ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2017 р. Справа № 914/2383/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Гриців В.М., суддів Малех І.Б., Кордюк Г.Т.

при секретарі судового засідання Швець О.В.

за участі представників позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

у відкритому судовому засіданні розглянув апеляційну скаргу житлово-будівельного кооперативу Галіція на рішення Господарського суду Львівської області від 23 листопада 2016 року у справі №914/2383/16 за позовом приватного підприємства Ренесанс-Стиль до житлово-будівельного кооперативу Галіція про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року приватне підприємство "Ренесанс-Стиль" звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до житлово-будівельного кооперативу "Галіція" про стягнення 525.504,25 грн. основного боргу, 45.798,34 грн. пені, 4.147,71 грн. трьох процентів річних та 125.160,91 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами за договором підряду № 15/03/16 від 15.03.2016р.

Господарський суд Львівської області (суддя Трускавецький В.П.) рішенням від 23 листопада 2016 року позов задоволив повністю. Стягнув з житлово-будівельного кооперативу "Галіція" на користь приватного підприємства "Ренесанс-Стиль" 525 504,25 грн., 45 798,34 грн. пені, 4 147,71 грн. трьох процентів річних, 8 632,23 відшкодування витрат на оплату судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач належним чином не виконав зобовязання за договором підряду № 15/03/16 від 15.03.2016р., у результаті чого у нього виникла прострочена заборгованість перед позивачем, на суму якої згідно укладеного між сторонами Договору нараховані пеня та 3% річних згідно ст.625 ЦК України.

В апеляційній скарзі житлово-будівельний кооператив Галіція (відповідач) просить рішення Господарського суду Львівської області від 23.11.2016р. у справі № 914/2383/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПП «Ренесанс-Стиль» до житлово-будівельного кооперативу Галіція в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував відсутність у позивача доказів досудового врегулювання спору, порядок якого сторонами було погоджено сторонами у договорі. Разом з тим, скаржник звертає увагу на те, що жодного доказу намагання позивачем врегулювати спір в досудовому порядку надано не було.

Позивач надав суду заперечення на апеляційну скаргу, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно з ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Львівський апеляційний господарський суд розглянув апеляційну скаргу житлово-будівельного кооперативу Галіція, матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін і вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 23 листопада 2016 року у справі № 914/2383/16 слід залишити без змін з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 березня 2016 року між приватним підприємством «Ренесанс Стиль» (Підрядник) та житлово-будівельним кооперативом «Галіція» (Замовник) було укладено Договір підряду № 15/03/16 (а.с. 15-18), відповідно до умов якого Замовник доручає, а Підрядник зобовязується на власний ризик, у відповідності до умов даного договору виконати роботи по влаштуванню внутрішніх інженерних мереж водопостачання та водовідведення, каналізування та опалення по обєкту "Будівництво готелю з приміщеннями обслуговування на вул. Т. Шевченка, 307-А", а Замовник зобовязується прийняти ці роботи та оплатити їх.

У відповідності до п. 2.7. Договору приймання-передача робіт за цим Договором здійснюється за актом приймання-передачі виконаних робіт та довідкою форми КБ-3.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що Підрядник зобовязаний виконати усі роботи, визначені цим Договором та додатками до нього до 31.12.2016р.

Відповідно до п. 4.1. Договору загальна вартість робіт за цим договором визначається сторонами у цьому договорі і становить 2 231 080,40 грн., в тому числі ПДВ, та може бути змінена за домовленістю сторін.

Розрахунок з підрядником замовник проводить протягом 10 банківських днів після підписання акта прийому-передачі виконаних робіт (п. 4.3. Договору).

Згідно п. 5.2.2. Договору Замовник зобовязаний проводити розрахунки за виконані роботи в порядку та на умовах, визначених цим Договором

У відповідності до п. 7.4. Договору у випадку порушення замовником строку проведення розрахунків, передбачених даним договором, він сплачує підряднику, на його вимогу, пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення.

Як зясовано в ході розгляду справи, на виконання умов договору підряду № 15/03/16 від 15.03.2016р. позивачем виконано роботи, а відповідачем їх прийнято, що підтверджується:

- актом №1 приймання виконаних будівельних робіт за квітень 2016 року у сумі 319.734,13 грн. та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за квітень 2016 року від 29.04.2016 р. (а.с. 19, 20-24);

- актом №2 приймання виконаних будівельних робіт за травень 2016 року у сумі 255.770,12 грн. та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за травень 2016 року від 26.05.2016 р. (а.с. 25, 26-30).

ОСОБА_3 приймання виконаних будівельних робіт належним чином оформлені підписані представниками сторін без жодних зауважень та скріплені відбитками печаток юридичних осіб.

При цьому, з матеріалів справи зясовано, що відповідачем частково оплачено позивачу вартість виконаних робіт за Договором у сумі 50 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №673 від 28.03.2016 р. (а.с. 79).

Разом з тим, зясуванням документальних доказів у справі встановлено, що позивач скерував на адресу відповідача лист № 17/05-2 від 17.05.2016р. (а.с. 32-33) та лист № 27/07-2 від 27.07.2016р. (а.с. 34-35) з вимогою про оплату боргу у сумі 525 504,25 грн., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення від 03.08.2016р. (а.с. 137).

Проте, доказів сплати боргу в сумі 525 504,25 грн. станом на день прийняття рішення сторонами суду не надано. Таким чином, з огляду на викладене, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 525 504,25 грн.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарювання відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст. 174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно з частини першої статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, всупереч умов договору підряду № 15/03/16 від 15.03.2016р. та вимог законодавства, відповідач свої зобов'язання по оплаті за надані позивачем послуги не виконав, а тому, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за надані послуги розмірі 525 504,25 грн. правомірно задоволені судом першої інстанції.

Доводи відповідача про те, що останнім здійснювалися проплати по договору підряду № 15/03/16 від 15.03.2016р. та сума боргу є значно менша ніж 525 504,25 грн. спростовуються самими платіжними дорученнями на які покликається відповідач, а саме:

- оплата здійснена відповідно до платіжного доручення № 417 від 17.11.2015 р. у сумі 42.139,99 грн. (а.с. 77) (призначення платежу "за розробку проектно-кошторисної документації згідно з рахунком від 16.11.2015 р. №98"). Проте, Договір підряду № 15/03/16 укладено 15.03.2016р. щодо виконання робіт по влаштуванню внутрішніх інженерних мереж водопостачання та водовідведення, каналізування та опалення по обєкту "Будівництво готелю з приміщеннями обслуговування на вул. Т. Шевченка, 307-А";

- оплата здійснена відповідно до платіжних доручень № 683 від 05.04.2016 р. у сумі 50 000,00 грн. (а.с. 78) (призначення платежу "оплата згідно з рахунком №СФ-0000009 від 01.04.2016 р."), № 132 від 26.05.2016 р. у сумі 50 000,00 грн. (а.с. 98) (призначення платежу "оплата згідно з рахунком №СФ-0000009 від 01.04.2016 р."), №148 від 02.06.2016 р. у сумі 50 000,00 грн. (а.с. 99) (призначення платежу "оплата згідно з рахунком №СФ-0000009 від 01.04.2016 р."). Як вбачається із рахунку №СФ-0000009 від 01.04.2016р. (а.с. 95), призначення оплати стосується монтажу димохідної системи згідно з договором №28/03/16 від 28.03.2016р., проте предметом стягнення є заборгованість за умовами договору від 15.03.2016р. №15/03/16 щодо виконання робіт по влаштуванню внутрішніх інженерних мереж водопостачання та водовідведення, каналізування та опалення по обєкту "Будівництво готелю з приміщеннями обслуговування на вул. Т. Шевченка, 307-А".

Одночасно, перевіривши доводи позивача встановлено, що позивач у позовній заяві (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 10.11.2016 року, а.с. 133) просить, зокрема, стягнути з відповідача 45 798,34 грн. пені та 4 147,71 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відтак, провівши перерахунок нарахування 3% річних, за період з 19.05.2016р. по 09.06.2016р. та з 10.06.2016р. по 02.09.2016р., судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 4 147,71 грн.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалося вище, пунктом 7.4. Договору передбачено, що у випадку порушення замовником строку проведення розрахунків, передбачених даним договором, він сплачує підряднику, на його вимогу, пеню у розмірі облікової ставки НБУ від суми заборгованості, за кожен день прострочення.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, здійснивши перерахунок нарахування пені за період з 19.05.2016р. по 09.06.2016р. та з 10.06.2016р. по 02.09.2016р., колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що правомірною до стягнення є 45 798,34 грн. пені.

Покликання скаржника на те, що суд першої інстанції не врахував відсутність у позивача доказів досудового врегулювання спору, порядок якого сторонами було погоджено сторонами у Договорі спростовуються документальними доказами у справі, а саме листом № 17/05-2 від 17.05.2016р. (а.с. 32-33) та листом № 27/07-2 від 27.07.2016р. (а.с. 34-35) з вимогою про оплату боргу у сумі 525 504,25 грн.

Згідно із ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Постановляючи оскаржене рішення Господарський суд Львівської області дослідив усі обставини справи, надані докази, дав їм належну юридичну оцінку та правильно застосував норми матеріального і процесуального права щодо вирішення спору і розподілу судових витрат. Отже, рішення Господарського суду Львівської області від 23 листопада 2016 року у справі № 914/2383/16 є обґрунтованим, відповідає вимогам закону. Доводи ж апеляційної скарги цього висновку не спростовують, а тому законних підстав для скасування оскарженого судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 23 листопада 2016 року у справі № 914/2383/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу житлово-будівельного кооперативу Галіція без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя В.М. Гриців

суддя І.Б. Малех

суддя Г.Т. Кордюк