ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2017 р. Справа № 918/1329/16

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Приватного підприємства "Посів-Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест"

про стягнення коштів в сумі 327 740 грн. 01 коп.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 14.02.2017р.;

від відповідача - директор ОСОБА_2, наказ №01-К від 02.11.2009р..

У судовому засіданні 23 лютого 2017 року, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

20 грудня 2016 року Приватне підприємство "Посів-Україна" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" про стягнення коштів в сумі 327 740 грн. 01 коп..

Ухвалою суду від 21 грудня 2016 року позовну заяву б/н від 05.09.2016р. прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №918/1329/16, розгляд якої призначено на 12 січня 2017 року.

12 січня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача надійшла заява про застосування позовної давності.

Ухвалою суду від 12 січня 2017 року розгляд справи відкладено на 02.02.2017р..

23 січня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача надійшли додаткові пояснення щодо застосування позовної давності.

Ухвалою суду від 25 січня 2017 року клопотання представника Приватного підприємства "Посів-Україна" від 24 січня 2017 року про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Доручено господарському суду Закарпатської області (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2а) забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції у справі №918/1329/16 за позовом Приватного підприємства "Посів-Україна" до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" про стягнення коштів в сумі 327 740 грн. 01 коп..

02 лютого 2017 року від представника позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло письмове підтвердження того, що у провадженні господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав, а також немає рішення цих органів з такого спору.

Також, 02 лютого 2017 року від представника відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло пояснення щодо предмету позов, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" зазначає, що між сторонами існували договірні відносини. Вказує, що 15.05.2013 року було укладено договір поставки №12, в рамках виконання якого відповідачем було виставлено позивачу рахунок №23 від 17.05.2013 року, який позивач оплачував частинами на загальну суму 226 760 грн. 00 коп. Стверджує, що Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" виконало свої договірні зобовязання в повному обсязі, а саме поставило товар на загальну суму 226 760 грн. 00 коп., що підтверджується відповідними видатковими накладними. Крім того, зазначає, що на підставі вищевказаних операцій відповідачем виписувались та реєструвались відповідні податкові накладні.

В судовому засіданні 02 лютого 2017 року оголошено перерву до 07.02.2017р..

Ухвалою суду від 06 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні клопотання представника Приватного підприємства "Посів-Україна" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 07 лютого 2017 року розгляд справи відкладено на 20.02.2017р..

Ухвалою суду від 15 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні клопотання представника Приватного підприємства "Посів-Україна" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

20 лютого 2017 року від представника відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло пояснення щодо предмету позову, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" зазначає, що посилання позивача на ст. 1212 ЦК України є безпідставним, оскільки між позивачем та відповідачем існували договірні відносини, а отже грошові кошти були набуті відповідачем на підставі договору. Вказує, що під час здійснення операцій з перерахування спірних сум, Приватне підприємство "Посів-Україна" допустило помилку в призначенні платежу, яке зазначалось у відповідних платіжних дорученнях, а саме в призначенні платежу було зазначено рахунок/договір №23 від 17.05.2013 року, замість укладеного між сторонами договору поставки №12 від 15.05.2013 року. Звертає увагу на те, що вказані помилки в платіжних дорученнях були виправлені шляхом направлення 01.10.2013 року на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" відповідного листа №0110/13, яким позивач просив відповідача в платіжних дорученнях вважати правильним призначенням "Оплата за товар згідно договору №12 від 15.05.2013 року в тому числі ПДВ (20%)". Крім того, стверджує, що між сторонами були відсутні інші правовідносини, окрім тих, що виникли на підставі договору №12 від 15.05.2013 року, а тому відповідач ще до отримання вищевказаного листа врахував у своєму податковому та бухгалтерському обліку всі платежі як такі, що надійшли на підставі договору №12 від 15.05.2013 року.

Ухвалою суду від 20 лютого 2017 року строк розгляду спору у справі № 918/1329/16 було продовжено на 15 днів до 08 березня 2017 року.

В судовому засіданні 20 лютого 2017 року оголошено перерву до 23.02.2017р..

23 лютого 2017 року від представника позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло заперечення на відзив відповідача, в якому останній просить відмовити в задоволенні заяви про застосування строку позовної давності.

Також, 23 лютого 2017 року від представника позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли додаткові пояснення по суті заявлених вимог, в яких позивач вказує, що про наявність обставин, за яких виник даний спір Приватне підприємство "Посів-Україна" дізналось тільки 06.10.2014 року, після проведення аудиту та складання відповідного висновку. Зазначає, що у вказаному висновку зазначено про наявність заборгованості відповідача у вказаній в позовній заяві сумі. Звертає увагу суду на те, що за даними обліку Приватного підприємства "Посів-Україна" на товаристві відсутні будь-які матеріальні цінності у вигляді торфяних брикетів та відсутні дані щодо їх споживання чи реалізації третім особам. Стверджує, що відсутні будь-які докази реальності таких операцій, відсутні дані про рух товару на шляху від виробника до платника, наявність у відповідача платежів, супутніх звичайній господарській діяльності. Тому, на думку позивача, вимоги про повернення коштів отриманих відповідачем є обґрунтованою.

Крім того, 23 лютого 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від позивача подано клопотання про доручення доказів.

У судовому засіданні 23 лютого 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та наполягав на їх задоволенні.

У судовому засіданні 23 лютого 2017 представник відповідача позовні вимоги заперечив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Посів-Україна" звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" про стягнення коштів в сумі 327 740 грн. 01 коп., з яких 226 760 грн. 00 коп. основне зобовязання (безпідставно отримані кошти), 100 980 грн. 01 коп. проценти за користування чужими грошовими коштами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що Приватним підприємством "Посів-Україна" протягом травня-вересня 2013 року помилково перераховано власні грошові кошти на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" на загальну суму 226 760 грн. 00 коп., що стверджується платіжними дорученнями №24 від 20.05.2013 року на суму 200 грн. 00 коп., №71 від 23.07.2013 року на суму 26 040 грн. 00 коп., №73 від 24.07.2013 року на суму 17 400 грн. 00 коп., №101 від 14.08.2013 року на суму 10 200 грн. 00 коп., №120 від 19.08.2013 року на суму 24 000 грн. 00 коп., №122 від 19.08.2013 року на суму 49 200 грн. 00 коп., №123 від 20.08.2013 року на суму 36 000 грн. 00 коп., №129 від 27.08.2013 року на суму 21 000 грн. 00 коп., №136 від 29.08.2013 року на суму 21 000 грн. 00 коп., №175 від 13.09.2013 року на суму 9 600 грн. 00 коп., №177 від 16.09.2013 року на суму 12 120 грн. 00 коп. (а.с. 36-46).

При цьому, судом встановлено, що призначенням платежу в платіжних дорученнях №24 від 20.05.2013 року, №71 від 23.07.2013 року та №73 від 24.07.2013 року вказано "Оплата за товар згідно рахунку №23 від 17.05.2013р. в тому числі ПДВ (20%)", а в платіжних дорученнях №101 від 14.08.2013 року, №120 від 19.08.2013 року, №122 від 19.08.2013 року, №123 від 20.08.2013 року, №129 від 27.08.2013 року, №136 від 29.08.2013 року, №175 від 13.09.2013 року, №177 від 16.09.2013 року призначенням платежу вказано "Оплата за товар згідно договору №23 від 17.05.2013р. в тому числі ПДВ (20%)".

24.06.2016 року позивачем направлено на адресу відповідача вимогу від 16.06.2016 року про повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів) на підставі ст. 1212 ЦК України.

Вказана вимога позивача, як стверджує Приватне підприємство "Посів-Україна", відповідачем залишена без відповіді, що стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилався на те, що 15.05.2013 року між сторонами було укладено договір поставки №12, на виконання умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" було поставлено товар на загальну суму 226 760 грн. 00 коп., який був повністю оплачений Приватним підприємством "Посів-Україна, у зв'язку із чим вважає, що відсутні підстави для стягнення з нього грошових коштів у розмірі 327 740 грн. 01 коп..

З матеріалів справи вбачається, що згідно видаткових накладних №2105-13 від 21.05.2013 року, №2507-13 від 25.07.2013 року, №3008-13 від 30.08.2013 року, №1709-13 від 17.09.2013 року, Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" передало, а Приватне підприємство "Посів-Україна" прийняло товар (брикети торфяні) на загальну суму 226 760 грн. 00 коп.. Вказані накладні містять посилання на договір №12 від 15.05.2013р., підписаний представниками та скріплені відбитками печаток сторін (а.с.103-106). Окрім того, господарські операції з поставки торфяних брикетів відображені в податковій звітності відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" (а.с. 92-102).

Крім того, судом встановлено, що Приватне підприємство "Посів-Україна" листом №0110/13 від 01.10.2013 року повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" про допущенні помилки в призначенні платежу в платіжних дорученнях, у звязку із чим просило Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" вважати правильним призначенням платежу в платіжних дорученнях №24 від 20.05.2013 року, №71 від 23.07.2013 року та №73 від 24.07.2013 року, №101 від 14.08.2013 року, №120 від 19.08.2013 року, №122 від 19.08.2013 року, №123 від 20.08.2013 року, №129 від 27.08.2013 року, №136 від 29.08.2013 року, №175 від 13.09.2013 року, №177 від 16.09.2013 року "Оплата за товар згідно договору №12 від 15.05.2013р. в тому числі ПДВ (20%)" (а.с. 147).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, встановивши обставини справи і давши їм правову оцінку, господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За ч. 2. ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Тобто, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Предметом регулювання вказаної норми закону є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отримання чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними нормами права.

Така ж правова позиція також викладена у постанові Верховного суду України від 13.12.2010р. № 3-52гс10 по справі № 26/2.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України. Така правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 25.02.2015р. № 3-11гс15 у справі № 910/1913/14. В даній постанові було також зазначено, що коли було укладено договори про відчуження та реалізацію майна, кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім як розрахунок за реалізоване майно, отже, такі кошти набуто за наявності правової підстави, тому їх не може бути витребувано у порядку статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

В постанові Верховного Суду України від 14.10.2014р. № 3-129гс14 у справі № 922/1136/13 було викладено правову позицію, про те, що правовідносини сторін спорі регулюються нормами зобовязального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути замовнику попередньо сплачені кошти у звязку з неналежним виконанням підрядником умов договору. Оскільки між сторонами у справі, було укладено договір про оплатне виконання замовлення з розробки та впровадження корпоративної інформаційної системи, а кошти, які просить стягнути отримано у якості оплати за роботи, які повинні бути виконані за договором, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Згідно ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як свідчать матеріали справи, спірні грошові кошти були сплачені Приватним підприємством "Посів-Україна" відповідачу за поставлений товар, згідно договору поставки від 15.05.2013 року №12.

Тобто, підписавши видаткові накладні щодо прийняття та передачі товару сторони своїми підписами підтвердили виникнення між ними зобов'язань з поставки товару, тобто своїм волевиявленням останні підтвердили й правомірність набуття відповідачем грошових коштів, що виключає в свою чергу можливість їх повернення позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що грошові кошти позивачем було перераховано відповідачу за наявності відповідних правових підстав. Відтак, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст.1212 ЦК України.

Оскільки, за висновком суду, у позивача відсутні підстави для повернення грошових коштів в сумі 226 760 грн. 00 коп. на підставі положення ст.1212 ЦК України, також не підлягають задоволенню як безпідставні похідні позовні вимоги про стягнення 100 980 грн. 01 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи, що позивачем не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест", суд дійшов висновку про необґрунтованість позову Приватного підприємства "Посів-Україна", у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Слід також зазначити, що суд не вбачає підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "КЛМ Енерго-Інвест" про застосування строку позовної давності з огляду на наступне.

Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

За таких обставин, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення даного позову, суд дійшов висновку про те, що заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Отже, судові витрати згідно даної норми залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 28 лютого 2017 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (88000, Закарпатська обл., м. Ужгород, вул. Перемоги, буд. 32А);

3 - відповідачу рекомендованим (34200, Рівненська обл., Рокитнівський р-н, смт. Рокитне, вул. Івана Франка, буд. 1).