РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2017Справа №910/1724/17
За позовом Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа»

До Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача

1. Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації

«Маріупольгаз»

2. Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз»

про зобов'язання вчинити дії

О.М. Спичак

Учасники судового процесу:

від позивача: Савченко М.С. - по дов., Вінтоняк Д.О. - по дов.

від відповідача: Чоботарьова І.Г. - по дов.

від третьої особи 1: Лепорська О.В. - по дов.

від третьої особи 2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 06.02.2017р. було порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 24.02.2017р.

13.02.2017р. та 22.02.2017р. від позивача на адресу Господарського суду м. Києва надійшли матеріали на виконання вимог ухвали про порушення провадження у справі.

Відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність залучення до участі у справі, в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Маріупольгаз» (87515, м. Маріуполь, вул. Миколаївська, 16, код ЄРПОУ 03361135).

Представник відповідача в судове засідання 24.02.2017р. не з'явився, вимоги ухвали про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки суд не повідомив, про дату та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні 24.02.2017р. представник третьої особи-1 подав письмові пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник позивача в даному судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких просив суд позов задовольнити повністю.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність залучення до участі у справі, в якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз».

Ухвалою від 24.02.2017р. залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи 2 без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» та відкладено розгляд справи на 13.03.2017р.

Представником позивача 09.03.2017р. через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

Представником відповідача 06.03.2017р. через відділ діловодства суду було подано відзив на позовну заяву.

Представником третьої особи 1 через відділ діловодства 13.03.2017р. було подано письмові пояснення по справі.

Представник третьої особи 2 в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, проте, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог надав заперечення та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Представник третьої особи 1 надав усні пояснення по справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримав.

Незважаючи на неявку третьої особи 2, враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 13.03.2017р.

В судовому засіданні 13.03.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.09.2016р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та Комунальним комерційним підприємством Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» (споживач) було укладено договір №4731/1617-ТЕ-6 постачання природного газу, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов'язується оплатити його на умовах договору.

Відповідно до п.1.2 договору №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.

За умовами п.2.1 договору №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. постачальник передає споживачу з 01.10.2016р. по 31.03.2017р. (включно) природний газ обсягом до 130 830,5 тис. куб. метрів, в тому числі, за місяцями: жовтень - 10 106; листопад - 20026,4; грудень 20748,1; (ІV квартал 2016р. - 54880,5); січень - 28090; лютий - 26240; березень - 21620 (І квартал 2017р. - 75950).

У розділі 3 договору №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. контрагентами було погоджено порядок та умови передачі природного газу.

Зокрема, згідно п.3.1 вказаного правочину постачальник передає споживачеві природний газ у його загальному потоці у разі передачі: природного газу власного видобутку - в пунктах приймання-передачі природного газу від газодобувних підприємств та/або з підземних сховищ до газотранспортної системи; імпортованого природного газу (за кодом згідно УКТЗЕД 2711 21 00 00, що ввезений Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на митну територію України) - в пунктах приймання-передачі природного газу на газовимірювальних станціях, які перебувають на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі природного газу з підземних сховищ газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов'язану з правом власності на природний газ.

У п.3.2 договору №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. сторонами визначено, що споживач подає постачальнику до 15 числа місяця, що передує місяцю поставки природного газу, належним чином оформлену заявку на планові обсяги використання природного газу на наступний місяць, підписану уповноваженою особою. У разі неподання або несвоєчасного подання заявки споживачем постачальник може користуватись плановими обсягами, зазначеними в п.2.1 договору, на відповідний місяць. Обсяги постачання підтверджуються постачальником шляхом подання оператору газотранспортної системи номінації на відповідний місяць постачання (розрахунковий період) у встановленому законодавством порядку. Постачальник протягом трьох днів з моменту підтвердження оператором газотранспортної системи номінації повідомляє споживачу про розмір поданої номінації шляхом надсилання відповідного повідомлення на електронну адресу, зазначену споживачем в розділі 13 договору.

За умовами п.3.4 договору №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачу у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Відповідно до п.п.3.5, 3.6 договору №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. споживач зобов'язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу постачальнику: завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи). Разом з копією акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеної в акті, за категоріями (в тому числі, згідно з цим договором); підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Постачальник не пізніше десятого числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акта приймання-передачі природного газу, постачальник письмово повідомляє споживача про причини не підписання акта.

У п.4.1 договору №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. вказано, що кількість природного газу, яка передається споживачу, визначається за показниками комерційних вузлів обліку природного газу споживача відповідно до вимог, встановлених Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №249 та Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015р. №2493.

Ціна за 1000 куб. метрів природного газу за цим договором становить 4942 грн., крім того, податок на додану вартість -20%. Всього до сплати разом з податком на додану вартість - 5930,40 грн. (п.5.2 договору №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р.).

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016р. до 31.03.2017р. (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання (п.12.1 договору №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з поставки природного газу.

Як свідчать представлені до матеріалів справи документи, Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» звернулось до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з листом №2446/05 від 19.09.2016р. про виділення лімітів витрат природного газу на жовтень 2016р.

У листі №2937/05 від 18.10.2015р. заявником було висунуто прохання до відповідача про встановлення лімітів витрат природного газу з 20 по 31 жовтня для вироблення теплової енергії.

Листом №3777/06 від 18.10.2016р. Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» просило відповідача надати номінації природного газу на жовтень 2016р. для надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води населенню, релігійним установам.

Листом №2940/05 від 20.10.2016р. позивач просив Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» встановити ліміти витрат природного газу на листопад 2016р. для вироблення теплової енергії.

У листі №3782/06 від 21.10.2016р. заявником було запропоновано відповідачу графік погашення існуючої заборгованості та висунуто прохання про надання номінацій на постачання природного газу.

У листі №3802/06 від 09.11.2016р. Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» просило відповідача надати номінації природного газу на другу декаду листопада 2016р.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечувались, разом з листом №3794/06 від 03.11.2016р. Комунальним комерційним підприємством Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» було скеровано Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» акти приймання-передачі природного газу за жовтень 2016р.

Листом №26-83117/1.2-16 від 21.11.2016р. відповідач відмовився від підписання актів з огляду на нездійснення у жовтні 2016р. постачання природного газу позивачу з огляду на наявність у останнього попередньої непогашеної заборгованості та не підтвердження планового обсягу постачання в номінації на жовтень 2016р.

У листі №4930/03 від 05.12.2016р. позивач повторно просив відповідача підписати акти приймання-передачі природного газу за жовтень 2016р.

Листом №3829/06 від 05.12.2016р. заявником було скеровано відповідачу для оформлення акти приймання-передачі природного газу за листопад 2016р.

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» відмовилось від підписання зазначених актів з огляду на те, що останнім постачання позивачу природного газу у цей період не здійснювалось, про що було повідомлено споживача листами №26-8941/1.2-16 від 14.12.2016р. та №26-9052/1.2-16 від 16.12.2016р.

Наразі, за твердженнями позивача, дії (бездіяльність) Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» стосовно відмови від підписання актів приймання-передачі природного газу за договором №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. за жовтень, листопад 2016р. є необґрунтованими та неправомірними, що і стало підставою для звернення до суду з позовними вимогами про визнання Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» постачальником природного газу за договором №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. у жовтні, листопаді 2016р. та зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі газу за жовтень, листопад 2016р. за договором №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, господарський суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 вказаної статті Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відносяться: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом України у листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Наразі, суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав як визнання відповідача постачальником природного газу у жовтні - листопаді 2016р. за своєю правовою природою є встановленням факту, що має юридичне значення, та може встановлюватись господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне, його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

При цьому, судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу» постачальник природного газу - це суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

Відповідно до Постанови №705 від 25.07.2012р. Кабінету Міністрів України «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» гарантованими постачальниками природного газу є суб'єкти господарювання, що в установленому порядку отримали ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та провадять діяльність на затвердженій Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, території з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом для споживачів України (крім промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії); гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Одночасно, як вказувалось вище, між сторонами було укладено договір №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р., умовами якого визначено, що Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є постачальником природного газу, а Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» його споживачем, а також погоджено періоди здійснення передачі (поставки) товару.

Тобто, з системного аналізу наведених вище норм законодавства, зокрема, Закону України «Про ринок природного газу» та Постанови №705 від 25.07.2012р. Кабінету Міністрів України «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» вбачається чітке визначення правового статуту відповідача, як постачальника природного газу, а умови договору №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. фактично визначають такий його статус відносно позивача.

Слід зауважити, що зазначена вимога (визнання постачальником як встановлення факту) виходить за межі повноважень господарських судів, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, у зв'язку з чим обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не відповідає способам, встановленим законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 26.03.2014р., від 26.01.2016р., від 26.04.2016р. Вищого господарського суду України по справах №15/5007/1489/12, №920/414/15 та №922/4016/15.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» постачальником природного газу за договором №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. у жовтні, листопаді 2016р.

Позовні вимоги про зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі газу за жовтень, листопад 2016р. за договором №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. також задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Як вказувалось вище, відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 вказаної статті Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Наразі, суд зазначає, що у даному випадку акт приймання-передачі за договором №4731/1617-ТЕ-6 від 30.09.2016р. є підтвердженням наявності чи відсутності фактів передачі однією стороною та прийняття іншою стороною предмету договору (природного газу), що є лише доказом, а не окремим обов'язком щодо виконання сторонами договірних зобов'язань за договором.

Слід звернути увагу позивача, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення. Заявлена позивачем вимога про зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі природного газу за договором поставки (які за своєю природою є лише товарно-супровідними документами, що підтверджують факт здійснення господарської операції) не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

За приписами статті 6 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання є заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Отже, зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі природного газу не тільки суперечить встановленим діючим законодавством способам захисту цивільних прав, а також є втручанням у господарську діяльність суб'єкта господарювання, що, як наслідок, призводить до порушення його вільного волевиявлення. Вказаної правової позиції також дотримався Вищий господарський суд України у постанові від 05.04.2012р. по справі №05-6-42/407.

Правову позицію стосовно того, що позовні вимоги про зобов'язання підписати акт не відповідають встановленим законом способам захисту права та фактично задоволення таких вимог не є дієвим механізмом, який би призвів до відновлення порушених прав позивача, підтримано Верховним Судом України у листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування ст.16 Цивільного кодексу України».

За таких обставин, виходячи з вищенаведеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в повному обсязі в задоволенні позову Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про зобов'язання вчинити дії.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

20.03.2017р.

Суддя О.М. Спичак