ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2017р. Справа№ 914/3281/16

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В.,

за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Пуко, м. Судова Вишня, Львівська область

про визнання права власності.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- представник (довіреність №с 18-11-00002 від 03.01.17р.;

від відповідача: ОСОБА_2- директор

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Регіональним відділення Фонду державного майна України по Львівській області, м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Пуко, м. Судова Вишня, Львівська область про визнання права власності.

Ухвалою від 28.12.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 10.01.2017р. В судовому засіданні 10.01.17р. розгляд справи відкладався на 31.01.17р. , 31.02.17р. на 14.02.17р.

Представник позивача в судове засідання зявився, вимоги ухвал суду по справі не виконав, витребуванні судом документи не подав.

14.02.17р. за вх. № 680/17 в канцелярію господарського суду Львівської області позивачем подано клопотання про продовження строків вирішення спору.

Відповідач явку повноважного представника судове засідання забезпечив, позовні вимоги позивача заперечує з підстав наведених у відзиві та просить відмовити у задоволенні позову.

26.01.17р. за вх. № 3298/17 в канцелярію господарського суду Львівської області від відповідача поступив відзив з додатками для долучення до матеріалів справи документів.

07.02.17р. за вх. № 4987/17 в канцелярію господарського суду Львівської області від відповідача поступив відзив на позовну заяву.

19.01.17р. за вх. № 2012/17 в канцелярію господарського суду Львівської області з Мостиського комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки поступили копії інвентаризаційної справи № 940/27529498 на 17 (сімнадцятьох) аркушах.

З метою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, судом повторно витребувано з Мостиського комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки оригінал інвентаризаційної справи будинку за адресою: Львівська область, Мостиський район, м. Судова Вишня, вул. Стуса,16 (10).

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

РВ ФДМ України звернувся до суду з позовом про визнання права власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до Акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу Мостиського районного підприємства «Агропромремтехніка», затвердженого наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області від 26.08.1994 року та Плану приватизації Мостиського районного підприємства «Агропромремтехінка», затвердженого наказом регіонального відділення від 29.08.1994 року до статутного капіталу відкритого акціонерного товариства не увійшли об»єкти соціально-побутового призначення, вартість яких становить 172 857 тис.карб.

Згідно з розрахунком вартостей об»єктів соціально-побутового призначення Мостиського РП «Агропромремтехніка», до таких об»єктів належать, зокрема: кімната відпочинку, загальною площею 77 кв.м., що розташована на 1-му поверсі за адресою: Львівська область, Мостиський район, м.Судова Вишня, вул.Стуса,16; роздягальня, загальною площею 24 кв.м., що розташована на 1-му поверсі за адресою: Львівська область, Мостиський район, м.Судова Вишня, вул.Стуса,16; душова, загальною площею 24 кв.м., що розташована на 1-му поверсі за адресою: Львівська область, Мостиський район, м.Судова Вишня, вул.Стуса,16; червоний куток, загальною площею 30,8 кв.м., що розташована на 2-му поверсі за адресою: Львівська область, Мостиський район, м.Судова Вишня, вул.Стуса,16.

Позивач стверджує, що відповідно до ст.24 Закону України «Про приватизацію державного майна», за рішенням державного органу приватизації об»єкти соціально-побутового призначення в разі відмови трудових колективів підприємств, що приватизуються, від приватизації цих об»єктів можуть передаватися у комунальну власність відповідних територіальних громад відповідно до законодавства. У разі неможливості утримання за рахунок коштів місцевого бюджету об»єктів соціально-побутового призначення, створених за рахунок коштів фонду соціального розвитку (аналогічних фондів) підприємства, що приватизується, а також за наявності згоди акціонерного товариства, створеного в процесі приватизації та корпоратизації на базі вказаного підприємства, зазначені об»єкти можуть передаватися у порядку, що встановлюється Фондом державного майна України у безстрокове безоплатне користування такому товариству за умови їх цільового використання та належного утримання і без права продажу. Подальша приватизація таких об»єктів здійснюється відповідно до закону. Згідно до Інструктивного листа Фонду державного майна України від 06.03.2003 року №10-25-2822, безоплатна передача, яка визначена ст.24 Закону України «Про приватизацію державного майна», не є відчуженням зазначеного майна, а є підставою для передачі об»єктів соціально-побутового призначення в безоплатне користування. Законом України «Про управління об»єктами державної власності» передбачено, що об»єктами управління державної власності є державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій та не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій. Фонд державного майна України, його регіональні відділення відповідно до законодавства здійснюють управління об»єктами державної власності, в тому числі об»єктами нерухомого та іншого. Відповідно до положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебувають на їх балансі, затвердженого спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 року №908/68, органом управління такого майна є державні органи приватизації. У процесі перетворення державних підприємств в акціонерні товариства до вартості єдиного майнового комплексу підприємства, що приватизується, включається вартість усіх активів, які перебувають на балансі підприємства, відповідно до чинної на момент приватизації методики оцінки вартості майна. Частина майна, яке не підлягає приватизації, вилучається з вартості майнового комплексу, однак, прим цьому залишається на балансі новоствореного товариства, яке несе відповідальність за його збереження. Така відповідальність передбачена п.4 спільного наказу Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 року №908/68 «Про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі», зареєстрованого міністерством юстиції України 24.06.1999 року за №414/3707, а саме: господарські товариства, на балансі яких перебуває державне майно, яке не увійшло до статутних капіталів у процесі приватизації, несуть відповідальність за збереження такого майна відповідно до Цивільного кодексу України.

Регіональне відділення, відповідно до наказу Фонду державного майна України «Про забезпечення збереження, контролю за використанням та реалізацією пропозицій інвентаризаційних комісій стосовно державного майна, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств в процесі приватизації, але залишилось у них на балансі» від 09.06.1999 року №077, організовує систематичний контроль за утриманням, зберіганням та використанням державного майна, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств в процесі приватизації, але перебуває на їх балансі.

Позивач стверджує, що за результатами проведеної 10.09.2013 року працівниками регіонального відділення перевірки стану ефективного використання та збереження державного майна, яке у процесі приватизації не увійшло до статутного капіталу ВАТ «Мостиський «Агротехсервіс» (перереєстровано в ЗАТ «Техносервіс», встановлено на об»єкти соціально-побутового призначення (кімната відпочинку, роздягалка, душова, червоний куток) на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2003 року зареєстровано право власності за ТзОВ «Пуко».

Відповідач в судове засідання з»явився, проти позову заперечив, просить суд відмовити в задоволенні позову з огляду на наступне. Згідно договору купівлі-продажу від 14.05.2003 року між ТзОВ «Зерносоюз» та ТзОВ «Пуко», останнє підприємство купило будівлю пункту механічного обслуговування загальною площею 589,1 кв.м., розташованою за адресою м.Судова Вишня, вул. В.Стуса,16. В пункті 8 даного договору «Продавець» засвідчив, що нерухомість, яка відчужується за цим договором, до укладання договору нікому інше не відчужується, під забороною, арештом, а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесена, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України немає. До даного договору додано поверховий план першого та другого поверхів даної будівлі, на якому не вказано приміщення, які належать фонду комунального майна. На основі вищенаведених документів ТзОВ «Пуко» одержало право власності на цілу будівлю. Згідно договору купівлі-продажу від 08.05.2013 року дане приміщення було продане громадянам України ОСОБА_3 і ОСОБА_4, тому станом на даний час перебуває у їх власності. Фонд комунального майна в позовній заяві до господарського суду додав копію акту перевірки даної будівлі від 10.09.2013 року. Станом на цей час приміщення перебувало у власності приватних осіб згідно державного реєстру права власності від 30.06.2013 року.

Заслухавши пояснення сторін, з»ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно статті 15 ЦК України, Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 13 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Згідно з ст. 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у ст. 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 ГК України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Згідно ч.1 ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз ч.1 статті 15 ЦК України, ч.1 статті 16 ЦК України, ч.1 статті 1 ГПК України дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорювання суб»єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Як встановлено судом, позивач - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Пуко про визнання права власності на спірні приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, позивач в судовому засіданні стверджує, що звернувся до суду з віндикаційним позовом.

Щодо даного твердження суд зазначає наступне.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, установлених законом.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу.

Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного лише в передбачених законом випадках (ст.388 ЦК), а саме: у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом; у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження.

У разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч.1 ст.388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пп.1 3 зазначеної норми). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст.388 ЦК (постанова ВС від 6.12.2010, справа №3-13гс10).

Обєктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобовязально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл.83 ЦК.

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч.1 ст.184 ЦК річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Отже, позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Зважаючи на вищевикладене, суд неодноразово витребовував, проте позивач не надав належних та допустимих доказів, що він наділений правом на звернення з даним позовом, оскільки з наявних у матеріалах справи доказів та з інвентаризаційної справи у суду відсутня можливість встановити факт наявності права власності позивача на спірне майно , тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог до ТзОВ «Пуко» слід відмовити, у звязку з їх недоведеністю та необґрунтованістю.

Також, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 14.05.2003 року між ТзОВ «Зерносоюз» та ТзОВ «Пуко», останнє підприємство купило будівлю пункту механічного обслуговування загальною площею 589,1 кв.м., розташованою за адресою м.Судова Вишня, вул. В.Стуса,16. В пункті 8 даного договору «Продавець» засвідчив, що нерухомість, яка відчужується за цим договором, до укладання договору нікому інше не відчужується, під забороною, арештом, а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесена, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України немає. До даного договору додано поверховий план першого та другого поверхів даної будівлі, на якому не вказано приміщення, які належать фонду комунального майна. На основі вищенаведених документів ТзОВ «Пуко» одержало право власності на цілу будівлю.

Крім того, до матеріалів справи відповідачем долучено копію договору купівлі-продажу від 08.05.2013 року, згідно якого дане приміщення було продане громадянам України ОСОБА_3 і ОСОБА_4, тому станом на даний час перебуває у їх власності.

Також суд звертає увагу, що РВ Фонду державного майна з позовною заявою до господарського суду додав копію акту перевірки даної будівлі від 10.09.2013 року. Станом на цей час приміщення перебувало у власності приватних осіб згідно державного реєстру права власності від 30.06.2013 року, копія якого долучена до матеріалів справи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що право та охоронювані законом інтереси позивача в розумінні статті 1 ГПК України даним відповідачем не порушене.

Відповідно до ч.1, 3 ст.24 ГПК України, господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Згідно п.1.3 роз»яснень постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», заміна первісного відповідача належним відповідачем допускається лише за згодою позивача, яка має бути викладена в його письмовій заяві чи зафіксована в протоколі судового засідання. Якщо ж такої згоди не надано, то господарський суд у залежності від конкретних обставин справи вчиняє одну з таких дій: 1) розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і відмовляє в позові, оскільки відповідач не є належним; 2) залучає до участі у справі з власної ініціативи іншого відповідача згідно з частиною першою статті 24 ГПК. При цьому в останньому із зазначених випадків: господарський суд зобов'язує позивача згідно з частиною другою статті 56 ГПК надіслати відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів, а в разі невиконання цього обов'язку у встановлений судом строк залишає позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 13.08.2008 року №01-8/482 «Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року у п.8 зазначає, що за змістом ч.3 статті 24 ГПК України заміна господарським судом первісного відповідача належним відповідачем обумовлюється наявністю згоди на це позивача. У разі відсутності згоди позивача на відповідну заміну господарський суд може розглянути справу згідно з поданим позовом та відмовити в задоволенні його, оскільки судом вже встановлено, що визначений у позові відповідач не є боржником у тих матеріально-правових відносинах, в яких виник спір. Разом з тим така відмова не позбавляє позивача права на подання нового позову до належного відповідача, оскільки первісно поданий і новий позови не збігаються, зокрема, за складом сторін.

Враховуючи норми чинного законодавства, судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю Пуко не є належним відповідачем у даній справі, клопотань про заміну неналежного відповідача належним від позивача не поступало, судом не залучено належного відповідача з власної ініціативи, оскільки з матеріалів справи вбачається, що останніми власниками спірного приміщення являються фізичні особи.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, суд прийшов до висновку, що позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю Пуко» про визнання права власності є безпідставним, необґрунтованим та не підлягаює до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на позивача, оскільки спір виник з його вини.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 02.03.2017 р.

Суддя Горецька З. В.