ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2017 року Справа № 910/9239/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Гольцової Л.А. (доповідач)
суддівБарицької Т.Л., Іванової Л.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 21.11.2016
у справі№ 910/9239/15
Господарського судуміста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз"
доПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
провизнання договору укладеним
за участю представників:

позивача: Палькевич Н.С., дов. від 30.12.2016;

відповідача: Пронюк В.Я., дов. від 15.07.2014;

в засіданні суду 22.02.2017 у відповідності до ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва до 09.03.2017

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.06.2015 у справі № 910/9239/15 (суддя - Бондарчук В.В.) позовні вимоги задоволено частково.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Зеленін В.О., судді - Ткаченко Б.О., Коршун Н.М.) рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2015 у справі № 910/9239/15 скасовано, прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник послався на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу не надходив, що не є перешкодою для суду касаційної інстанції переглянути в касаційному порядку оскаржуване судове рішення.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що ПАТ по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" є суб'єктом господарювання, основними видами діяльності якого є постачання та розподіл природного газу за регульованим тарифом, які проводяться згідно статуту товариства та норм чинного законодавства на підставі виданих ліцензій - Ліцензія серія АЕ №295554 від 27.03.2015 на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, Ліцензії серія АЕ №295555 від 27.03.2015 на постачання природного, нафтового газу та газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

На замовлення та за кошти ПАТ "НАК "Нафтогаз України" збудований підвідний газопровід від ГРС ВАТ "Укрнафта" до с.Олександрівка Великописарівського району Сумської області, який входить до складу Єдиної газотранспортної системи України (ЄГТСУ).

Позивач листом від 11.12.2013 № 30/1772 звернувся до відповідача та зазначив, що станом на 01.11.2013 між ними відсутні дозволені законом договірні відносини, що врегульовують використання газорозподільних мереж, власником яких є відповідач, в зв'язку з чим, просить останнього підписати договір на експлуатацію складових ЄГТСУ та один примірник повернути позивачу.

Листом від 29.05.2014 № 04/315 позивач повторно звернувся до відповідача з проханням підписати договір на експлуатацію складових ЄГТСУ та один примірник договору повернути. Відповідач, надавши відповідь на лист, повідомив, що компанія не має підстав приводити договірні відносини у відповідність до постанов НКРЕ від 07.03.2013 №226, № 227, № 228 (лист від 11.06.2014 № 10-2479/1.9-14).

25.06.2014 позивач листом № 04/867 та листом від 30.09.2014 № 30/519 повідомив відповідача, що з 01.01.2013 вступив в дію Закон України "Про засади функціонування ринку природного газу", згідно якого експлуатація газорозподільних мереж, які є складовими ЄГТСУ, здійснюються виключно газорозподільними підприємствами, а тому просив відповідача оформити направлений раніше договір експлуатації складових ЄГТСУ та додаткові угоди до договорів оренди, підписати, скріпити печатками та по одному примірнику кожного договору, додаткової угоди повернути на адресу позивача.

Відповідач листом від 03.10.2014 № 10-6506/1.10-14 повідомив позивача, що немає підстав змінювати договірні відносини щодо оренди газопроводів та споруд до них від 01.09.2004 № 14/1166/04 та від 01.09.2004 № 14/1166/04-1, тому повертає договір експлуатації складових ЄГТСУ з додатками.

В подальшому, позивач направив відповідачу по два оригінальних примірника шести договорів на експлуатацію складових ЄГТСУ з додатками для вивчення, підписання, скріплення печаткою та повернення по одному примірнику позивачу (лист від 18.02.2015 №30/242), однак відповідач відповіді не надав, про результати розгляду проектів договору не повідомив.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що 01.01.2013 набули чинності зміни до Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу". Оскільки відповідач є власником складових ЄГТСУ та, при цьому, не є газотранспортним або газорозподільним підприємством він, як стверджує позивач, за положеннями ч. 4 та ч. 5 ст. 71 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", має укласти з газотранспортним або газорозподільним підприємством договір про експлуатацію складових газотранспортної системи.

Зазначений договір укладається відповідно до Типового договору, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання енергетики України від 07.03.2013 № 228 "Про затвердження Типового договору на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами)".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач просить визнати укладеним на умовах, наведених ПАТ "Сумигаз", договір на експлуатацію складових ЄГТСУ між ПАТ "Сумигаз" та ПАТ "НАК "Нафтогаз України".

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з положень ГК України, Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог пославшись, при цьому на те, що відповідач, в силу ст. 71 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", зобов'язаний укласти з газотранспортним та газорозподільним підприємством договір про експлуатацію складових газотранспортної системи. При цьому, суд змінив п. 6.1 договору, який є предметом позовних вимог, зазначивши, що спірний договір набирає чинності з дня набрання даним судовим рішенням законної сили та діє до 31.12.2016.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції, керуючись нормами ЦК України, ГК України, Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, затвердженими Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 13.01.2010 №12, Типового договору, затвердженого Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 07.03.2013 №228, визначився про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки укладання договору на експлуатацію складових ЄГТСУ у відповідності до Типового договору, не є єдиною виключною обов'язковою умовою регулювання відносин між сторонами, пов'язаних з використанням газорозподільними об'єктами, а зазначений газопровід фактично знаходиться у користуванні позивача.

Законом України "Про внесення змін до деяких Законів України щодо плати за приєднання до мереж суб'єктів природних монополій" від 22.06.2012, який набрав чинності 01.01.2013, було доповнено Закон України "Про засади функціонування ринку природного газу" статтею 71, положеннями якої, передбачено, що власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов'язані забезпечити надійну та безпечну експлуатацію Єдиної газотранспортної системи України згідно з вимогами законодавства та правилами технічної експлуатації. У разі невиконання зазначених вимог власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов'язані передати належні їм складові Єдиної газотранспортної системи України у власність, господарське відання чи користування газотранспортному або газорозподільному підприємству чи укласти з газотранспортним або газорозподільним підприємством договір про експлуатацію таких складових. Експлуатація Єдиної газотранспортної системи України здійснюється виключно газотранспортними або газорозподільними підприємствами (частини 4 та5).

Частиною 3 ст. 184 ГК України визначено, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, Типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови (ч. 4 ст. 179 ГК України).

Таким чином, укладення договору в примусовому порядку за відсутності волі однієї із сторін повинно відбуватись на основі Типових договорів, затверджених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, умови яких сторони можуть лише конкретизувати.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013 № 228 (яка була чинна на момент розгляду справи в господарському суді першої інстанції) затверджено Типовий договір на експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами).

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач є власником складових ЄГТСУ та, при цьому, не є газотранспортним або газорозподільним підприємством. Запропонований позивачем до укладення відповідачу договір на експлуатацію складових ЄГТСУ відповідає умовам Типового договору на експлуатацію складових ЄГТСУ (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами), який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 07.03.2013 № 228 (чинна на момент розгляду справи в господарському суді першої інстанції). Водночас, як вірно зазначає місцевий господарський суд, відповідач, в силу вищенаведеного законодавства, зобов'язаний був укласти з позивачем договір про експлуатацію складових газотранспортної системи, проте ухилився від здійснення відповідних дій.

Однак, апеляційний господарський суд, при перегляді рішення місцевого господарського суду в порядку ст. 99, 101 ГПК України, зазначеного вище не врахував та помилково виходив з того, що спірний договір на експлуатацію складових ЄГТСУ, визнання якого є предметом спору у даній справі, не є обов'язковим для укладення в силу прямої вказівки закону.

Відповідно до положень ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи на наведені вище норми права, враховуючи відповідне листування між сторонами з приводу спірного питання, місцевий господарський суд, мотивовано прийняв рішення, яким, в примусовому порядку за рішенням суду, визнав укладеним спірний договір.

При цьому, суд, при внесенні змін до п. 6.1 договору стосовно дати набрання чинності договору, обґрунтовано врахував норми ч. 2 ст.187 ГК України.

Відповідно до абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6).

Касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду (ч. 2 ст. 1115 ГПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (ст. 1117 ГПК України).

З урахуванням наведених правових положень та встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені заявником у касаційній скарзі заслуговують на увагу.

Беручи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому постанова апеляційного господарського суду у даній справі підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 у справі №910/9239/15 скасувати.

Рішення Господарського суду міста Києва від 18.06.2015 у справі №910/9239/15 залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Сумигаз" 1461 (одна тисяча чотириста шістдесят одна) грн 60 коп. відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з оплатою касаційної скарги судовим збором.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Головуючий суддя Л.А. ГОЛЬЦОВА

Судді Т.Л. БАРИЦЬКА

Л.Б. ІВАНОВА