ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.02.2017 Справа № 917/1203/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

про визнання частково недійсним договору фінансового лізингу

Головуючий колегії - суддя Юзіков С.Г.

Члени колегії - судді: Кеся Н.Б., Мартинюк С.В.

Представники:

Позивача - ОСОБА_2, дов. № 2585 від 03.08.16р.

Відповідача - Багрова Є.О., дов. № 8275-К-О від 29.12.16р.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить визнати частково недійсним договору фінансового лізингу, укладеного з Відповідачем.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 01.08.16р. порушено провадження у справі №917/1203/16 позовна заява прийнята до розгляду. Ухвалою того ж суду від 15.09.16р. справу №917/1203/16 направлено за територіальною підсудністю до господарського суду Дніпропетровської області.

Автоматизованою системою документообігу суду справу №917/1203/16 передано на розгляд судді Юзікову С.Г.

Ухвалою від 23.09.16р. справу прийнято до свого провадження суддею Юзіковим С.Г.

Позивач просить визнати недійсними п.2.3.1, 2.4, 2.5, 2.6, 2.7, 3.4, 4.5, 5.1, 5.2.1, 7.2.13, 7.2.20, 8.1.2, 8.3, 8.4, 8.7, 8.8, 8.9, 8.10, 8.11, 8.12, 8.14, 8.15 Договору фінансового лізингу № DNH2LNI04547 від 03.12.13р.

Відповідач у своєму відзиві (08.11.16р.) та додаткових поясненнях (21.11.16р., 05.12.16р.) позов заперечує, мотивуючи тим, що у п.2.4. договору лізингу сторони договору визначили певну формулу, за якою лізингодавець здійснюватиме розрахунок винагороди за користування майном, розмір винагороди в даному випадку залежить від курсу долара США до української національної грошової одиниці - гривні та сум, які вже були оплачені. Частина 4 ст.632 ЦК України передбачає, що ціна в договорі може встановлюватися, а може і визначатися його умовами. Стаття 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не містить приписів щодо вичерпного переліку зазначених у ній платежів та дозволяє сторонам вільно визначатися з іншими витратами лізингодавця, які на їх розсуд, мають бути включені до складу лізингових платежів, оскільки безпосередньо пов'язані з виконанням певного договору. Укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежів та договором найму. Позивач вказує. Що договір ним виконаний. Відповідно до ст.632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Згідно зі ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Зазначеною нормою не визначено чітку структуру лізингових платежів, оскільки передбачено можливість включення "інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу". Не можна також дійти висновку, що вона містить явно виражену заборону на встановлення за згодою сторін умов договору, що відрізняються від передбачених у цій нормі положень, а також відсутній критерій імперативності. За таких обставин відмінність умов договору від змісту норми права само по собі не може бути підставою для визнання таких умов недійсними з огляду на положення ст. 215 ЦК України. Узгоджена сторонами у п.2.4. Договору лізингу винагорода за користування майном є свідченням реалізації сторонами права на включення до складу лізингових платежів винагороди та інших витрат лізингодавця, можливість здійснення чого випливає із підпункту б) та г) ч.2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", відтак, не може свідчити про невідповідність вказаної умови договору фінансового лізингу ч.2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" та, як наслідок, не зумовлює визнання вказаного пункту договору недійсним.

07.12.16р. від Позивача надійшло клопотання про призначення судової експертизи, на вирішення якої поставити наступні питання: чи нараховується відповідно до формули, визначеної у пункті 2.4. Договору фінансового лізингу №DNH2LNI04547 від 03.12.13р., винагорода за користування майном кожного місяця за весь строк лізингу або вона є одноразовою і підлягає сплаті станом на 02.12.14р. відповідно до п.2.4. та п.11.1. Договору? Чи може сплачуватися відповідно до формули, визначеної в п.2.4. Договору фінансового лізингу №DNH2LNI04547 від 03.12.13р., винагорода за користування майном з урахуванням офіційного курсу української гривні до долару США, якщо ціна за Договором (п.1.2.) визначена виключно в національній валюті України - гривні? Чи може бути проведений розрахунок винагороди за користування майном відповідно до п.2.4. Договору фінансового лізингу №DNH2LNI04547 від 03.12.13р., з урахуванням наведеної формули.

У судовому засіданні 07.12.16р. представник Відповідача заперечував клопотання представника Позивача про проведення судової експертизи, оскільки вважає, що питання, які пропонує поставити на вирішення експерта представник Позивача, ніяк не вплине на результат розгляду справи.

У судовому засіданні, що відбулось 07.12.16р., у зв'язку зі складністю справи та з метою забезпечення всебічного, повного та об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд призначив колегіальний розгляд справи.

Автоматизованою системою ДСС визначено членів колегії - суддів: Кеся Н.Б., Мартинюк С.В.

Ухвалою від 08.12.16р. справу прийнято до провадження в колегіальному складі: головуючий суддя Юзіков С.Г., судді Кеся Н.Б., Мартинюк С.В.

08.02.17р. від Відповідача надійшли заперечення на клопотання Позивача про проведення судової експертизи мотивовані тим, що договором чітко визначений порядок нарахування винагороди, зазначеної в п.2.4. Зокрема, сума, яка підлягає сплаті за договором лізингу відображена у п.2.4. договору та розраховується з урахуванням дня, у який сплачується сума, курсу долару та сум, які вже були сплачені. Зокрема, відношення Кпог/Кі відображає змінення курсу між днем розрахунку платежу та фактичним днем сплати. Тобто, операція множення між першою маленькою скобкою та другою великою дає суму нарахованих відсотків з урахуванням курсу долару. Друга маленька скобка дає суму сальдо кредиту з урахуванням курсу долару, ці дві суми складаються та з неї відіймається сума вхідного сальдо на день розрахунку, тобто виходить сума платежу за користування майном за певний визначений період (місячний, як передбачено договором). Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку, в разі необхідності, може провести господарський суд з призначенням відповідної судової експертизи. Отже, необхідність призначення експертизи має бути обумовлена дійсною потребою у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, та докази, що містяться в матеріалах справи є взаємно суперечливими. Відповідач, вважає, що за наявними матеріалами суд може прийняти повне, об'єктивне та обґрунтоване рішення у даній справі.

08.02.17р. від Позивача надійшло клопотання, у якому він просить суд поставити на вирішення експертизи єдине питання, яке визначено у клопотанні від 07.12.16р., а саме: чи нараховується відповідно до формули, визначеної у пункті 2.4. Договору фінансового лізингу №DNH2LNI04547 від 03.12.13р., винагорода за користування майном кожного місяця за весь строк лізингу або вона є одноразовою і підлягає сплаті станом на 02.12.14р. відповідно до п.2.4. та п.11.1. Договору? Від інших питань визначених в клопотанні від 07.12.16р. Позивач відмовляється.

У судовому засіданні 08.02.17р. представник Відповідача заперечував клопотання представника Позивача про проведення судової експертизи.

22.02.17р. від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії позовної заяви ПАТ КБ "Приватбанк" до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ухвали Октябрського районного суду м. Полтави у справі №554/2918/16-ц від 15.02.16р., копії довіреності.

22.02.17р. від Відповідача надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії Акту №1 прийому-передачі майна від 10.12.13р., копії видаткової накладної № РН-П_22-0642 від 10.12.13р.

22.02.17р. суд відхилив клопотання Позивача про призначення експертизи, як необґрунтоване.

Розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 21.11.16р,

Справа розглядається за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

03.12.13р. сторонами укладено Договір фінансового лізингу № DNH2LNI04547, за п.1.1., 1.2. якого Банк (Відповідач) зобов'язався придбати у власність у ТОВ "НОВОФАРМ" (далі Продавець), а потім передати Лізингоодержувачеві (Позивач), а Лізингоодержувач приймає від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу (далі лізингу) майно відповідно до Специфікації, наданої в Додатку №1 до даного Договору. Вартість майна становить: 719 550,00 грн., ПДВ 143 910,00 грн., а всього до оплати 863 460,00 грн.

Відповідно до п. 2.1 Договору, загальна сума цього Договору становить 863 460,00 грн. і складається з:

- суми авансового платежу 259 038,00 грн., згідно з п.1.4.;

- загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого в лізинг майна, 604 422,00 грн., згідно з Графіком внесення лізингових платежів, зазначеним у Додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п.2.3. Договору Лізингоодержувач сплачує Банку на рахунок, відкритий згідно з п.1.5. цього Договору, згідно Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу:

2.3.1. Винагороду за відкриття рахунку НОМЕР_1 "Фінансовий лізинг (оренда)" у розмірі 100,00 (сто) гривень 00 копійок у день укладення даного договору фінансового лізингу;

2.3.2. Винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 9 % річних від суми залишку невиплаченої вартості Майна, виходячи з фактичної кількості днів користування Майном, і 360 днів у році, в дату сплати процентів, якою є 25-те число кожного поточного місяця;

2.3.3. Винагороду за моніторинг операції фінансового лізингу у розмірі 0,00% від вартості Майна, зазначеної в п.1.2. без урахування авансу, зазначеного в п.1.4., одноразово, у день укладення даного договору фінансового лізингу, що становить 0,00 (нуль) гривень 00 копійок.

Пунктом 2.4. Договору обумовлено, що лізингоодержувач сплачує Банку на рахунок, відкритий згідно з п.1.5. цього Договору, згідно Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку №2, також винагороду за користування Майном у розмірі, згідно нижченаведеної формули:

V=?i=1n-1 [(KnoгKi-1)( ?i=in-1П iAi*(n-i)(n-I 00-Pi)+(КпогКі*Аі)]-Sn, де:

V- сума винагороди за користування Майном;

П - числове значення фіксованої процентної ставки згідно цього договору (п.2.3.2 Договору);

Д - базіс днів у році для розрахунку процентів - 360 днів;

Кпог - офіційний курс української гривні до долару США на день розрахунку;

Аі - різниця між сумою лізингу за договором та сумою погашення заборгованості за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і";

Рі - сума погашених процентів "Р" за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і";

n - порядковий номер дня розрахунку в історії цього договору;

і - порядковий номер дня в історії цього договору;

Кі - офіційний курс гривні до долара США на визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і";

Sn - вихідне сальдо на день розрахунку.

При негативному значенні, сума винагороди "V" сплаті не підлягає

Винагорода за користування Майном розраховується на дату, передбачену п.11.1. цього Договору для остаточного погашення заборгованості за даним договором у день дострокового повного виконання зобов'язань за цим Договором або у день повного фактичного виконання зобов'язань за цим Договором (п.2.4. Договору).

Строк лізингу з дати підписання договору до 02.12.14р. Зазначений строк може бути змінений згідно з п.п.10.1 - 10.4.2. даного договору (п.11.1. Договору).

Позивач вважає, що платіж передбачений п.2.4. Договору, не є видом платежу, який передбачений п. б) ч. 2 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Формула, встановлена в п.2.4. Договору за своїм змістом визначає вид та відповідно розмір ще одного платежу, грошовою базою для обчислення якого є лізинговий платіж. Авансовий лізинговий платіж та останній черговий лізинговий платіж, до складу яких входить відшкодування (компенсація) вартості предмету лізингу, не підпадають під грошову базу обчислення п.2.4. Договору.

Позивач вважає, що про незаконність умов п.2.4. Договору свідчить також те, що положення цього пункту передбачають сплату додаткових лізингових платежів лише у разі збільшення курсу долару США по відношенню до іноземної валюти і не передбачають повернення платежів (чи їх зменшення, від'ємного значення) в разі зменшення курсу.

На думку Позивача п. 2.5 Договору щодо права банку в односторонньому порядку збільшувати розмір винагороди, який не відповідає природі договірних відносин з лізингу, його строку, суті, предмету на наслідкам, а скоріше співвідноситься з предметом кредитного договору, та правам саме Банку в кредитних правовідносинах; п. 2.6. Договору щодо права банку самостійного списання коштів з усіх поточних рахунків лізингоодержувача, що також не відповідає засадам невтручання в господарську діяльність контрагента, вільної підприємницької діяльності, та передусім застосовується у кредитних правовідносинах, що мають інших правових характер та спрямування, регулюються іншим законодавством; п. 2.7 Договору, що встановлює черговість задоволення грошових вимог банку, та порушує права Позивача, адже лізингові платежі, в даному випадку, сплачуються згідно з графіком, погодженим сторонами, не повинні включати в себе комісії за відкриття рахунку, сплату страхової премії за страхування предмету лізингу, винагород, які не передбачені законом (п. 2.4), неустойки та інше. По суті, лізинговий платіж повинен включати в себе тільки суму частини вартості майна, що передане в лізинг та винагороду лізингодавця; п. 3.4 відносно того, що у випадку заміни в процесі експлуатації Майна будь-яких деталей та вузлів, або їхнього вдосконалення, вони стають невід'ємною частиною майна й переходять у власність Банка, який суперечить ст. 15 Закону "Про фінансовий лізинг", який передбачає, що якщо поліпшення речі зроблено за згодою лізингодавця, лізингоодержувач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості у рахунок лізингових платежів, крім того, даним пунктом не визначено початку визначення за банком такого права та його припинення з переходом права власності на майно до лізингоодержувача; п. 4.5, який визначає за банком право з моменту порушення провадження у справі про банкрутство Позивача, повернути майно та розпоряджатись ним у повному обсязі, є дискримінаційним по відношенню до Позивача, та суперечить інституту права власності, яке по-суті, порушується даними умовами договору; розділ 5 договору, що визначає за лізингоодержувачем обов'язок щодо страхування предмету лізингу у ПАТ "Страхова компанія "ІНГОССТРАХ", законом про фінансовий лізинг передбачена можливість страхування предмета лізингу, однак, спірний договір прямо передбачає обов'язок зі страхування у конкретній страховій компанії відповідача, та навіть сплату страхових платежів на лізинговий рахунок Позивача, що суперечить нормам Закону України "Про страхування" щодо добровільного страхування, вибору страхової компанії (можливо на більш вигідних умовах), та порядок взаємовідносин між страховиком та страхувальником; п. 7.2.13 Договору, який зобов'язує Позивача погоджувати отримання кредитів у інших фінансових установах, що порушує права Позивача, закріплені Конституцією України, Конвенцією про захист основоположних прав людини та іншими нормативними актами України. Крім того, дана умова не відповідає предмету фінансового лізингу та характеру відносин сторін; п. 7.2.20 Договору щодо обов'язку лізингоодержувача направляти обов'язкові суми від надходжень від господарської діяльності на поточний рахунок у банку також є неконституційним та таким, що порушує права Позивача на свободу підприємницької діяльності, не відповідає природі правовідносин між сторонами, що стосуються фінансового лізингу; п.8.1.2 Договору, який за порушення обов'язку лізингоодержувача щодо сплати лізингових платежів, встановлює додаткову винагороду банку у розмірі 48% річних від залишку заборгованості не відповідає нормам ГК України, ЦК України, адже, по-перше: невиконання будь-яких зобов'язань за договором, не тягне за собою сплату додаткової винагороди, а є підставою для сплати пені чи неустойки, яка встановлена п. 8.1.1., та по-друге, за одне й те ж правопорушення особа не може бути притягнута двічі до відповідальності. Даний принцип є конституційним, а тому вимоги щодо сплати, крім пені, ще й додаткової винагороди, є незаконними, а даний пункт договору таким, що суперечить нормам права; п. 8.3. 8.4, 8.7, 8.8, 8.9., 8.10., 8.11., 8.12., 8.14., 8.15 Договору не відповідають закону та є дискримінаційними, адже встановлюють майнову відповідальність за завідомо незаконні обов'язки, встановлені для Позивача, та крім того, не передбачені законом взагалі, спотворюють природу договірних відносин, рівність сторін у правочині та не відповідають інтересам Позивача.

За даними Позивача, він повністю сплатив вартість предмета лізингу, відповідно до ціни Договору, а тому вважає Договір закінченим та виконаним, а право власності на предмет лізингу таким, що ним набуте.

Зазначені пункти Договору Позивач просить визнати недійсними, як такі що суперечать Закону України "Про фінансовий лізинг".

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією нормою визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до абзацу 1 ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

За ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Згідно з ч.1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 806, 807 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору, своєчасно сплачувати лізингові платежі;

За ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ст. 524 ЦК України).

Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач позов заперечує з наведених вище підстав.

Перевіривши доводи сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд не приймає позицію й доводи Позивача, а погоджується з Відповідачем.

Так, посилаючись на недійсність п. 2.3.1, 2.4, 2.5, 2.6, 2.7, 3.4, 4.5, 5.1, 5.2.1, 7.2.13, 7.2.20, 8.1.2, 8.3, 8.4, 8.7, 8.8, 8.9, 8.10, 8.11, 8.12, 8.14, 8.15 Договору, Позивач не надав належних і допустимих доводів невідповідності цих умов Договору вимогам, встановленим ст.203 ЦК України на момент укладення Договору.

Ні ЦК України, ні ГК України, ні Закон України "Про фінансовий лізинг" не забороняють сторонам визначати умови й складові платежів за договорами фінансового лізингу, у тому числі з використанням валютного еквіваленту чи включення винагороди лізингодавцю ( п. 2.3.1, 2.4, 2.5, 2.6, 2.7 Договору). Платіж, як винагорода за користування майном, отриманого у лізинг, не суперечить наведеним правовим нормам.

Щодо п.3.4 Договору, то згідно з п. 4 ч.2 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець зобов'язаний відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором. Відповідно, у п.3.4 Договору сторонами обумовлено наслідки заміни деталей та вузлів предмету лізингу. Тобто й ці умови не суперечать чинному законодавству.

Посилання Позивача на те, що п.4.5 Договору визначає за банком право з моменту порушення провадження у справі про банкрутство Позивача, повернути майно та розпоряджатись ним у повному обсязі, є дискримінаційним по відношенню до Позивача, та суперечить інституту права власності, яке по-суті, порушується даними умовами договору суперечить наведеному вище законодавству, оскільки власник має право розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, у тому числі й погодити порядок переходу права власності на предмет лізингу у випадку банкрутства лізингоодержувача.

Оскаржуючи розділ 5, пункти 7.2.13, 7.2.20, 8.3. 8.4, 8.7, 8.8, 8.9., 8.10., 8.11., 8.12., 8.14., 8.15 Договору, посилаючись на дискримінаційність цих умов, Позивач не навів жодних належних доказів на підтвердження своєї позиції, яка суперечить чинному законодавству щодо свободи договору, оскільки Позивач уклав Договір на певних умовах, не подаючи Відповідачеві протоколу розбіжностей, принаймні, суду не надано доказів зворотного. В подальшому Позивач приступив до виконання Договору на визначених у ньому умовах, без будь-яких заперечень.

Щодо фактичних розрахунків лізингових платежів, виставлених Відповідачем Позивачеві за Договором, то вони можуть бути предметом окремого спору.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 49 ГПК України господарські витрати у справі слід покласти на Позивача.

Керуючись ст. 33, 34, 44, 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У позові відмовити.

Господарські витрати у справі покласти на Позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання його повного тексту, якщо не буде оскаржено в апеляційному порядку.

Головуючий колегії - суддя С.Г.Юзіков

Суддя Н.Б.Кеся

Суддя С.В.Мартинюк

Повний текст рішення виготовлено 27.02.17