РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2017Справа №910/24741/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс»,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1,

про стягнення 2 338,55 грн. в порядку регресу

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Жигальська Ю.Ю. - представник, довіреність №ГН-7-Ю/2017 від 03.01.2017;

від відповідача: Радзіховський А.Л. - представник, довіреність №17 від 03.01.2017;

від третьої особи: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» про відшкодування шкоди в порядку регресу 2 338,55 грн., а також стягнення витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту №-01 від 04.07.2013 страхувальнику страхове відшкодування, він набув згідно ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» право регресної вимоги щодо стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі, як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 залучено до участі у справі №910/24741/15 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» відмовлено у повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 у справі №910/24741/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.10.2016 касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 у справі №910/24741/15 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2016 справу №910/24741/15 передано для розгляду судді Селівону А.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2016 справу №910/24741/15 прийнято до свого провадження суддею Селівоном А.М. та призначено до розгляду на 14.12.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 розгляд справи відкладено на 12.01.2017.

12.01.2017 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.01.2017 розгляд справи призначено на 26.01.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 розгляд справи відкладено на 22.02.2017.

У судові засідання 14.12.2016, 26.01.2017 та 22.02.2017 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача з'явився у судові засідання 26.01.2017 та 22.02.2017.

У судове засідання 14.12.2016 уповноважений представник відповідача не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 14.12.2016 відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 020.

Представник третьої особи у судові засідання 14.12.2016, 26.01.2017 та 22.02.2017 не з'явився.

Копія ухвали суду від 04.11.2016, яка направлялась третій особі на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 02097, АДРЕСА_1 на час проведення судового засідання 14.12.2016 на адресу Господарського суду м. Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 039, в якому зазначено, що станом на 14.12.2016 поштове відправлення повернуто за зворотною адресою «за закінченням встановленого строку зберігання» 13.12.2016 та адресату не вручено.

Копія ухвали суду від 26.01.2017, яка направлялась третій особі на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 02097, АДРЕСА_1 на час проведення судового засідання 22.02.2017 на адресу Господарського суду м. Києва повернулась

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження третьої особи, позивачу та відповідачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що третя особа повідомлена про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 14.12.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшла заява б/н та б/д про збільшення розміру позовних вимог, в якій останній просить стягнути 2 740,81 грн., з яких: 1708,48 грн. основний борг, 936,14 грн. інфляційне збільшення та 3 % річних у розмірі 96,19 грн. Заяву про збільшення розміру позовних вимог долучено судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 26.01.2017 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника МТСБУ надійшов лист №7/2-28-211 від 04.01.2017, згідно якого зазначено про отримання інформації щодо полісу № АС/9101538, проте змісту самої отриманої інформації у вказаному листі не наведено, жодні додатки до листа МТСБУ не додані. Лист долучений судом до матеріалів справи.

Також, до початку судового засідання 26.01.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву від 06.01.2017 про збільшення позовних вимог, в якій останній просив суд стягнути з відповідача 2 117,01 грн., з яких: 1 198,48 грн. страхового відшкодування, 848,10 грн. втрат від інфляції та 70,43 грн. процентів річних за період з 28.01.2015 по 11.01.2017. Заяву про збільшення розміру позовних вимог долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 26.01.2017 представником відповідача подано клопотання б/н від 26.01.2017, в якому останній просив суд витребувати у позивача оригінал полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС/9101538 від 24.12.2014, копія якого надана позивачем та в якому страхувальником зазначено третю особу - ОСОБА_4 Клопотання долучено судом до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 22.02.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Моторно (транспортного) страхового бюро надійшли письмові пояснення №7/2-28/3788 від 15.02.2017 щодо спірного полісу. Письмові пояснення долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 22.02.2017 представником відповідача подано суду відзив від 22.02.2017 на позовну заяву, в якому останній не визнає позовні вимоги та просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що між відповідачем та третьою особою - ОСОБА_1 не укладався договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС/9915228, згідно якого забезпеченим транспортним засобом є Ford Fokus, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 22.02.2017 сторонами суду не надано.

Від третьої особи заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду третьою особою не надані.

Про поважні причини неявки третьої особи у вказані судові засідання суд не повідомлено.

Розглянувши в судовому засіданні 22.02.2017 заяву представника позивача про збільшення позовних вимог від 06.01.2017 суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

У відповідності до п. 3.10. Постанови №18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Отже, виходячи зі змісту позовної заяви та вказаних заяв про збільшення розміру позовних вимог, суд розцінює останні, як заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині розміру основного боргу та заяву про збільшення розміру позовних вимог в частині 3% річних та інфляційних нарахувань.

Враховуючи, що збільшення та зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбачене ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує процесуальні права відповідача, зокрема, останньому було надано можливість надання заперечень щодо нового розміру позовних вимог та наведенні його доводів у судовому засіданні, суд приймає вищевказану заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

У зв'язку з цим, подана заява про збільшення позовних вимог від 12.12.2016 судом залишена без розгляду.

Згідно з п. 3.9.2 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника третьої особи у судове засідання обов'язковою не визнавалась, сторона не скористалась належним їй процесуальним правом приймати участь у судовому засіданні, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд не знаходив підстав для відкладення розгляду справи та на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України здійснював розгляд справи за відсутності третьої особи, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Окрім того суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасників(-а) судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін (-они) про час і місце розгляду його позову, не є в подальшому підставою для скасування судового рішення, прийнятого за відсутності представника(-ів) сторони спору.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи 22.02.2017 представників позивача та відповідача ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача у судовому засіданні 22.02.2017 повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді сторонами не заявлено.

У судовому засіданні 22.02.2017 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та відповів на запитання суду.

У судовому засіданні 22.02.2017 представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві від 22.02.2016, та відповів на запитання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши у судових засіданнях пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору та перевіривши надані сторонами докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п. 6 ч. 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 04 липня 2013 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (страховик за договором, позивач у справі) та громадянкою ОСОБА_5 (страхувальник за договором) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №-01 (далі - Договір страхування), предметом якого, є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом.

Відповідно до умов Договору страхування забезпечений транспортний засіб автомобіль марки Mazda 3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, 2012 року випуску.

Строк дії Договору страхування визначений до 03.07.2014 включно.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Відповідно до визначення частини 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком, за визначенням ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно розгорнутої довідки №9382730 про дорожньо-транспортну пригоду, сформованої відділом ДАІ Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві, копія якої наявна в матеріалах справи, 04.05.2014 на вул. Погрібський шлях у с. Погреби, Броварського району Київської області відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю транспортного засобу марки Mazda 3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6, та транспортного засобу марки Ford Focus, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, в результаті чого автомобілі отримали механічні ушкодження.

Таким чином, в результаті ДТП було пошкоджено застрахований у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ВУСО» автомобіль марки Mazda 3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Згідно з визначенням Договору страхування страховий випадок - це подія, передбачена умовами цього договору страхування, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику або вигодонабувачу.

Як вбачається з умов Договору страхування дана дорожньо-транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом пункту 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно частини 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

05.05.2014 страхувальник - ОСОБА_5 звернулась до страховика - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» із заявою №613809 про виплату страхового відшкодування, в якому страхувальник просив здійснити виплату страхового відшкодування згідно листа банка - вигодонабувача (копію заяви залучено до матеріалів справи).

Відповідно до рахунку-фактури №С598409_РФ_00279016 від 08.05.2014 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Mazda 3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, визначено ремонтним підприємством - Дочірнім підприємством «Авто Інтернешнл» у розмірі 2 668,48 грн. (копію рахунку-фактури залучено до матеріалів справи).

Крім того, Договором страхування страхувальником призначено вигодонабувача - Публічне акціонерне товариство «УкрСоцБанк».

Як вбачається з матеріалів справи, листом №10.1-186/67-8756 від 22.05.2014 вигодонабувач - Публічне акціонерне товариство «УкрСоцБанк» погодив виплату страхового відшкодування по страховому випадку, шляхом перерахування грошових коштів безпосередньо на рахунок СТО, для оплати ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого транспортного засобу, або шляхом видачі клієнту готівки у разі відновлення пошкодженого транспортного засобу клієнтом самостійно (копія листа долучено до матеріалів справи).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Згідно умов Договору страхування за ризиком «ДТП» франшиза (безумовна) складає 960,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» складено страховий акт №2673-02 від 08.07.2014, відповідно до якого вищевказана ДТП згідно Договору страхування кваліфікована як страховий випадок та прийнято рішення про виплату страхувальнику за Договором страхування - ОСОБА_5 страхового відшкодування у розмірі 1 708,48 грн., що становить різницю між визначеною у рахунку-фактурі Дочірнього підприємства "Авто Інтернешнл" №С598409_РФ_00279016 від 08.05.2014 вартістю запчастин та відновлювального ремонту автомобіля - 2 668,48 грн. та франшизою за Договором страхування - 960,00 грн. (копії страхового акту та розрахунку суми страхового відшкодування залучено до матеріалів справи).

У відповідності до приписів чинного законодавства та умов Договору страхування сума страхового відшкодування у розмірі 1 708,48 грн. була перерахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» на розрахунковий рахунок СТО - Дочірнього підприємства «Авто Інтернешнл», що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення №7618 від 08.07.2014 на відповідну суму.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» умов Договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування у розмірі 1 708,48 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - ОСОБА_5, шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту автомобіля на розрахунковий рахунок ремонтного підприємства - Дочірнього підприємства «Авто Інтернешнл», яке безпосередньо здійснювало ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Суд звертає увагу, що згідно з пунктом 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003, відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до п. 2.3. Методики, - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в постановах Вищого господарського суду України від 23.08.2011 у справі №42/92, від 07.08.2012 у справі №2/22, від 01.03.2011 у справі №47/372, прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.2011 Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність рахунку-фактури Дочірнього підприємства «Авто Інтернешнл» №С598409_РФ_00279016 від 08.05.2014 та платіжного доручення №7618 від 08.07.2014 є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 25.06.2014 у справі №754/9331/14-п встановлено, що 04.05.2014 ОСОБА_1, керуючи автомобілем Ford Focus, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, по вул. Погрібський шлях у с. Погреби, Броварського району Київської області не дотримався безпечного бокового інтервалу до автомобіля Mazda 3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6, який рухався у зустрічному напрямку, що призвело до зіткнення та, як наслідок, пошкодження транспортних засобів. Зазначеною постановою громадянина ОСОБА_1 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв'язку з чим до останнього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

За приписами частини 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Згідно з частиною 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу Ford Focus, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Як зазначено позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, зокрема, вбачається з наданої позивачем копії полісу та довідки № 9382730 про дорожньо-транспортну пригоду від 04.05.2014, станом на дату вчинення ДТП 04.05.2014 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Ford Focus, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - ОСОБА_1 у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Інтер-Поліс» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АС №9101538 (далі - Поліс), з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 510,00 грн.; забезпечений транспортний засіб марки Ford Focus, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Строк дії Полісу з 30.12.2013 по 19.12.2014 включно.

З огляду на вищевикладене, за твердженнями позивача, у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс», як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеного Полісом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №15-рп/2002 від 9 липня 2002 року кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене, позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.2012 у справі №23/279).

Реалізуючи вказане право з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» із регресною вимогою №4724 від 26.10.2014, в якій просив останнього відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі 1 708,48 грн. у порядку регресу (копію вимоги залучено до матеріалів справи). Вказану регресну вимогу відповідач отримав 29.10.2014, що підтверджується залученою до матеріалів справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №543. Разом з тим, зазначена вимога позивача залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

При цьому, оскільки згідно із даними копії Полісу та Договору страхування франшиза становить 510,00 грн. та 960,00 грн. відповідно, отже розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу Mazda 3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом за спірним страховим випадком, позивачем зменшено на розмір франшизи, і становить 1 198,48 грн.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У свою чергу відповідач не визнає позовні вимоги з огляду на те, що між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інтер-Поліс» та винним у настанні ДТП - ОСОБА_1 договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС/9101538, згідно якого забезпечений транспортний засіб Ford Focus, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на витяги з Централізованої бази даних МТСБУ, згідно яких транспортний засіб марки Ford Focus, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, станом на дату ДТП (04.05.2014) не забезпечений полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності; станом на дату ДТП (04.05.2014) бланк Полісу серії АС/9101538 втрачений Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інтер-Поліс».

Так, рішенням Господарського суду м. Києва від 26.11.2015р., залишеним без змін Постановою Київського Апеляційного господарського суду в позові відмовлено. При цьому судами зазначено про Відсутність зобов`язання відповідача з відшкодування шкоди в порядку регресу та не надано усіх необхідних документів, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, а саме первинного документу, який підтверджує факт наявності відповідальності відповідача за завдані збитки.

Постановою Вищого господарського суду України скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 у справі № 910/24741/15 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 у справі № 910/24741/15 та рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 у справі № 910/24741/15 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Касаційною інстанцією констатовано про передчасність висновків господарських судів попередніх інстанцій щодо підтвердження матеріалами справи відсутності договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між відповідачем та третьою особою, зроблених з неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення.

Суд зазначає, що у відповідності до приписів ч. 1 ст. 17 Закону України «Про страхування» договори страхування укладаються відповідно до правил страхування, які розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування.

Згідно з п. 1.8 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Пунктом 17.2. ст. 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Відповідно до п. п. 2.1.3, 2.1.5 Положення про особливості укладання договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №673 від 27.10.2011, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.12.2011 за №1483/20221, при укладанні внутрішнього договору страхування страховик зобов'язаний посвідчувати факт укладання внутрішнього договору страхування полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зразок якого затверджено Уповноваженим органом за поданням Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ). Внутрішній договір страхування набирає чинності з моменту, зазначеного в полісі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що посвідчує укладання такого договору.

Згідно з п. 2.2.2 вказаного Положення інформація про укладення внутрішнього договору страхування щодо транспортного засобу, що підлягає обов'язковому технічному контролю, надається страховиком до єдиної централізованої бази МТСБУ.

При цьому, п. 55.1 ст. 55 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що з метою організації обміну інформацією про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності та контролю за його здійсненням створюється єдина централізована база даних, яка містить відомості про чинні та припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страхові випадки, що мали місце, транспортні засоби та їх власників.

Відповідно до Зразка та технічного опису поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 558 від 29.08.2011, після заповнення страхових документів оригінал Поліса видається страхувальнику, копія залишається у страховика для звіту.

Отже, поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є єдиною формою внутрішнього договору страхування, що посвідчує факт укладення такого договору, інформація про який зберігається в єдиній централізованій базі МТСБУ. При цьому, оригінал вказаного полісу знаходиться у страхувальника, а у страховика залишається лише копія для звіту.

Разом з тим, втрата страхувальником копії страхового поліса не є підставою для дострокового припинення договору страхування (ст. ст. 18, 19 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), як і не є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Чинним законодавством не передбачено наслідки втрати копії страхового поліса, яка залишається у страховика, як і не передбачено припинення в результаті такої втрати зобов'язання за договором про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, посвідченого полісом.

Проте факт укладення такого договору та дійсність останнього на час ДТП, які є обов'язковим підставами для здійснення відповідачем регресного відшкодування, повинна підтверджуватись матеріалами справи, тобто відповідного беззаперечного висновку суд повинен дійти на підставі наявних в матеріалах справи наданих сторонами належних та допустимих доказів за результатами всебічного та повного дослідження останніх під час судового розгляду спору.

Згідно з п. п. 21.1, 21.4 ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до п. 31.1.3 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний, зокрема, поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси.

Пунктом 17.4 ст. 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі втрати страхового поліса страховик зобов'язаний протягом семи календарних днів безкоштовно видати дублікат цього поліса на підставі заяви страхувальника. У разі втрати дубліката умови його повторної видачі визначаються договором.

Докази на підтвердження втрати ОСОБА_1 оригіналу поліса №АС/9101538, як і докази звернення останнього із заявою до страховика про видачу дублікату вказаного полісу в матеріалах справи відсутні.

Як свідчать матеріали справи, зокрема, копія довідки № 9382730 про дорожньо-транспортну пригоду від 04.05.2014, сформованої відділом ДАІ Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві, станом на дату ДТП (04.05.2014) у водія автомобіля Ford Focus, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_1 був наявний поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/9101538, виданий Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інтер-Поліс».

В матеріалах справи наявна копія Полісу № АС 9101538, надана позивачем, яка, згідно пояснень представника ПАТ «СК «ВУСО», була отримана позивачем від страхувальника останнього під час вирішення питання про виплату страхового відшкодування.

При цьому оригінал вказаного полісу у позивача відсутній.

Як зазначено в листі МТСБУ № 7/2-5/28968від 19.10.2015 відомості в ЦБД про наявність договору обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного по відношенню до транспортного засобу д.н. НОМЕР_1, водій якого є винним у скоєнні ДТП та до страховика якого позивач звернувся з позовом про стягнення страхового відшкодування в сумі 1708,48 грн., станом на дату ДТП - 04.05.2014 відсутні.

В свою чергу згідно листів МТСБУ № 6/3-24/14474 від 26.05.2016, № 7/2-28/1672 від 24.01.2017 та № 7/2-28/3788 від 15.02.2017, наявних в матеріалах справи, зазначений бланк полісу АС/9101538 був виданий страховику - члену МТСБУ ПАТ «СК «Інтер-Поліс» (м.Київ. вул. Володимирська, 69) та 06.03.2015 останнім внесена в базу даних МТСБУ інформація про втрату вказаного бланку, письмове повідомлення про факт втрати вказаного бланку полісу надійшло від страховика 26.03.2015. МТСБУ зазначено також, що дата занесення бланку № АС/9101538 до ЦБД МТСБУ зі статусом «втрачений» не є фактичною датою втрати бланку.

Суд зазначає, що у разі втрати бланку полісу (бланків полісів) страховик:

- проводить службове розслідування причин втрати, отримує письмове пояснення від особи, яка втратила бланк полісу (бланки полісів), складає акт про втрату із зазначенням її причин, вживає можливих заходів для повернення втрачених бланків та притягнення до відповідальності винної у втраті особи;

- інформує відповідні правоохоронні органи про втрату бланків полісів за наявності ознак злочинів або кримінальних проступків;

- самостійно приймає рішення щодо способу оприлюднення інформації про втрачені бланки;

- вносить до ЦБ МТСБУ відомості про кожний втрачений бланк полісу.

Отже, інформація про втрату бланку полісу вноситься страховиком в базу даних МТСБУ самостійно в одноособовому порядку. При цьому МТСБУ не здійснює контроль за достовірністю наданої інформації та не вимагає підтверджень того, що усі вищеперераховані дії страховиком були здійснені.

Окрім того відповідач у поданому відзиві та письмових поясненнях зазначає про відсутність жодного примірника укладеного на вказаному бланку полісу АС/9101538 договору обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також повідомив про неотримання страхового платежу за вказаним полісом, який би свідчив про укладення та чинність договору на дату ДТП, в зв'язку з чим відповідач позбавлений можливості надати суду оригінал вказаного спірного полісу для огляду суду та встановлення відповідності наданої позивачем копії полісу АС/9101538 оригіналу останнього.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 36 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Тобто, за приписами вказаної норми, письмові докази - це документи, в яких містяться відомості про певні обставини, що мають значення для справи, які повинні містити відомості, що мають значення для справи та виконані у формі цифрового, графічного запису або іншим способом, який дає змогу встановити достовірність документа.

При цьому лише наявність в ЦБД МТСБУ відомостей про втрату бланку полісу не може бути підтвердженням того, що договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів дійсно укладався.

Отже, за відсутності інших доказів на підтвердження факту наявності договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо транспортного засобу, водія якого визнано винним у скоєнні ДТП, внаслідок якого пошкоджено забезпечений позивачем транспортний засіб, дані щодо діючого на дату ДТП 04.05.2014 Полісу, зазначені водієм транспортного засобу Ford Focus, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_1, судом оцінюються критично за умови сумнівності відповідності зазначених даних дійсним обставинам.

Таким чином, зважаючи на відсутність в матеріалах справи оригіналу полісу АС/9101538, враховуючи наявні в ЦБД МТСБУ дані щодо відсутності договорів страхування щодо транспортного засобу д.н. НОМЕР_1 та втрату бланку зазначеного полісу, надана позивачем копія полісу АС/9101538, яка наявна в матеріалах справи, за висновками суду не має доказової сили та не може бути розцінена судом в якості належного та допустимого доказу на підтвердження укладення Договору обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС/9101538 із ОСОБА_1 щодо забезпечення транспортного засобу Ford Focus, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та, відповідно, підтвердження підстав для відповідальності відповідача і виплати страхового відшкодування позивачу в порядку регресу.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладених у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю належних та допустимих доказів, з якими закон пов'язує можливість покладення на відповідача зобов'язань з приводу здійснення регресної страхової виплати, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з ПАТ «СК «Інтер - Поліс» 1708,48 грн. страхового відшкодування в порядку регресу з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

При цьому, зважаючи на відсутність, за висновками суду, підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 1708,48 грн. в порядку регресу, позовні вимоги позивача про стягнення 30,19 грн. процентів річних та 599,88 грн. втрат від інфляції, нарахованих відповідачу в зв'язку з нездійсненням такої виплати, задоволенню також не підлягають як похідні від основної вимоги, в задоволенні якої судом відмовлено.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 32, 33, 34, 49, 69, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Повний текст рішення складено та підписано 09 березня 2017 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон