РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2017№910/421/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/421/17

за позовом дочірнього підприємства «Житомирський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м. Житомир,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Каапрі», м. Київ,

про стягнення 21 530,78 грн.,

за участю представників:

позивача - Пелех Ю.В. (довіреність від 11.01.2017 №28);

відповідача - Шута О.М. (довіреність від 28.02.2017 №9).

Дочірнє підприємство «Житомирський облавтодор» (далі - Підприємство) відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Каапрі» (далі - Товариство) 21 530,78 грн. зайво перерахованих коштів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.01.2017 порушено провадження у справі; розгляд справи призначено на 06.03.2017.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачем було зайво перераховано відповідачу 21 530,78 грн. за поставлений товар.

Відповідач 06.03.2017 подав суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог позивача.

Представник позивача у судовому засіданні 06.03.2017 надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача надав пояснення у справі, проти задоволення позовних вимог заперечив.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Статтями 202, 205 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з частиною першою статі 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За приписом статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що відповідачем було поставлено позивачу «солі технічного призначення помол №3» на загальну суму 230 111,26 грн., що підтверджується видатковими накладними, а саме: від 10.12.2012 №РН-0001115 на суму 39 013,74 грн.; від 29.01.2013 №РН-0000290 на суму 40 185,40 грн.; від 04.02.2013 №РН-0000354 на суму 39 817,32 грн.; від 11.02.2013 №РН-0000295 на суму 36 884,40 грн.; від 13.02.2013 №РН-0000299 на суму 36 884,40 грн.; від 15.02.2013 №РН-0000356 на суму 37 326 грн.;

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що сторонами укладено усний договір поставки.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Позивач платіжними дорученням здійснив оплату поставленої продукції на суму 251 742,04 грн., а саме: платіжне доручення від 21.11.2012 №2075 на суму 40 405,74 грн.; платіжне доручення від 22.01.2013 №91 на суму 40 258,78 грн.; платіжне доручення від 24.01.2013 №98 на суму 42 769,38 грн.; платіжне доручення від 25.01.2013 №158 на суму 42 769,38 грн.; платіжне доручення від 01.02.2013 №309 на суму 85 538,76 грн.

Судом встановлено, що позивачем було зайво сплачено 21 630,78 грн.

27.09.2016 позивачем було надіслано відповідачу лист-вимогу від 27.09.2016 №1027, в якій Підприємство вимагало перерахувати на рахунок позивача 21 630,78 грн.

28.10.2016 відповідачу було надіслано повторну вимогу від 27.10.2016 №1158 про повернення зайво сплаченої суми.

Платіжним дорученням від 04.11.2016 №324438 відповідачем було перераховано позивачу 100 грн.

Таким чином, станом на день подання даного позову сума зайво сплачених позивачем коштів становить 21 630,78 грн.

Поряд з цим, Товариство просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, господарський суд міста Києва вбачає за можливе зазначити таке.

Статтею 1212 ЦК України встановлено таке.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У постанові Верховного Суду України від 22.01.2013 зі справи №5006/18/13/2012 викладено правову позицію, згідно з якою аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) вiдсутнiсть для цього правових пiдстав або якщо такi вiдпали.

Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України.

Отже, оскільки сторонами було укладено усний договір поставки, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім як оплата вартості поставленого товару, то господарський суд міста Києва дійшов висновку, що вимога Підприємства про стягнення з Товариства перерахованих коштів, як безпідставно отриманих в силу статті 1212 ЦК України є необґрунтованою, а отже в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Що ж до заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача щодо повернення зайво сплаченої суми, то слід зазначити таке.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами третьою, четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що позивач, звертаючись до суду із позовною заявою (позовну заяву надіслано 30.12.2016, що підтверджується відтиском штемпеля відділення поштового зв'язку та отримано судом 05.01.2017, що підтверджується печаткою канцелярії суду), пропустив передбачений законом строк позовної давності, оскільки приймаючи 15.02.2013 у відповідача товар, мав бути обізнаний про наявність зайвої оплати.

Наведене є також підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, слід зазначити, що повернення відповідачем 100 грн. не може вважатися переривання строку позовної давності, оскільки такий платіж був здійснений після закінчення трьохрічного строку позовної давності.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.03.2017.

Суддя О. Марченко