РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2017Справа №910/1284/17

За позовом: приватного акціонерного товариства "Укрторгімпекс"

до: публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про: зобов'язання вчинити дії

Суддя: Шкурдова Л.М.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Лапій А.В. - представник за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом приватного акціонерного товариства "Укрторгімпекс" до публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про зобов'язання відповідача здійснити визначені нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна» дії щодо укладення з позивачем договору оренди державного нерухомого майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 року порушено провадження у справі №910/1284/17.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він у порядку передбаченому нормами ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» звернувся до Регіонального відділення фонду державного майна України по місту Києву із заявою №1 від 05.12.2016 року з пропозицією укласти договір оренди, проект якого долучено до вказаної заяви. У відповідь Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву листом від 13.12.2016 №30-04/13361 повідомило, що з 21.10.2015 року право власності на майно, відносно якого позивачем висловлена пропозиція укласти договір, перейшло до ПАТ «Українська залізниця». Позивач вказує, що він звернувся до ПАТ «Українська залізниця» (відповідач) із заявою про оренду державного майна №2 від 16.12.2016 року, однак відповідач не повідомив позивача про результати розгляду заяви позивача, своїх заперечень або протоколу розбіжностей не надіслав, дій, передбачених ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не вчинив. Зазначене стало підставою для звернення з позовом до суду.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи, що згідно п. 4 ст. 10 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загальною користування» встановлено, що порядок списання, відчуження, передачі в користування, оренду, концесію майна, розпорядження іншим майном, внесеним до статутного капіталу товариства, та майном, набутим товариством, визначається Кабінетом Міністрів України. Порядок розпорядження майном Кабінетом Міністрів України на даний час не прийнятий, в той час як укладення договору оренди можливе лише за згодою органу, уповноваженого управляти майном та порядком, який буде прийнятий Кабінетом Міністрів України. Також відповідач зазначає, що під час укладення договору діє принцип диспозитивності та волевиявлення сторін.

У судовому засіданні 23.02.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Враховуючи наявність доказів належного повідомлення позивача про час і місце проведення судового засідання, відсутність доказів неможливості прибуття в судове засідання представника позивача, достатність матеріалів для прийняття рішення по суті, суд розглядає справу за відсутності представника позивача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

07.12.2016 року приватне акціонерне товариство «Укрторгімпекс» (позивач) звернулося до регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву із заявою про надання в оренду державного нерухомого майна - нежитлових приміщень (складських приміщень №№32 (232 кв.м.), 34 (204 кв.м.), 36 (588 кв.м.), загальною площею 1024 кв.м., що розміщене за адресою: м.Київ, вул.Федорова, 32. До вказаної заяви приватним акціонерним товариством «Укрторгімпекс» долучено проект договору оренди нерухомого майна.

Позивач зазначає, що відповідно до договору про надання в тимчасове користування приміщень №25/9 від 10.03.1995 року та додаткових угод до нього, укладеного між позивачем та ДП «КИЇВДЕРЖТРАС» (правонаступником, якого є ДТГО «Південно- Західна залізниця»), ПрАТ «УКТРГІМПЕКС» користувалось складськими приміщеннями №№ 30 (200 кв.м.), 32 (232 кв.м.), 34 (204 кв.м.), 36 (588 кв.м.), що знаходяться за адресою м. Київ, вулиця Федорова, 32, загальною площею 1224 кв.м. з 1995 по 2005 рік. В подальшому позивач використовував зазначені приміщення відповідно до договорів про надання складських послуг № 01/01-07 від 01.01.2007р., та №00159/1-1 від 22.08.2013р., укладених з Товариством з обмежено, відповідальністю «Нео-Бізнес Системи», яке згідно договору №ПЗ /БМЕС-068021/НЮ від 14.03.2006 р., укладеному з Державним територіально-галузевим об'єднанням «Південно-Західна залізниця» на законних підставах розпоряджалось зазначеним майном. Після закінчення дії договору позивач продовжив використовувати складські приміщення, в зв'язку з чим звернувся до регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву із заявою про надання в оренду зазначеного державного нерухомого майна.

Листом №30-04/13361 від 13.12.2016 року Регіональне відділення фонду державного майна України по місту Києву надало відповідь, згідно якої запропонувало звернутись із зазначеного питання щодо укладання договору оренди державного нерухомого майна до ПАТ «Укрзалізниця», у зв'язку з тим, що з 21.10.2015 року ПАТ «Українська залізниця» набула права власності на зазначене нерухоме майно.

19.12.2016 року позивач звернувся до ПАТ «Українська залізниця» із заявою про надання в оренду державного нерухомого майна №2 від 16.12.2016 року, а саме нежитлових приміщень (складських приміщень №№32 (232 кв.м.), 34 (204 кв.м.), 36 (588 кв.м.), загальною площею 1024 кв.м., що розміщене за адресою: м.Київ, вул.Федорова, 32, до якої долучено проект договору оренди нерухомого майна.

Оскаржуючи бездіяльність відповідача позивач просить суд зобов'язати відповідача здійснити передбачені Законом України "Про оренду державного та комунального майна" дії щодо укладення договору оренди.

Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру з метою поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ст.20 ГК України, яка кореспондується зі ст.16 ЦК України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

іншими способами, передбаченими законом.

Частиною 3 статті 16 Цивільного кодексу України визначено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Зміст зазначених і інших способів захисту та порядок їх застосування конкретизується в нормах діючого законодавства, а також у договірних угодах.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 N 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом України у листі від 01.04.2014 року "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

Натомість заявлений позивачем спосіб захисту щодо зобов'язання відповідача здійснити передбачені Законом України "Про оренду державного та комунального майна" дії щодо укладення договору оренди не направлене на настання юридичних наслідків та не спрямований на захист цивільного права позивача, а позивач звертаючись з позовом до суду не доводить яке саме його право було порушено.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач просить суд зобов'язати відповідача вчинити дії передбачені Законом України "Про оренду державного та комунального майна", проте не зазначає в прохальній частині позову які саме дії, на думку позивача, слід вчини відповідачу, не обґрунтовує наявність у відповідача обов'язку вчинення таких дій.

Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Отже, можна зробити висновок, що порушені, невизнані або оспорювані права можуть бути захищені і у спосіб, не визначений законом або договором, однак такий спосіб захисту має бути у будь-якому випадку ефективним, тобто спрямованим на реальний захист та відновлення порушеного права (або запобігання його порушенню як превентивний спосіб захисту, передбачений, зокрема, ч. 2 ст. 386 ЦК України).

Суд звертає увагу позивача на те, що задоволення позову про зобов'язання відповідача вчини передбачені Законом України "Про оренду державного та комунального майна" дії щодо укладення договору оренди не призводить до укладення договору оренди, що в свою чергу свідчить про ненастання юридичних наслідків та неефективність обраного позивачем способу захисту.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

За загальним правилом укладення договір здійснюється у порядку, передбаченому статтею 181 ГК України, згідно з якою проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Враховуючи те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам захисту передбаченим ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, не призведене до настання юридичних наслідків та не спрямований на захист порушеного цивільного права позивача, суд не вбачає наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору при відмові в позові покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Суддя Шкурдова Л.М.

Повне рішення складено: 27.02.2017р.