ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2017 р. Справа № 911/8/17

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного підприємства Торговий Дім ПОЛЯКОВ

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 6654,03 грн.

секретар судового засідання (ст. секретар): Діхтярук А.Є.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність № 313 від 03.10.2016 р.);

від відповідача: не зявився.

Обставини справи:

Приватне підприємство Торговий Дім ПОЛЯКОВ (далі ПП Торговий Дім ПОЛЯКОВ, позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1, відповідач) про стягнення 12654,03 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем договірних зобовязань щодо здійснення повного та своєчасного розрахунку з позивачем за поставлений товар відповідно до договору поставки № 3768 від 04.02.2014 р., у звязку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 9492,32 грн. основного боргу, 314,05 грн. 20% річних, 949,20 грн. 10% штрафу, 1898,46 грн. 20% штрафу, а також судовий збір.

Розгляд справи відкладався.

03.03.2017 р. до господарського суду Київської області від ПП Торговий Дім ПОЛЯКОВ було подано заяву № 43 від 02.03.2017 р. (вх. № 4866/17 від 03.03.2017 р.) про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач зазначає, що після подачі позову до суду ФОП ОСОБА_1 сплатив на рахунок позивача 6000,00 грн., у звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача 3492,32 грн. основного боргу, 314,05 грн. 20% річних, 949,20 грн. 10% штрафу, 1898,46 грн. 20% штрафу, а також судовий збір.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення у справі, збільшити або зменшити розмір позовних вимог, а також відмовитись від позову.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 р., передбачені ч. 4 ст. 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Згідно з ч. 6 ст. 22 ГПК України господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

З огляду на викладене, суд здійснює розгляд позовних вимог з урахуванням заяви позивача № 43 від 02.03.2017 р., а саме про стягнення з відповідача 3492,32 грн. основного боргу, 314,05 грн. 20% річних, 949,20 грн. 10% штрафу, 1898,46 грн. 20% штрафу.

У судовому засіданні 03.03.2017 р. представник позивача позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви № 43 від 02.03.2017 р. (вх. № 4866/17 від 03.03.2017 р.) про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідач у судові засідання 01.02.2017 р. та 03.03.2017 р. представника не направив, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належно. Відзиву на позов відповідач не подав.

Згідно із абз. 3 пп. 3.9.1 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України в разі, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 03.03.2017 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

04.02.2014 р. між Приватним підприємством Торговий Дім ПОЛЯКОВ (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір № 3768, відповідно до п. 1.1 якого позивач зобовязується передати у власність відповідача продукти харчування та інші товари, а відповідач зобовязується прийняти і оплатити їх на умовах договору відповідно до виписаних накладних.

Відповідно до п. 3.12 договору постачальник має право надавати покупцю комерційний кредит відповідно до ст. 1057 ЦК України, шляхом поставки продукції з відстрочкою оплати її вартості строком до 21 календарного дня з дати поставки продукції на склад покупця. Сума комерційного кредиту не може перевищувати 5000,00 гривень (далі ліміт кредиту). У разі погреби покупця в поставках продукції з перевищенням ліміту кредиту покупець зобовязаний зробити 100% попередню оплату суми, на яку поставляється продукція з перевищенням ліміту кредиту. Ліміт кредиту не звільняє покупця від виконання зобовязань по розрахунках, передбачених п. 4.2 договору.

Згідно з п. 4.2 договору покупець здійснює розрахунки за отриману кожну поставку товару окремо, шляхом перерахування 100% вартості отриманого товару на поточний рахунок постачальника на протязі 21 календарного дня з моменту отримання товару або шляхом внесення 100% вартості отриманого товару готівкою в касу постачальника на протязі 21 календарного дня з моменту отримання товару. Товар вважається оплаченим покупцем при надходженні коштів на поточний рахунок або до каси постачальника (п. 4.4 договору).

У відповідності до умов договору № 3768 від 04.02.2014 р. позивач передав, а відповідач прийняв товар загальною вартістю 10492,31 грн., що підтверджується видатковою накладною № АКФ-167742 від 06.09.2016 р. на суму 2572,93 грн., № АКФ-168080 від 06.09.2016 р. на суму 687,96 грн., № АКФ-172623 від 13.09.2016 р. на суму 1449,40 грн., № АКФ-172630 від 13.09.2016 р. на суму 887,64 грн., № АКФ-172737 від 13.09.2016 р. на суму 1727,94 грн., № АКФ-178535 від 20.09.2016 р. на суму 3166,44 грн., копії яких долучено до матеріалів справи (оригінали оглянуті судом).

Проте, на час подання позову до суду ФОП ОСОБА_1 лише частково розрахувався з позивачем за поставлений товар за вказаними вище видатковими накладними у сумі 999,99 грн., у звязку з чим у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за договором № 3768 від 04.02.2014 р. у сумі 9492,32 грн., що і спричинило звернення позивача з даним позовом до суду.

Як зазначає позивач у заяві про зменшення розміру позовних вимог, у процесі розгляду справи ФОП ОСОБА_1 було частково сплачено суму основного боргу, що підтверджується випискою по рахунку позивача з 01.01.2017 р. по 31.01.2017 р., відповідно до якої відповідачем було здійснено оплати 13.01.2017 р. в сумі 1000,00 грн. та 18.01.2017 р. у сумі 2000,00 грн. та випискою по рахунку позивача від з 01.02.2017 до 02.03.2017 р., відповідно до якої відповідачем було здійснено оплату 22.02.2017 р. у сумі 3000,00 грн., у звязку з чим позивачем було зменшено розмір заявленої до стягнення суми основного боргу на 6000,00 грн. Таким чином, розмір основного боргу відповідача перед ПП Торговий Дім ПОЛЯКОВ на час розгляду справи становить 3492,32 грн.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.ст. 691, 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Поряд з цим, приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідач у судові засідання представника не направив, відзиву на позов, контррозрахунку суми заборгованості або доказів оплати у повному обсязі отриманого за договором поставки № 3768 від 04.02.2014 р. товару суду не надав.

Отже, факт порушення відповідачем зобовязань судом встановлений та по суті відповідачем не спростований.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки № 3768 від 04.02.2014 р., з урахуванням встановлення судом факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 3492,32 грн., є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Окрім того, у звязку із неналежним виконанням відповідачем зобовязань щодо своєчасної оплати отриманого товару, позивач на підставі п. 5.3 та п. 5.4 договору просить суд стягнути з відповідача 10 % штрафу у розмірі 949,20 грн. та 20 % штрафу у розмірі 1898,46 грн., які нараховані на загальну суму заборгованості за видатковими накладними № АКФ-167742 від 06.09.2016 р., № АКФ-168080 від 06.09.2016 р., № АКФ-172623 від 13.09.2016 р., № АКФ-172630 від 13.09.2016 р., № АКФ-172737 від 13.09.2016 р., № АКФ-178535 від 20.09.2016 р.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 5.3 договору, при порушенні відповідачем умов п. 4.2 договору на строк 30 днів, на покупця покладається відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 10 % від простроченої суми. При порушенні відповідачем умов п. 4.2 договору на строк 45 днів, на покупця покладається відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 20 % від простроченої суми (п. 5.4 договору).

З огляду на викладене, враховуючи, що здійснений позивачем розрахунок штрафу, наявний в матеріалах справи, є обґрунтованим та арифметично вірним, вимоги позивача про стягнення з відповідача 949,20 грн. 10% штрафу та 1898,46 грн. 20% штрафу підлягають задоволенню.

Крім того, позивач, у звязку із неналежним виконанням відповідачем зобовязань щодо оплати отриманого товару на підставі п. 5.2 договору просить суд стягнути з відповідача 314,05 грн. 20 % річних.

Умовами п. 5.2 договору визначено, що при порушенні покупцем умов п. 4.2. договору, він сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочки платежу до дня фактичного розрахунку відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» від 22.11.1996 р., крім цього, збитки, від інфляції та 20% річних від суми боргу за весь час прострочення.

Частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача, на підставі ст. 625 ЦК України та п. 5.2 договору, підлягають стягненню 314,05 грн. 20 % річних, які нараховані позивачем на суму заборгованості щодо кожної видаткової накладної і розмір яких є обґрунтованим та арифметично вірним.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Приватного підприємства Торговий Дім ПОЛЯКОВ у повному обсязі.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 49 ГПК України покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (08150, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Боярка, вул. Індустріальна, буд. 5, код НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства Торговий Дім ПОЛЯКОВ (18005, Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Чехова, буд. 41, код 32268131) 3492 (три тисячі чотириста девяносто дві) грн. 32 коп. основного боргу, 314 (триста чотирнадцять) грн. 05 коп. 20% річних, 949 (девятсот сорок девять) грн. 20 коп. 10% штрафу, 1898 (одну тисячу вісімсот девяносто вісім) грн. 46 коп. 20% штрафу, 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення підписане 17.03.2017 р.

Суддя В.М. Бабкіна