РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2017Справа №910/22947/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра та Гарантія",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідача ОСОБА_2

про визнання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 21.03.2014 недійсним та застосування наслідків його недійсності

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Мединський М.М. - за довіреністю;

від відповідача: Андрєєв О.В. - за довіреністю;

від третьої особи-1: ОСОБА_5 - за довіреністю;

від третьої особи-2: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра та Гарантія" (далі - відповідач) про визнання Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014 недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014, укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" є нікчемним, з огляду на його невідповідність вимогам ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а також у зв'язку з його вчиненням з боку ПАТ "Дельта Банк" без необхідного обсягу господарської компетенції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2016 порушено провадження у справі №910/22947/16, залучено до участі у справі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача (далі - третя особа-1), розгляд справи призначено на 23.01.2017.

11.01.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представник відповідача подав відзив на позовну заяву.

12.01.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представник третьої особи подав письмові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2017 за клопотанням представників сторін продовжено строк розгляду справи №910/22947/16 на п'ятнадцять днів; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 (далі - третя особа-2); відкладено розгляд справи до 20.02.2017.

У судовому засіданні 20.02.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в засіданні суду проти позову заперечив, а також подав додаткові документи до матеріалів справи.

Представник третьої особи-1 в судовому засіданні позовні вимоги також підтримав.

Третя особа-2 в судове засідання 20.02.2017 не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка третьої особи-2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу без її участі.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.02.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

14 вересня 2007 року між ОСОБА_2 (позичальник) та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (банк) укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (далі - кредитний договір) відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, долар США (USD), в сумі 123000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином виконувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі.

Виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором забезпечувалось:

- Іпотечним договором (майнова порука), укладеним з ОСОБА_6 та посвідченим 14.09.2007 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за реєстровим №2792, предметом іпотеки за яким є однокімнатна квартира (АДРЕСА_1);

- Договором поруки №141509 від 14.09.2007, укладеним з ОСОБА_8

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (продавець) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (покупець) укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим №2949, 2950.

За умовами п. 2.1.(а)., 2.1.(с)., вказаного договору продавець цим погодився продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець цим погодився придбати права вимоги за кредитами та прийняти їх та сплатити ціну купівлі. Сторони погодилися, що після передачі покупець може продати (відступити) будь-які права вимоги за кредитами (в цілому або в частині) будь-якій третій особі на власний вибір без необхідності отримання згоди продавця на такий продаж (відступлення) та без надання повідомлення продавцю.

У подальшому, Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (продавець) було укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (покупець) Договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014, відповідно до умов якого продавець погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (п. 2.1. договору).

Згідно з п. 2.3. договору купівлі-продажу права вимоги переходять від продавця до покупця та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

Пунктом 1.1., 3.1. договору купівлі-продажу прав вимоги сторони погодили, що за продаж (відступлення) продавцем прав вимоги за цим договором покупець зобов'язаний сплатити продавцю загальну купівельну ціну, яка є сумою всіх купівельних цін за права вимоги, зазначених у Додатку 1 та становить 20000,00 грн.

З Додатку 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014 вбачається, що загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Кредитним договором №0 від 14.09.2007 на день укладення договору складає 134445,57 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.03.2014 складає 1395034,12 грн.

25 березня 2014 року позивач та відповідач підписали Акт приймання-передачі прав вимоги за Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.03.2014, яким підтвердили, що продавець продав (відступив) покупцю, а покупець прийняв права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.09.2007, зі всіма змінами та доповненнями до нього, укладеним з ОСОБА_2 Також цим актом покупець та продавець підтвердили, що покупець сплатив продавцю погоджену сторонами купівельну ціну, яка становить 20000,00 грн.

При цьому, як зазначає позивач, ціна відступлення була сплачена на користь ПАТ "Дельта Банк" новим кредитором ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 25.03.2014 з рахунку в AT «УкрСиббанк» відповідно до платіжного документу №405. Даний факт сторонами у даній справі не оспорюється.

На підставі постанови правління Національного банку України від 02.03.2015 №50 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 №51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно якого з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.08.2015 №147, строк здійснення тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" продовжено по 02.10.2015 включно.

Постановою Національного банку України від 02.10.2015 №664 відкликано банківську ліцензію та запроваджено процедуру ліквідації публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк".

Звертаючись до господарського суду з даним позовом Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" зазначає, що за результатами проведення перевірки щодо визначення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 14.07.2014 в якості договорів, які є нікчемними у розумінні ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб (протокол №68 від 24.09.2015 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом №67 від 11.03.2015) Договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014, що укладений між ПAT «Дельта банк» та ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» віднесений до нікчемних у розумінні пунктів 1, 2, 3, ч. 3. ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зокрема, на думку позивача, уклавши спірний Договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014 банк:

- відмовився від власних майнових вимог до позичальника, що зазначено у п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину;

- до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання щодо передачі прав вимоги за кредитним договором новому кредитору без зустрічного отримання коштів у відповідній сумі, що також стало однією із підстав його неплатоспроможності та неможливості виконання грошових зобов'язань перед кредиторами, що зазначено у п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознаку нікчемності правочину;

- здійснив відчуження майна (майнових прав) за ціною, нижчою від звичайної (сума оплати більше, ніж на 98% відрізняється від реальної вартості майнових прав), що зазначено у п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як ознака нікчемності правочину.

Крім того, за твердженням позивача, постановою Правління Національного банку України від 26.02.2014 №102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності» (зі змінами, внесеними згідно з постановою від 12.06.2014 №348/БТ), Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» було надано кредит рефінансування та застосовано до банку обмеження у його діяльності визначені п. 12 Положенням про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 24.02.2014 № 91, а саме:

- встановлено заборону здійснювати надання кредитів юридичним особам без забезпечення;

- встановлено заборону проводити операції з кредитування на суму більше 500 тис. гривень без погодження з представником НБУ;

- встановлено заборону змінювати та реалізовувати заставне майно за кредитами за сумами, що перевищують 10000 грн. без погодження з представником НБУ.

У той самий час, у порушення зазначених вище постанов Національного банку України, ПAT «Дельта банк» проведено засідання Кредитного комітету банку від 06.03.2014 (Протокол №12/55-2) без участі та погодження з куратором, змінено умови кредитування за кредитним договором, виведено із забезпечення іпотеку, відступлено права вимоги за кредитним договором третій особі - кредитору банку за ціною яка на 98% не відповідає інтересам банку, списано за даними бухгалтерського обліку заборгованість позичальника.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, частинами 1-5 передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України (ч. 3 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" - тут і надалі в редакції, чинній на момент укладення спірного договору).

Статтею 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов'язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Суд наголошує на тому, що на час укладення спірного Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014, діяла редакція ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яка не передбачала визнання такого договору нікчемним в силу вимог закону у зв'язкою з: відмовою банку від власних майнових вимог; взяттям на себе зобов'язання банком щодо передачі прав вимоги за кредитним договором новому кредитору без зустрічного отримання коштів у відповідній сумі; здійсненням відчуження майна (майнових прав) за ціною, нижчою від звичайної (сума оплати більше, ніж на 98% відрізняється від реальної вартості майнових прав), як передбачено означеною статтею в редакції закону, на яку посилається позивач при зверненні з даним позовом.

Вказана редакція ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог і на підставі якої він визнав спірний договір нікчемними, діяла з 04 липня 2014 року.

Разом з тим, статтею 58 Конституції України визначено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 5 Цивільного кодексу України також передбачено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 зазначено, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Отже, враховуючи положення ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, а також те, що зміни, які були внесені 04.07.2014 до ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", тобто вже після укладення спірного договору, ніяким чином не пом'якшують або скасовують відповідальність юридичної особи, а стосуються порядку та повноважень уповноваженої особи банку під час здійснення нею заходів щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку, суд застосовує до спірних правовідносин ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції чинній на момент вчинення вказаних правочинів як це передбачено у ст. 215 ЦК України.

У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Принцип змагальності означає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень, а також звільнення суду від обов'язку збирання доказів. Крім того, даний принцип вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

У силу вимог ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, під доказуванням в судочинстві слід розуміти діяльність осіб, які беруть участь у справі, і суду, що здійснюється у передбаченій процесуальним законодавством формі, по встановленню юридично значущих фактів.

Позивачем під час розгляду справи не надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що спірний Договір купівлі-продажу прав вимоги від 25.03.2014, відповідає одному з критеріїв, визначених у ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у зв'язку з чим відсутні підстави вважати такий договір недійсним.

Не заслуговують на увагу також і твердження позивача щодо наявності обмежень діяльності банку на момент укладення спірного договору, з огляду на наступне.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у таких формах: встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків.

Національний банк України з метою захисту прав вкладників та інших кредиторів має право встановлювати додаткові вимоги, включаючи вимоги щодо підвищення рівня регулятивного капіталу банку чи інших економічних нормативів, щодо певного виду діяльності та надання фінансових послуг, які має право здійснювати банк (ст. 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Так, за твердженням позивача постановою Правління Національного банку України від 26.02.2014 №102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності» (зі змінами, внесеними згідно з постановою від 12.06.2014 №348/БТ), Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» було надано кредит рефінансування та застосовано до банку обмеження у його діяльності визначені п. 12 Положенням про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 24.02.2014 № 91, а саме:

- встановлено заборону здійснювати надання кредитів юридичним особам без забезпечення;

- встановлено заборону проводити операції з кредитування на суму більше 500 тис. гривень без погодження з представником НБУ;

- встановлено заборону змінювати та реалізовувати заставне майно за кредитами за сумами, що перевищують 10000 грн. без погодження з представником НБУ.

Втім, постанова Правління Національного банку України від 26.02.2014 №102/БТ «Про надання кредиту для збереження ліквідності» в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору, не містила жодних обмежень діяльності позивача, як і не передбачала призначення куратора банку.

При цьому Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затверджена постановою Правління Національного банку України від 24.02.2014 №91, також не містить обмежень та вимог щодо проведення засідання Кредитного комітету банку, на які посилається позивач.

Позовна вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з покладенням витрат зі сплати судового збору на позивача на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.02.2017.

Суддя О.А. Грєхова