справи на 16.03.2017р.; зобовязано позивача надати на підтвердження виконання умов договору про відшкодування витрат на надання підприємством звязку пільг населенню від 02.01.2015р. №18-25/44, зокрема пункту 3.1 договору, докази направлення відповідачу розрахунків видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг за надані послуги звязку з поіменним списком абонентів за формою "2-пільга", затвердженої Наказом Мінпраці України від 28.03.2003р. №83 за погодженням з Мінфіном та Держкомстатом від 01.01.2016р. та письмові пояснення щодо питань, які виникли в судовому засіданні з документальним та нормативним обґрунтуванням викладених доводів; зобов'язано позивача надати затверджений відповідно до умов Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003р. № 117 перелік осіб, яким було надано пільгові послуги звязку відповідно до умов договору про відшкодування витрат на надання підприємством звязку пільг населенню від 02.01.2015р. №18-25/44; надати докази перебування представника відповідача на лікарняному, що унеможливило його явку у судове засідання Харківського апеляційного господарського суду 01.03.2017р.; визнано обов'язковою явку представника апелянта - Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради.

10.03.2017р. позивачем на виконання вимог ухвали Харківського апеляційної господарського суду від 01.03.2017р. подано до апеляційного господарського суду докази направлення відповідачу розрахунків видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг за надані послуги звязку з поіменним списком абонентів за формою "2-пільга", затвердженої Наказом Мінпраці України від 28.03.2003р. №83 за погодженням з Мінфіном та Держкомстатом від 01.01.2016р. (вх.№2616 а.с. 118-119).

13.03.2017р. позивачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№2683 а.с. 126-131).

15.03.2017р. апелянтом на виконання вимог ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 01.03.2017р. подано до апеляційного господарського суду докази перебування його представника на лікарняному (вх.№2790).

16.03.2017р. апелянтом подано до апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справу у звязку з відпусткою його представника (вх.№2842).

У судовому засідання Харківського апеляційного господарського суду 16.03.2017р. представник позивача заперечила проти вимог апеляційної скарги, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області, рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016р. у справі №922/4078/16 залишити без змін. Також, представник позивача заперечила проти задоволення клопотання апелянта про відкладення розгляду справи.

Колегія суддів розглянувши клопотання апелянта про відкладення розгляду справи відмовляє в його задоволенні, враховуючи наступне.

Відповідно до положень статті 22 Господарського процесуального кодексу України, прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторін добросовісно користуватись наданими їм процесуальними правами.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Колегія суддів зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Пунктом 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011р. №18 встановлено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справи колегія суддів зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Зважаючи на те, що відповідно до статті 102 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження, апелянтом клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги надано не було, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідності до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка представника апелянта - Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, що представники сторін про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином (т.1 а.с.117), колегія суддів вважає за можливе розглянути скаргу в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.01.2015р. між Управлінням праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради (надалі - платник) та Публічним акціонерним товариством Укртелеком в особі директора Харківської філії (надалі - виконавець) було укладено договір про відшкодування витрат на надання підприємством звязку пільг населенню №18-25/44 (т.1 а.с.17-18) (надалі - договір), (з урахуванням протоколу розбіжностей до договору т.1 а.с.19-20).

Пунктом 1. договору сторони погодили, що виконавець відповідно до Законів України: "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" , "Про охорону дитинства", "Про Службу безпеки", надає послуги звязку громадянам, які підпадають під дію вказаних законів, в межах сум, виділених бюджетом, а платник відповідно до Порядку використання коштів, виділених та затверджених бюджетом, відшкодовує протягом 2015року цільові витрати виконавця на надання послуг звязку громадянам м.Лозова, які підпадають під дію вказаних в пункті 1.1. договору законів.

Загальна сума договору складає 294 692,00грн., у тому числі ПДВ (20%) 49 115,33грн. У разі змінення розміру бюджетних призначень, під час уточнення показників обласного бюджету на 2015рік, сума договору може корегуватись за потребою шляхом укладання додаткової угоди до договору (пункти 2.1. та 2.2. договору).

Пунктом 3.1. договору, встановлено обовязок виконавця щомісячно до 05 числа місяця, наступного за розрахунковим, надавати платнику розрахунки видатків на відшкодування витрат про фактичне надання пільг у звітному місяці за формою "2- пільга" , за формою "3-пільга" , у відповідності до вимог Постанови №117 КМУ від 29.01.2013р. та акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги для узгодження та підписання.

Відповідно до пункту 3.2. платник зобовязується до кінця місяця, наступного за звітним, узгоджувати та підписувати акти звіряння розрахунків за наданні пільговикам послуги, акти здачі-приймання наданих послуг, здійснювати перерахування коштів на відшкодування витрат за надані послуги на підставі форми "2-пільга" та акту здачі-приймання наданих послуг.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Публічним акціонерним товариством "Укртелеком" в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком на виконання умов договору протягом 2015 року було надано послуги звязку на пільгових умовах громадянам м.Лозова Харківської області, яких було включено до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003р. № 117 (надалі - Положення) та на яких поширюється дія пункту 19 частини першої статті 12, пункту 10 частини першої статті 13, пункту 18 частини першої статті 14, пункту 20 частини першої статті 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", пункту 16 статті 64 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", пункту 11 статті 20, статті 21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", пункту 6 частини першої статті 6, частини третьої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", частини пятої статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункту 4 частини третьої статті 13 Закону України "Про охорону дитинства" на загальну суму 49 659,01грн.

Позивачем на виконання пункту 3.1. договору та пункту 10 Положення, було направлено на електронну адресу відповідача () розрахунок видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг з поіменним списком абонентів за формою "2-пільга", що підтверджується витягом з електронної пошти позивача щодо відправлення вихідних повідомлень на адресу (т.1 а.с.118-119).

Як зазначає позивач, у звязку з частковою сплатою відповідачем наданих послуг звязку пільговій категорії населення, станом на 01.01.2016р. утворилась заборгованість у розмірі 41 860,78грн., що підтверджується актами звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою "3-пільга", затвердженої Наказом Мінпраці України від 28.03.2003р. №83 за погодженням з Мінфіном та Держкомстатом від 01.01.2016р., які підписано уповноваженими представниками сторін та скріпленим печатками підприємств та не заперечується відповідачем (т.1 а.с.11-14).

У звязку з тим, що відповідачем не було у повному обсязі виконано покладеного на нього Законом та договором обовязку щодо відшкодування понесених позивачем витрат щодо надання послуг звязку пільговій категорії населення, Публічне акціонерне товариство Укртелеком в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою (т.1 а.с.4-26), в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги звязку у розмірі 41 860,78грн., інфляційні у розмірі 1 925,60грн. та 3% річних у сумі 680,65 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.12.2016 р. у даній справі позов задоволено повністю.

Досліджуючи матеріали у їх сукупності та надаючи оцінку правомірності винесення оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Як було зазначено вище, між сторонами було укладено договір №18-25/44 від 02.01.2012р., який за своєю правовою природою є договором про надання послуг, та регулюється зокрема приписами статей 901-907 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини третьої статті 63 Закону України "Про телекомунікації" та пункту 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 11.04.2012р., споживачами, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Як було зазначено вище, протягом 2015 року позивачем на виконання вимог закону та умов укладеного між сторонами договору було надано послуги звязку на пільгових умовах громадянам м.Лозова Харківської області, які включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та на яких поширюється дія пункту 19 частини першої статті 12, пункту 10 частини першої статті 13, пункту 18 частини першої статті 14, пункту 20 частини першої статті 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", пункту 16 статті 64 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", пункту 11 статті 20, статті 21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", пункту 6 частини першої статті 6, частини третьої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", частини пятої статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункту 4 частини третьої статті 13 Закону України "Про охорону дитинства" на загальну суму 49 659,01грн.

Підпунктом 9 частини 1 статті 87 Бюджетного кодексу України визначено, що до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення.

Згідно з підпунктом "б" пункту 4 частини першої статті 89 та частиною 1 статті 102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян проводяться з місцевих бюджетів за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 97 Бюджетного кодексу України визначено, що порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. № 256 (надалі - Постанова № 256) затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету (надалі - Порядок), який визначає відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг населенню зокрема, щодо пільг з послуг зв'язку, зокрема безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів, та інших передбачених законодавством пільг (крім пільг на одержання ліків та зубопротезування) за рахунок субвенцій з державного бюджету (пункт 1 Порядку).

Пунктом 3 Порядку встановлено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Отже, розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг у м.Лозова Харківської області є Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради, та на підставі вищенаведених норм законодавства відшкодування витрат понесених позивачем внаслідок надання послуг звязку пільговим категоріям громадян має здійснюватись відповідачем за рахунок державних субвенцій.

Відповідно до частини першої пункту 8 Порядку, отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державного казначейства, для здійснення відповідних видатків.

Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п'ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг населенню на оплату зокрема, пільг з послуг зв'язку, зокрема безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів, та інших передбачених законодавством пільг (крім пільг на одержання ліків та зубопротезування).

Відповідно до пункту 11 Положення, на відповідача як на розпорядника коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг покладено обов'язок щомісяця звіряти інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не проводити розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації.

Як було зазначено вище, позивачем на виконання умов договору, а саме пункту 3.1 договору, та пункту 10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003р. № 117 (надалі - Положення), було направлено на електронну адресу відповідача () розрахунок видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг з поіменним списком абонентів за формою "2-пільга", що підтверджується витягом з електронної пошти позивача щодо відправлення вихідних повідомлень на адресу (т.1 а.с.118-119).

З наявних в матеріалах справи заперечень на позовну заяву вбачається, що відповідачем не заперечується наявність заборгованості у розмірі 41 860,78грн., яка виникла станом на 01.01.2016р., проте, як зазначає відповідач, коштів з державного бюджету на погашення зазначеної заборгованості виділено не було (т.1 а.с.30-31, 61-62).

Судова колегія зазначає, що частиною другою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525 та 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як було зазначено вище, пунктом 3.2 договору сторони погодили, що платник зобовязується до кінця місяця, наступного за звітним, зокрема здійснювати перерахування коштів на відшкодування витрат за надані послуги на підставі форми "2-пільга" та акту здачі-приймання наданих послуг.

Згідно з частиною шостою статті 48 Бюджетного кодексу України, зобовязання щодо виплати субсидій, допоміг, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із Законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частини першої четвертої статті 48 Бюджетного кодексу України.

Пунктом 19 частини першої статті 12, пунктом 10 частини першої статті 13, пунктом 18 частини першої статті 14, пунктом 20 частини першої статті 15 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу, пунктом 16 статті 64 Закону України Про жертви нацистських переслідувань, пунктом 11 статті 20, статті 21 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, пунктом 6 частини першої статті 6, частини третьої статті 7 Закону України Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист, частини пятої статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та пунктом 4 частини третьої статті 13 Закону України Про охорону дитинства передбачено надання пільг при оплаті за послуги звязку.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо неможливості своєчасного виконання зобов'язання у звязку з тим, що мав місце недостатній обсяг помісячних асигнувань з державного бюджету, оскільки чинним законодавством не передбачено залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається у відповідності до вимог законодавства.

Крім того, частиною 2 статті 617 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України встановлено, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Положеннями статті 1 Цивільного кодексу України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують бездіяльність замовника та не заперечують обов'язку такого органу, який виступає стороною зобов'язального правовідношення, від його виконання належним чином.

Пунктом 1.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України " Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. №14 встановлено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому, у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посилання на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 Цивільного кодексу України) або на відсутність вини (статті 614, 617 Цивільного кодексу України чи стаття 218 Господарського кодексу України).

Крім того, пунктом 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.07.2012р. №01-06/908/2012 "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України" від 15.03.2011р. № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" визначено, що за змістом частини другої статті 617 Цивільного кодексу України , частини другої статті 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р. відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання (постанова Верховного суду України від 15.05.2012р. у справі №11/446).

Отже, Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області, яке відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань КОД є самостійною юридичною особою, яка відповідно до положень частини першої статті 96 Цивільного кодексу України має відповідати за своїми зобовязаннями, які виникли безпосередньо з Закону та договору та така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Відповідно до розяснень викладених у листі Міністерства фінансів України від 30.06.2011р. №31-07310-10-24/16584, статтею 48 Бюджетного кодексу України встановлено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Державного казначейства України.

Разом з тим, деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів)

Таким чином, зобовязання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг звязку, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням приписів чинного законодавства та правової позиції Верховного Суду України, яка відповідно до вимог статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, колегія суддів зазначає, що відсутність фінансування з боку Державного бюджету України не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог та відповідно скасування оскаржуваного рішення та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по витратах понесених позивачем внаслідок надання послуг звязку на пільгових умовах у розмірі 41 860,78грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 1 925,60грн. та 3% річних у сумі 680,65 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові .

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

Судова колегія також враховує правову позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 17.10.2011р. у справі № 6-42цс11, відповідно до якої інфляційні та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями .

Крім того, відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" від 17.12.2013р. № 14, інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової 9 інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р; зміст цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997р. № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 1 925,60грн. за період з 01.03.2016 року по 01.05.2016 року та 3% річних у сумі 680,65 грн. за період з 01.08.2016р. по 01.08.2016р. приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні у розмірі 1 898,39грн. та 3% річних у розмірі 627,91грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних та 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме інфляційні у розмірі 1 898,39грн. та 3% річних у розмірі 627,91грн. В решті позовних вимог в частині стягнення з відповідача за інфляційних у розмірі 27,21грн. та 3% річних у сумі 52,74грн. слід відмовити, як безпідставно заявлених.

Оскільки апеляційний господарський суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, перевіривши розрахунок ціни позову, встановивши певну невідповідність зроблених судом першої інстанції висновків стосовно правомірності заявленої позивачем до стягнення суми, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016 р. у справі № 922/4078/16 підлягає частковому скасуванню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат за подання позовної заяви та апеляційної скарги суд апеляційної інстанції керується положеннями статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 3 ч. 1 ст. 104, ст.ст. 105, Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016р. у справі №922/4078/16 скасувати частково в частині стягнення інфляційних у розмірі 27,21грн. та 3% річних у сумі 52,74грн. та викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"Позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради (64606, Харківська область, м. Лозова, Мікрорайон 4, будинок 73, , ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (61002, м. Харків, вул. Іванова, 7/9, розрахунковий рахунок №4901 в ПАБ "АЛЬФА-Банк" м. Київ, МФО 300346, ; отримувач: ПАТ "Укртелеком") залишок невідшкодованої заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання послуг зв'язку пільговим категоріям населення згідно вимог чинного законодавства у розмірі 41 860,78грн., інфляційні у розмірі 1 898,39грн. та 3% річних у розмірі 627,91грн., а також витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1 375,24грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити."

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (61002, м. Харків, вул. Іванова, 7/9, розрахунковий рахунок №4901 в ПАБ "АЛЬФА-Банк" м. Київ, МФО 300346, ; отримувач: ПАТ "Укртелеком") на користь Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради (64606, Харківська область, м. Лозова, Мікрорайон 4, будинок 73, , ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2,73грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні судові накази.

Повний текст постанови складено 20 "березня" 2017р.

Головуючий суддя Плахов О.В.

Суддя Здоровко Л.М.

Суддя Шутенко І.А.