КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2017 р. Справа№ 910/20166/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 22.02.2017 року

розглянувши апеляційні скарги Державної іпотечної установи та публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2017 року

по справі № 910/20166/16 (суддя - Привалов А.І.)

за позовом Державної іпотечної установи

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар»

2) товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестком»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

про визнання недійсним договору

та за позовом третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар»

2) товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестком»

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Державної іпотечної установи (далі - позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар» (далі - відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестком» (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку, укладеного 11.02.2015р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Яблуневий дар», як новим кредитором, та товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестком», як первісним кредитором, обґрунтовуючи тим, що за умовами такого договору відповідач-1 набув прав власника (володільця) на поточний рахунок, що суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей України», Інструкції про порядок відкриття, використання та закриття рахунків у національній та іноземній валютах, затвердженого Постановою НБУ від 12.11.2003р.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, ПАТ «Дельта Банк», звернулось до суду з позовною заявою як третя особа із самостійними вимогами на предмет спору до ТОВ «Яблуневий дар» та ТОВ «Інвестком» про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором банківського рахунку, укладеного між ТОВ «Яблуневий дар», як новим кредитором, та ТОВ «Інвестком», як первісним кредитором, від 11.02.2015р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.01.2017 року у справі № 910/20166/16 у задоволенні позову Державної іпотечної установи та позову третьої особи з самостійними вимогами - ПАТ «Дельта Банк», відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, Державна іпотечна установа та ПАТ «Дельта Банк» звернулися до Київського апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просять рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2017 року у справі № 910/20166/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позови задовольнити у повному обсязі та визнати недійсним договір відступлення права вимоги за договором банківського рахунку, укладений між ТОВ «Яблуневий дар», як новим кредитором, та ТОВ «Інвестком», як первісним кредитором, від 11.02.2015р.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 10.02.2016 року апеляційні скарги Державної іпотечної установи та ПАТ «Дельта Банк» на рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2017 року прийняті до провадження та призначені до розгляду.

У відзивах на апеляційні скарги ТОВ «Яблуневий дар» та ТОВ «Інвестком» вважають подані позивачем та третьою особою апеляційні скарги безпідставними та необґрунтованими, рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

ПАТ «Дельта Банк» у своєму відзиві на апеляційну скаргу Державної іпотечної установи просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а апеляційну скаргу третьої особи задовольнити у повному обсязі. Оскаржуване рішення суду скасувати, позов ПАТ «Дельта Банк» задовольнити повністю.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 22.02.2017 року представник Державної іпотечної установи надав суду свої пояснення по справі в яких, підтримав подану позивачем апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив апеляційний господарський суд скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник ПАТ «Дельта Банк» у судовому засіданні суду апеляційної інстанції також надав суду свої пояснення по справі, в яких заперечив проти задоволення скарги позивача на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу. Представник третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, просив апеляційний господарський суд задовольнити апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк», рішення суду першої інстанції від 12.01.2017 року скасувати та прийняти нове рішення суду яким позов ПАТ «Дельта Банк» задовольнити у повному обсязі.

Представники ТОВ «Яблуневий дар» та ТОВ «Інвестком» у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 22.02.2017 року також надали суду свої пояснення по справі, в яких заперечили проти задоволення апеляційних скарг позивача та третьої особи, вважають апеляційні скарги необґрунтованими та безпідставними, а рішення господарського суду міста Києва законним та обгрунтованим. Представники відповідачів просили апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 12.01.2017 року, а апеляційні скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги Державної іпотечної установи та ПАТ «Дельта Банк» не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 27.02.2013 року між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (за договором - банк, далі - третя особа) та Державною іпотечною установою (за договором - клієнт, далі - позивач) було укладено договір банківського рахунку №26/995-070, відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті №0995 та отримує плату за обслуговування рахунку згідно із тарифами банку на банківські послуги, як доведені клієнту в момент підписання цього договору.

Згідно із п. 1.2 договору банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013 року, банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта щодо перерахування відповідних сум з рахунка та проводити інші операції за рахунком у межах законодавства України.

14.09.2014 року між ПАТ «Дельта Банк» (заставодавець, третя особа) та Державною іпотечною установою (заставодержатель, позивач) було укладено договір застави майнових прав №Д-1.1/2014, відповідно до умов якого заставодавець надає в заставу заставодержателю майнові права заставодавця за кредитними договорами, зокрема серед інших, № НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013 року, інформація щодо якого та структура його забезпечення наведена у додатку №1 до цього договору (далі - майнові права).

Згідно із п. 1.2 договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 року, сторони домовились, що вартість майнових прав на дату укладення цього договору складає ,46 грн.

Відповідно до п. 1.3 договору застави майнових прав, майнові права за цим договором є засобом забезпечення виконання заставодавцем зобов'язань перед заставодержателем за договором банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013 року та будь-якими додатковими договорами до нього, укладеними між сторонами, за умовами якого заставодавець зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять заставодержателю, виконувати його розпорядження щодо перерахування відповідних сум з рахунку та проводити інші операції у межах законодавства України, а також сплатити відсотки за користування ними у розмірі 15,3% річних.

За рахунок майнових прав задовольняються усі вимоги заставодержателя, які можуть виникнути внаслідок невиконання заставодавцем зобов'язань перед заставодержателем за договором банківського рахунку (п. 1.4. договору застави майнових прав).

Пунктом 4.1 договору застави майнових прав визначено, що одночасно з цим договором укладається договір відступлення права вимоги.

Як зазначає позивач, 18.02.2015 року відповідач-1 у справі направив банку заяву б/н від 18.02.2015 року про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог, зокрема, про припинення внаслідок зарахування зобов'язань відповідача-1 перед банком за кредитним договором у розмірі 6 300 000,00 євро та припинення зобов'язань щодо сплати банком на користь відповідача-2 заборгованості за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009 року, укладеного між банком та ТОВ «Яблуневий дар» (відповідач-1) на суму 7 122 150,00 доларів США (що за крос курсом станом на 12 лютого 2015 року складає 6 300 000, 00 євро).

З матеріалів справи також вбачається, що 11.02.2015 року між ТОВ «Яблуневий дар» (за договором - новий кредитор, відповідач-1) та ТОВ «Інвестком» (за договором - первісний кредитор, відповідач-2) укладено договір відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку (далі - спірний договір), відповідно до умов якого ТОВ «Інвестком» (первісний кредитор) відступає ТОВ «Яблуневий дар» (новому кредитору) право вимагати від боржника (ПАТ «Дельта Банк») виплати залишку на рахунку, відкритому за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009 року у розмірі 7122150,00 доларів США.

У відповідності до п. 2.2 договору відступлення прав вимоги, відступлення ТОВ «Інвестком» прав вимоги та їх прийняття ТОВ «Яблуневий дар» набирає чинності з дати укладення цього договору.

Як зазначає позивач, внаслідок укладення спірного договору та проведеного на підставі нього зарахування зустрічних вимог, зменшилось забезпечення за договором застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 року, що на думку позивача порушує його права та інтереси як заставодержателя.

Отже, заявляючи даний позов, позивач вважає, що укладення спірного договору, на підставі якого відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог про припинення зобов'язання щодо сплати банком на користь відповідача-2 заборгованості за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009 року, має наслідком зменшення забезпечення за договором застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 року, що порушує права та інтереси позивача, а тому просить суд визнати спірний договір недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно висновку, викладеному Вищим господарським судом України у п. 18 Інформаційного листа № 01-08/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що укладення спірного договору про відступлення права вимоги за договором банківського рахунку свідчить про передання ТОВ «Інвестком» своїх прав ТОВ «Яблуневий дар» вимагати виплати частини грошових коштів, які наявні на рахунку, відкритому за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009 року у розмірі 7122150,00 доларів США, та прийняття цих прав ТОВ «Яблуневий дар», а не зміну володільця рахунку, тобто особи, яка може подати на виконання відповідні розрахункові документи.

Судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що позивач, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не надав суду доказів, які підтверджують, що внаслідок вчинення спірного правочину були порушені його права та інтереси.

При цьому, судова колегія зазначає, що договір застави майнових прав №Д-1.1./2014 від 04.09.2014 року не містить застережень про те, що всі права за договорами, в тому числі, за договором кредитної лінії №НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013 року, переходять до Державної іпотечної установи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на наведені положення цивільного законодавства та умови договору про відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на підставі спірного договору відповідач-1 отримав право вимагати від ПАТ «Дельта Банк» виплати залишку на рахунку, відкритому за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009 року у розмірі 7122150,00 доларів США.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладення 11.02.2015 року між ТОВ «Яблуневий дар» та ТОВ «Інвестком» договору відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009р. не змінило правового статусу ТОВ «Інвестком» як особи (клієнта за договором), що має виключне право розпоряджатися грошовими коштами. Матеріали справи не містять доказів протилежного.

Крім того, постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 року у справі № 910/6052/16 задоволені позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до Державної іпотечної установи про визнання недійсними договору відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014 року та договору застави майнових прав № Д-1.1./2014 від 04.09.2014 року.

Отже, судом визнані недійсними договори, на які посилається позивач, як на підставу виникнення права, яке було порушене відповідачами, у зв'язку з укладенням оспорюваного правочину.

Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів яким чином спірний правочин порушує права та інтереси позивача, як і не довів наявності підстав, в силу яких даний правочин має бути визнаний недійсним.

Що стосується позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - ПАТ «Дельта Банк» судова колегія також погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у його задоволенні, виходячи з наступного.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції ПАТ «Дельта Банк» обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що укладення відповідачами оспорюваного договору відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015 року призвело до порушення саме прав ПAT «Дельта Банк» як кредитора ТОВ «Яблуневий дар» за кредитним договором №НКЛ-2005469/5 від 03.07.2013 року, що спричинило припинення зобов'язання за ним та зменшення ліквідаційної маси банку внаслідок вчинення зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою відповідача-1 від 18.02.2015 року за вих. №148.

Укладення між ТОВ «Яблуневий дар» та ТОВ «Інвестком» договору відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015 року на думку третьої особи не призвело до виникнення грошового зобов'язання ПAT «Дельта Банк» перед відповідачем-1, адже статус власника (клієнта, володільця) рахунку зберігається за відповідачем-2 - ТОВ «Інвестком».

Разом з цим, відповідно до пункту 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12.11.2013 року №492 (надалі - Інструкція) (у редакції від 06.11.2014 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунка поточні рахунки. Поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Як зазначає ПAT «Дельта Банк», зі змісту оспорюваного правочину вбачається, що він не передбачає можливості зміни власника рахунку (заміна сторони у зобов'язанні), що виключає наявність у відповідача-1 будь-яких прав кредитора перед ПAT «Дельта Банк» за договором банківського рахунку, укладеного між банком та ТОВ «Інвестком».

Оскільки єдиним володільцем (клієнтом) рахунку є відповідач-2, на думку ПAT «Дельта Банк», вказане свідчить про порушення умовами договору відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015 року вимог ст. ст. 203, 512, 514 ЦК України, пункту 1.8 Інструкції та є підставою для визнання його недійсним на підставі частини першої статті 215 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 Цивільного кодексу України).

Таким чином, враховуючи наведені вище положення цивільного законодавства та умови договору про відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015 року, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що на підставі спірного договору ТОВ «Яблуневий дар» отримав право вимагати від ПАТ «Дельта Банк» виплати залишку на рахунку, відкритому за договором банківського рахунку №26/21746-168 від 04.09.2009 року.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 11.02.2015 року ТОВ «Яблуневий дар» та ТОВ «Інвестком» було підписано спільне повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні та направлено на адресу ПАТ «Дельта Банк», що підтверджується квитанцією про оплату поштових послуг та описом вкладення у цінний лист від 16.02.2015р., копії яких наявні в матеріалах справи.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачі скористались правом вільного укладення договору, виборі контрагента та визначенні умов спірного договору, та при укладенні договору про відступлення права вимоги від 11.02.2015 року сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 Цивільного кодексу України, і спірний правочин відповідає вимогам зазначених статей. Тобто, спірний правочин укладений відповідачами з дотриманням вимог чинного законодавства.

Що стосується доводів ПАТ «Дельта Банк» про те, що відповідачі уклали не договір уступки прав вимоги, а договір факторингу, судова колегія вважає необґрунтованим та безпідставним, виходячи з наступного.

Як зазначалось вище та встановлено судом 11 лютого 2015 року між ТОВ «Яблуневий дар», як новим кредитором, та ТОВ «Інвестком» як первісним кредитором, укладено договір відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку. Відповідно до п.п.1.1 п.1 та п.п.2.1 п.2 наведеного договору відступлення прав вимоги ТОВ «Інвестком» відступає ТОВ «Яблуневий дар» права вимоги до ПАТ «Дельта Банк» за договором банківського рахунку. У свою чергу, новий кредитор ТОВ «Яблуневий дар» зобов'язується сплатити первісному кредиторові ціну відступлення за права вимоги, що відступаються за цим договором. Згідно п.п.4.1 п.4 вказаного договору відступлення ціна відступлення прав вимоги становить еквівалент суми у розмірі 7 122 150,00 доларів США, яка підлягає сплаті у гривні за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день відповідного платежу, з урахуванням графіку сплати ціни відступлення.

У відповідності до приписів ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

При цьому судова колегія апеляційного господарського суду звертає увагу, що однією з відмінних ознак договору факторингу від інших правочинів з відступлення прав вимоги, є передача грошових коштів в розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час з оплатою часу користування ними.

Істотною ознакою факторингу є оплатний характер взаємин між фактором і клієнтом - фактору повинна забезпечуватися можливість отримання винагороди за послуги з фінансування діяльності клієнта. У зв'язку із цим факторинг належить до фінансових послуг (п. 1 1 ч. 1 ст. 4 Закону про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг»). Тобто окрім плати, договір факторингу повинен передбачати отримання фактором додаткового доходу в тому чи іншому вигляді.

Судова колегія звертає увагу на те, що за укладеним договором відступлення прав вимоги відсутня така ознака договору факторингу як фінансування під відступлення права грошової вимоги.

Такої ж правової позиції дотримується й Верховний Суд України зокрема у постанові від 10 липня 2007 року у справі №26/347-06-6531 та у постанові від 6 липня 2015 року по справі №6-301цс15. У вказаних постановах Верховним Судом України встановлено, що відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Таким чином необґрунтованими є доводи скаржника - ПАТ «Дельта Банк», що відповідачі у даній справі уклали договір факторингу. На переконання колегії суддів між відповідачами укладений догові відступлення прав вимоги, який у відповідності до чинного законодавства відповідає вимогам статей 512, 513, 514 Цивільного кодексу України.

Всі інші доводи скаржників та підстави, на яких ґрунтуються їх позовні вимоги, місцевим господарським судом правомірно були відхилені, як такі, що не спростовують наведених вище висновків та встановлених обставин. На переконання колегії суддів, спірний договір є дійсним та таким, що створює цивільні права та обов'язки позивача, а тому, судом першої інстанції вірно було відмовлено у задоволенні позовних вимог як Державної іпотечної установи так і ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, ані Державною іпотечною установою, ані ПАТ «Дельта Банк» не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявлених позовів. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційних скаргах на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2017 року прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційних скарг Державної іпотечної установи та публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2017 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2017 року у справі № 910/20166/16 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2017 року у справі № 910/20166/16 залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2017 року у справі № 910/20166/16 залишити без змін.

4. Справу № 910/20166/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова