ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Справа № 911/162/17

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП»

Державного підприємства «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України

про стягнення 324,93 грн.

Суддя А.Кошик

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_1

від відповідача-1 - не з'явився;

від відповідача-2 - не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» (відповідач-1) та Державного підприємства «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України (відповідач-2) про стягнення 324,93 грн.

Провадження у справі №911/162/17 порушено відповідно до ухвали суду від 13.01.2017 року та призначено справу до розгляду на 31.01.2017 року.

Відповідачі, належним чином повідомлені про час і місце розгляду спору, у судове засідання 31.01.2017 року не зявились, про причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали. Розгляд справи відкладався до 14.02.2017 року.

До господарського суду від позивача у справі надійшла заява вих. №24-11/01 від 24.01.2017 року про збільшення позовних вимог у справі №911/162/17.

14.02.2017 року в судове засідання представник відповідача-1 та відповідача-2 не з'явилися, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно до п.п. 3.9.1, 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відповідачі вважаються належним чином повідомленими про час та місце судового засідання.

Враховуючи, що сторони були належним чином повідомленими про судове засідання та те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, пункт 4 частини третьої 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

В судовому засіданні 14.02.2017 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

У звязку з неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, суд розглядає справу у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, господарський суд встановив:

21 березня 2007 року між ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» та відповідачем-2 було укладено Договір купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 (далі - Договір). Відповідно до умов даного Договору ним визначалися умови купівлі-продажу засобів захисту рослин.

Судом встановлено, що у звязку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням відповідачем-2 взятого на себе грошового зобовязання щодо оплати вартості отриманого товару згідно Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року, ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою про стягнення із відповідача-2 суми боргу, пені, 3%-річних та інфляційних витрат згідно Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року, розраховані на суму боргу 20 630,00 грн. станом на 04 лютого 2008 року.

Рішенням Господарського суду Львівської області по справі №16/28 від 18 березня 2008 року, позов ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» задоволено повністю.

31 березня 2008 року на виконання рішення Господарського суду Львівської області у справі №16/28 від 18 березня 2008 року було видано відповідний наказ суду.

Судом також встановлено, що у звязку із подальшим неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням ДПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» НААН України взятого на себе грошового зобовязання щодо оплати вартості отриманого товару згідно Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року, ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою про стягнення із ПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» НААН України суми пені, 3%-річних та інфляційних витрат згідно Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року, розраховані на суму боргу 20 630,00 грн. за період із 05 лютого 2008 року по 02 липня 2008 року.

Рішенням Господарського суду Львівської області по справі №30/195 від 25 вересня 2008 року, позов ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» задоволено повністю.

06 жовтня 2008 року на виконання рішення Господарського суду Львівської області по справі №30/195 від 25 вересня 2008 року було видано відповідний наказ суду.

Судом встановлено, що відповідно до листа вих. №491/0/6-13/09 від 30.07.2013 року, заборгованість згідно наказу Господарського суду Львівської області по справі №16/28 від 31 березня 2008 року, 16 серпня 2010 року було частково погашено на суму 15 000,00 грн., в подальшому заборгованість не погашалась, а 05 березня 2012 року наказ Господарського суду Львівської області у справі №16/28 від 31 березня 2008 року було повернуто на підставі ч.2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 534 Цивільного кодексу України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Судом встановлено, що загальна вартість заборгованості по рішенню суду у справі №16/28 складає 29 937,26 грн., як вказано вище 16 серпня 2010 року на сплату боргу по рішенню суду у справі №16/28 було сплачено 15 000,00 грн., котрі в розумінні статті 534 Цивільного кодексу України, були направлені на відшкодування витрат та інших нарахувань.

Судом встановлено, що зобовязання належним чином та у повному обсязі відповідачем-2 згідно Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року не погашено на момент подання позову, а відповідно розмір заборгованості відповідачем-2 згідно Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року становить 14 937,26 грн.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобовязання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзац 1 ч.1 ст.193 Господарського кодексу України встановлює, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 694 Цивільного кодексу України встановлює особливості продажу товару в кредит. Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу.

Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 610 Цивільного кодексу України зазначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання)

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Проте, відповідач-2 оплати товару в повному обсязі не здійснив.

Згідно п. 8.1. Договору за невиконання або неналежне виконання умов Договору Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 8.2. Договору за прострочення виконання зобовязання Покупець сплачує на користь Продавця пеню в розмірі 0,08% від вартості неоплаченого Товару за кожен день прострочення

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Преамбула Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначає, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Дія цього Закону не поширюється на порядок нарахування та сплати пені, штрафних та фінансових санкцій за несвоєчасну сплату податків, податкового кредиту та інших платежів до бюджетів усіх рівнів і позабюджетних фондів, передбачених чинним законодавством України, а також на відносини, що стосуються відповідальності суб'єктів переказу грошей через платіжні системи.

Таким чином, договірні правовідносини між сторонами, щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», який є спеціальним з питань регулювання відносин щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, і має пріоритетне застосування щодо зазначених правовідносин сторін у справі.

В зазначеному законі вказано, що розмір пені не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, а відповідно до абзацу другого частини 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.

Відповідно п. 8.3. Договору, Сторони, відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій збільшується до повного виконання сторонами своїх зобовязань за даним Договором. Крім цього, сторони, відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, домовились про те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань за даним Договором, здійснюється без обмеження строку.

Згідно ч.1 ст.202 Господарського кодексу України, ст.599 Цивільного кодексу України зобовязання, зокрема, припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до п.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п. 11.1. даного Договору, Договір діє з моменту його підписання і скріплення печатками обома Сторонами до повного виконання Сторонами обовязків по Договору.

Судом встановлено, що у ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» виникло право вимоги щодо нарахування пені, 3% річних та інфляційних витрат згідно Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року за період існування заборгованості.

У відповідності до ч. 1 статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 ч. 1 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобовязується або не зобовязується їх оплатити.

Згідно ч. 1 статті 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Приписами статті 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. (стаття 515 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що 26 січня 2011 року між ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» та ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ» було укладено Угоду №НЮК-29-ТА про заміну кредитора у зобовязанні (відступлення права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України), відповідно до якої, Первісний кредитор (ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО») відступає Новому кредитору (ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ») право вимоги виконання Державним підприємством «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Національної академії аграрних наук України зобовязання щодо сплати розміру пені, 3%-річних, інфляційних витрат, набутих Первісним кредитором на підставі Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року у звязку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Боржником грошового зобовязання згідно Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року щодо оплати товару.

Судом також встановлено, що відповідно до Угоди №НЮК-29-ТА про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 26 січня 2011 року, Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника сплати грошової суми в нарахованому розмірі пені, 3%-річних, інфляційних витрат, за весь період існування основної заборгованості (прострочення виконання Боржником грошового зобовязання) згідно Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року (пункт 1.2., 2.4. Угоди).

Судом досліджено та встановлено, що на виконання умов даної Угоди (п. 4.1.), ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» було передано ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ» перелік документів, що підтверджують права вимоги виконання відповідачем-2 обумовленого зобов'язання. У відповідності до ч. 1 статті 516 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до пункту 4.3. Угоди, ТОВ «ТРИДЕНТА АГРО» повідомленням про зміну кредитора у зобовязані, належним чином повідомило відповідача-2 про зазначені вище обставини

Судом встановлено, що 02 липня 2012 року між ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ» та ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» було укладено Угоду №142/07-12 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України). Розділом 1 даної Угоди, встановлено, що Первісний кредитор (ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ») відступає Новому кредитору (ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС») право вимоги виконання Державним підприємством «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Національної академії аграрних наук України зобовязання щодо сплати розміру пені, 3%-річних, інфляційних витрат, набутих Первісним кредитором на підставі Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року та згідно Угоди №НЮК-29-ТА про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 26 січня 2011 року, у звязку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Відповідачем-2 грошового зобовязання згідно договору купівлі-продажу.

Судом також встановлено, що до умов Угоди №142/07-12 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02 липня 2012 року, Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника сплати грошової суми в нарахованому розмірі пені, 3%-річних, інфляційних витрат, за весь період існування основної заборгованості (прострочення виконання Боржником грошового зобовязання) згідно Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року (пункт 1.2., 2.2. Угоди).

Судом досліджено та встановлено, що на виконання умов даної Угоди (п. 4.1.), ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ» було передано позивачу перелік документів, що підтверджують права вимоги виконання відповідачем-2 обумовленого зобов'язання. У відповідності до пункту 4.3. Угоди, ТОВ «НЕЗАЛЕЖНА ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ» повідомленням про зміну кредитора у зобовязані, належним чином повідомило ДПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» НААН України про зазначені вище обставини.

Таким чином, позивачу передано вищезазначені права вимоги у відповідності до норм чинного законодавства України та із дотриманням положень статті 514 ЦК України, у звязку із чим, позивач є належним та законним кредитором відповідача-2 щодо отримання нарахування пені, 3%-річних та інфляційних втрат та його отримання за період існування непогашеного розміру боргу.

За розрахунком позивача, що знаходиться в матеріалах справи станом на день розгляду справи розмір 3% річних за період із 03.07.2008 року по 15.08.2010 року на суму боргу 20 630,00 грн. та за період із 16.08.2010 року по 31.12.2014 року на суму боргу 14 937,26 грн. становить 3 257,62 грн., розмір інфляційних втрат за період вересня 2008 року по липень 2010 року на суму боргу 20 630,00 грн. та за період серпня 2010 року по грудень 2014 року на суму боргу 14 937,26 грн. становить 9 302,86 грн., розмір пені за період із 03.07.2008 року по 15.08.2010 року на суму боргу 20 630,00 грн. становить 9 582,49 грн.

Також, суд враховує, що рішенням суду Господарського суду Львівської області по справі №16/28 від 18 березня 2008 року задоволено позовні вимоги щодо стягнення пені, річних та інфляційних на суму боргу 20 630,00 грн., за період нарахування (станом на 04 лютого 2008 року), до якого не входить спірний період (з 03.07.2008 року по 15.08.2010 року).

Рішенням Господарського суду Львівської області по справі №30/195 від 25 вересня 2008 року, задоволено позовні вимоги щодо стягнення пені, річних та інфляційних на суму боргу 20 630,00 грн., за період нарахування (з 05 лютого 2008 року по 02 липня 2008 року), до якого не входить спірний період (з 03.07.2008 року по 15.08.2010 року).

Таким чином, в заявлений в позові період нарахування пені, річних та інфляційних існувала сума боргу 20 630,00 грн. і щодо відповідного заявленого періоду (з 03.07.2008 року по 15.08.2010 року) судові рішення не приймались.

Також, у звязку зі сплатою боржником 16 серпня 2010 року 15 000,00 грн., за період із 16.08.2010 року по 31.12.2014 року пеня, річні та інфляційні позивачем нараховані на суму боргу 14 937,26 грн. і відповідний період нарахування також не охоплений судовими рішеннями.

Таким чином, розрахунок позову відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому зазначені вимоги підлягають задоволенню повністю.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за Угодою №142/07-12 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02 липня 2012 року, 07 квітня 2014 року між ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» (Кредитор) та ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» (Поручитель) було укладено Договір поруки №07-04-2014-64, за умовами якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконання обов'язку Державним підприємством «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Національної академії аграрних наук України щодо виконання грошового зобовязання щодо сплати розміру пені у звязку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням Боржником грошового зобовязання згідно Договору купівлі-продажу та Угоди, передбаченою ст. 2 цього Договору пункт 1.1. Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору поруки, під основним договором в цьому Договорі розуміють Угоду №142/07-12 про заміну кредитора у зобовязані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02 липня 2012 року, укладену згідно Договору купівлі-продажу №ЗУФ-17/03/07 від 21 березня 2007 року.

У розділах 3 та 4 Договору поруки Поручителем та кредитором погоджено обсяг відповідальності Поручителя та розмір поруки: п. 3.1. - відповідальність Поручителя перед Кредитором обмежується сплатою розміру пені у сумі 5 000 грн.

У разі порушення боржником обов'язку за основною угодою, кредитор вправі звернутися з вимогою про виконання як до боржника, так і до поручителя, які несуть солідарну відповідальність перед кредитором (п. 4.1. договору поруки).

За змістом п. 6.1. Договору поруки цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до моменту припинення поруки.

Статтею 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно з статтею 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

В силу приписів статті 555 Цивільного кодексу України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі.

Положеннями статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов'язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов'язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Судом, при прийняті рішення, зокрема також враховано положення ч. 2 ст. 35 ГПК України, відповідно до якої факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Згідно з приписами п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.11.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у справі №911/162/17 за позовом ТОВ «Компанія «НІКО-ТАЙС» до ТОВ «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» та ДПДГ «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України про стягнення суми пені, 3%-річних та інфляційних втрат, є законними та обґрунтованими, підлягають задоволенню шляхом солідарного стягнення з відповідачів 5000 грн. пені, та стягнення з відповідача-2 3257,62 грн. 3% річних, 9302,86 грн. інфляційних та 4582,49 грн. пені.

Як передбачено п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Витрати за розгляд справи відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, що складаються з 1600 грн. судового збору, покладаються на відповідачів порівну в частині солідарної вимоги (5000 грн.), що складає 361,28 грн. (по 180,64 грн.), решта судових витрат в сумі 1238,72 грн. покладається на відповідача-2.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України , господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Солідарно стягнути із Державного підприємства «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України (80355, Львівська обл., Камянка-Бузький р-н, с. Неслухів, код 00496923) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» (08633, Київська обл., Васильківський р-н, с.Мархалівка, вул. Комсомольська, 22, код 38267861) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, 38, оф. 23, код 38039872) 5 000 (пять тисяч) грн. пені.

3. Стягнути із Державного підприємства «Дослідне господарство «ЛЬВІВСЬКЕ» Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України (80355, Львівська обл., Камянка-Бузький р-н, с. Неслухів, код 00496923) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, 38, оф. 23, код 38039872) 9 302 (девять тисяч триста дві) гривні 86 копійок інфляційних втрат, 3 257 (три тисячі двісті пятдесят девять) гривень 62 копійки 3% річних, 4 582 (чотири тисячі пятсот вісімдесят дві) гривні 49 копійок пені та 1419,36 грн. витрат по сплаті судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП» (08633, Київська обл., Васильківський р-н, с.Мархалівка, вул. Комсомольська, 22, код 38267861) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» (03187, м. Київ, вул. Академіка Заболотного, 38, оф. 23, код 38039872) 180,64 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 01.03.2017 року