ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р. Справа № 922/4143/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Фоміна В.О.

при секретарі Марченко В.О.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, дов. №14-88 від 18.04.2014

відповідача ОСОБА_2, дов. №20/17 від 10.01.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" м. Київ (вх. №341 Х/2-8)

на рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2017 по справі №922/4143/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" м. Київ

до Комунального підприємства теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації, смт. Хорошево Харківського району Харківської області

про стягнення коштів у розмірі 7 607 309,74 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Комунального підприємства теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації про стягнення основної заборгованості у розмірі 3 342 555,66 грн., пені у розмірі 2 680 031,41 грн., 3% річних у розмірі 185 682,20 грн., інфляційних втрат у розмірі 1 399 040,47 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за укладеним сторонами договором № 3191/15-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу від 15.12. 2014 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.01.2017 по справі №922/4143/16 (суддя Калініченко Н.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Позивач із зазначеним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2017 по справі №922/4143/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги по справі №922/4143/16 задовольнити. Судові витрати просив покласти на відповідача.

Зокрема, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги скаржник зауважує на тому, що судом першої інстанції безпідставно не було враховано доводів та документальних доказів по справі, наданих позивачем. Також зазначає, що ряд платежів у період з січня 2015 року по вересень 2016 в рахунок погашення заборгованості за договором у сумі 7405870,09 грн. здійснювався відповідачем поза межами порядку і строків, встановлених договором про взаєморозрахунки та спільними протокольними рішеннями, при цьому, зазначає, що спільними протокольними рішеннями було передбачено погашення основної заборгованості не включаючи суму нарахованих позивачем пені, відсотків річних та інфляційних втрат, що, на думку скаржника, не звільняє відповідача від зобовязання щодо сплати штрафних та фінансових санкцій. Вказані обставини скаржник вважає такими, що призвели до неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права та мало наслідком прийняття неправомірного рішення по справі.

Комунальне підприємство теплових мереж Харківського району у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що позивачем в апеляційній скарзі не спростовано обставини, які встановлено судом першої інстанції, не доведено порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2017 року у справі №922/4143/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 15.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" та Комунальним підприємством теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 3191/15-ТЕ-32 у відповідності до умов якого, позивач зобовязався передати у власність відповідачу у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерної компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач зобовязувався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах договору.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначав, що на виконання умов укладеного договору, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" поставлено, а КП теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації отримано природний газ на загальну суму 15 207 024,42 грн., в той же час, в порушення умов договору, відповідач в повному обсязі за поставлений за договором № 3191/15-ТЕ-32 природний газ не розрахувався, у звязку з чим, позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 3 342 555,66 грн. та нарахованих у звязку із порушенням зобовязання пені у розмірі 2 680 031,41 грн., 3% річних у розмірі 185 682,20 грн., інфляційних втрат у розмірі 1 399 040,47 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції визнав доведеним, що уклавши спільні протокольні рішення, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору № 3191/15-ТЕ-32 від 15.12.2014. За результатом дослідженням обставин справи, судом встановлено належне виконання КП теплових мереж Харківського району умов укладених спільних протокольних рішень, у звязку з чим, суд дійшов висновку про відмову у стягненні основного боргу в розмірі 3342555,66 грн. Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд виходив з того, що вина відповідача у простроченні платежів за спірним договором відсутня, а тому позивач не має права застосовувати до боржника заходи відповідальності, передбачені пунктом 7.2 договору та наслідки за порушення грошового зобов'язання, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Положення статті 626 Цивільного кодексу України передбачають, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Правові позиції втілені у статті 638 Цивільного кодексу України визначають, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 14 Цивільного Кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного Кодексу України)

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Дана норма також кореспондується з положеннями ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, належне виконання зобов'язання є виконання зобовязань, з додержанням вимог і принципів виконання зобов'язання встановленими умовами договору та приписами чинного законодавства.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Так, з матеріалів справи вбачається, 15.12.2014 між Публічним акціонерним товариством «НАК «Нафтогаз України» (Продавець) та Комунальним підприємством теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 3191/15-ТЕ-32 у відповідності до умов якого (з урахуванням додаткових угод №1 від 24.03.2015, №2 від 16.07.2015, №3 від 30.07.2015, №4 від 21.10.2015, №5 від 30.11.2015), Продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерної компанією "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

У відповідності до п. 1.2. договору, газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Згідно до п. 2.1. договору, Продавець передає покупцеві з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 8 589,129 тис.куб.м.

Продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з право власності на газ ( п. 3.1 договору).

Пунктом 6.1. договору, сторони узгодили, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місцем поставки газу.

При невиконанні покупцем вимог, передбачених у п. 6.1 цього договору, продавець має право обмежити передачу газу покупцеві або припинити передачу газу до погашення заборгованості за переданий газ по цьому договору.

Оплата за газ здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з нормативами перерахування коштів, затвердженими відповідною постановою уповноваженого органу, та зараховується як оплата за газ, поставлений продавцем покупцю в порядку, визначену нормами чинного законодавства.

Сторони погодились, що при перерахуванні коштів в призначені платежу посилання на номер договору є обов'язковим. У разі якщо на поточний рахунок із спеціальним режимом використання покупця надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу, покупець зобов'язується здійснити будь-які дії в межах чинного законодавства для виконання пункту 6.1 цього договору. За наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець зараховує кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виконання заборгованості. Кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передоплата за умовами відсутності заборгованості за цим договором (п.п. 6.2, 6.3 договору з урахування додаткової угоди № 3 від 30.07. 2015 ).

Згідно до п.п. 7.1, 7.2 договору, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором. У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до розділу 11, Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов договору, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна поставлено, а КП теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації отримано природний газ на загальну суму 15 207 024,42 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи підписані та скріплені уповноваженими представниками сторін Акти приймання-передачі природного газу від 31.01. 2015 на суму 3 279 525,05 грн.; від 31.01.2015 на суму 20 202,26 грн.; від 28.02.2015 на суму 14 771,72 грн.; від 28.02.2015 на суму 1 734 898,16 грн.; від 31.03.2015 на суму 1 338 008,94 грн.; від 31.03.2015 на суму 8 402,45 грн.; від 30.04.2015 на суму 1 262 920,88 грн.; від 31.10.2015 на суму 1 470 536,67 грн.; від 30.11.2015 на суму 2 661 196,11 грн.; від 31.12. 2015 на суму 3 416 562,18 грн. (а.с. 32-41)

У п. 3.3. договору, сторони узгодили, що приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу, який у відповідності до умов п. 3.4. є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Таким чином, підписавши вищезазначені акти приймання-передачі, відповідач прийняв на себе зобовязання щодо оплати отриманого за договором № 3191/15-ТЕ-32 від 15.12. 2014 року природного газу.

Відповідно до ст. 7 ГК України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно зі ст. 12 Господарського кодексу України, держава для реалізації економічної політики, виконання цільових економічних та інших програм і програм економічного та соціального розвитку застосовує різноманітні засоби і механізми регулювання господарської діяльності. Зокрема, засобами регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання є регулювання цін і тарифів; надання інвестиційних, податкових та інших пільг; надання дотацій, компенсацій, цільових інновацій та субсидій.

Умови, обсяги, сфери та порядок застосування окремих видів засобів державного регулювання господарської діяльності визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також програмами економічного і соціального розвитку. Встановлення та скасування пільг і переваг у господарській діяльності окремих категорій суб'єктів господарювання здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Так, постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, який визначає механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот за рахунок надходження до загального фонду державного бюджету рентної плати за користування надрами для видобування природного газу та газового конденсату і податку на додану вартість, що сплачується Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та ПАТ "Укртрансгаз" (далі - субвенція).

Відповідно до п. 7 Порядку, розрахунки проводяться на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

При цьому, запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу (далі - ПЕК), визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій (Постанова КМУ № 20 від 11.01.2005р.), держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Фактично, визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює цим самим характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині зазнають імперативного регулюючого впливу держави, шляхом прийняття, зокрема, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону про державний бюджет на відповідний рік, нормами яких передбачено виділення субвенцій на фінансування пільг та субсидій, та інших законодавчих актів, на виконання яких, у свою чергу, було прийнято підзаконні нормативні акти і, зокрема, згадану вище Постанову КМУ № 20 від 11.01.2005.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного) застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

Тому, при визначенні обсягу грошових зобов'язань, до яких слід застосовувати норми того чи іншого законодавства, суд повинен виходити з величини компенсації, яку буде перераховано за рахунок державного бюджету.

Вказана правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 26.07.2016 у справі № 924/13/16.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Харківській області (сторона перша), Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації (сторона друга), Комунальним підприємством теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації (сторона третя), Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (сторона п'ята) було укладено низку спільних протокольних рішень, а саме, №1898 від 20.07.2016, №2160 від 17.08.2016, №2377 від 20.09.2016, №2875 від 18.11.2016, про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету (далі спільні протокольні рішення), предметом яких являлась організація проведення Сторонами взаєморозрахунків відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року № 20 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій".

При цьому, підписання сторонами спільних протокольних рішень, укладених на виконання положень Постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 свідчить, що сторони фактично погодились, що оплата поставленого природного газу за договором №3191/15-ТЕ-32 від 15.12., підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі кожного спільного протокольного рішення з новим строком виконання грошових зобов'язань саме щодо тих сум заборгованості, які становили предмет їх регулювання.

Зокрема, відповідно до умов Спільного протокольного рішення №1898 від 20.07.2016 Сторона 3 перераховує Стороні останній кошти в сумі 2 990 828,52 грн., у тому числі ПДВ 498 471,42 грн. за природний газ за 2015 рік згідно з договором від 15 грудня 2014 року № 3191/15-ТЕ-32 із записом у графі "призначення платежу" "Постанова Уряду від 11 січня 2005 № 20", за природний газ за 2015 рік, договір від 15.12.2014 року № 3191/15-ТЕ-32 у тому числі ПДВ 498 471,42 грн." Сторона остання перераховує кошти в сумі 2 990 828,52 грн. до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість (п.п. 2.5, 2.6 спільного протокольного рішення).

У відповідності до платіжного доручення № 42 від 21.07.2016,що міститься в матеріалах справи, відповідачем перераховано на користь позивача грошові кошти у розмірі 2 990 828,52 грн. із зазначенням призначення латежу «спл. за прир. газ за 2015 зг.дог. № 3191/15-ТЕ-32 від 15.12.14, спр. № 1898 від 20.07.16 зг. ПУ від 11.01.05 № 20 "п"-615282,29, "с"-2375546,23, в т.ч ПДВ - 498471,42 грн.»

Згідно умов Спільного протокольного рішення №2160 від 17.08.2016, Сторона 3 перераховує Стороні останній кошти в сумі 100 000,00 грн., у тому числі ПДВ 16 666,67 грн. за природний газ за 2015 рік згідно з договором від 15.12. 2014 року № 3191/15-ТЕ-32 із записом у графі "призначення платежу" "Постанова Уряду від 11 січня 2005 № 20", за природний газ за 2015 рік, договір від 15 грудня 2014 року № 3191/15-ТЕ-32 у тому числі ПДВ 16 666,67 грн." Сторона остання перераховує кошти в сумі 100 000,00 грн. до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість (п.п. 2.5, 2.6 спільного протокольного рішення).

Як вбачається з платіжного доручення №43 від 18.08.2016 року відповідачем перераховано на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн., з призначенням платежу спл. за прир. газ за 2015 зг.дог. № 3191/15-ТЕ-32 від 15.12.14 спр. № 2160 від 17.08.16 зг. ПУ від 11.01.05 № 20 "п" - 0,00 "с" -100000,00, в т.ч. ПДВ-16666,67 грн.

У відповідності до спільного протокольного рішення №2377 від 20.09.2016, Сторона 3 перераховує Стороні останній кошти в сумі 59 023,00 грн., у тому числі ПДВ 9 837,17 грн. за природний газ за 2015 рік згідно з договором від 15.12.2014 року № 3191/15-ТЕ-32 із записом у графі "призначення платежу" "Постанова Уряду від 11 січня 2005 № 20", за природний газ за 2015 рік, договір від 15 грудня 2014 року № 3191/15-ТЕ-32 у тому числі ПДВ 9 837,17 грн." Сторона остання перераховує кошти в сумі 59 023,00 грн. до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість (п.п. 2.5, 2.6 спільного протокольного рішення).

Як вбачається з платіжного доручення № 45 від 21.09.2016, відповідачем здійснено перерахування на користь позивача грошових коштів у розмірі 59 023,00 грн. з призначенням платежу спл. за прир. газ за 2015 зг. дог. № 3191/15-ТЕ-32 від 15.12.14, спр. № 2377 від 20.09.16 зг. ПУ від 11.01.05 № 20 "п"-123,00, "с"-58900,00 в т.ч ПДВ - 9837,17 грн.

За умовами спільного протокольного рішення №2875 від 18.11.2016, Сторона 3 перераховує Стороні останній кошти в сумі 1 100 725,88 грн. у тому числі ПДВ 183 454,31 грн. у тому числі: за природний газ за 2015 рік згідно з договором від 15.12.2014 № 3191/15-ТЕ-32- 192704,14 грн., із записом у графі "призначення платежу" "Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20", за природний газ за 2015 рік, договір від 15.12.2014 року № 3191/15-ТЕ-32, у тому числі ПДВ 32117,36 грн.

Сторона остання перераховує кошти в сумі 1 100725,88 грн. до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість (п.п. 2.5, 2.6 спільного протокольного рішення).

Як вбачається з платіжного доручення №46 від 21.11.2016 року відповідачем перераховано на користь позивача грошові кошти у розмірі 1 100 725,88 грн. з призначенням платежу сп. за пр. газ за 2015. д № 3191/15-ТЕ-32 в 15.12.14, за 2016.д. № 2171/16-ТЕ-32 в 21.12.15 спр. № 2875 від 18.11.16 зг ПУ від 11.01.05 "п" 6747,49, "с" - 1093978,39 в т.ч. ПДВ - 183454,31.

Таким чином, наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень № 42 від 21.07. 2016, № 43 від 18.08.2016, № 45 від 21.09.2016, № 46 від 21.11.2016 підтверджується, що грошовими коштами, сплаченими на виконання вищезазначених спільних протокольних рішень, відповідач в повному обсязі сплатив суму заборгованості в розмірі 3342555,66 грн. за отриманий згідно договору № 3191/15-ТЕ-32 від 15.12.2014 природний газ.

При цьому, як правомірно встановлено судом першої інстанції, з позовом про стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 3342555,66 грн., позивач звернувся 23.11.2016, про що свідчить штамп ДП «Укрпошти» на поштовому конверті ПАТ НАК "Нафтогаз України", в той же час, суми заборгованості за спожитий природний газ в розмірі 3342555,66 грн., заявленому до стягнення позивачем, була сплачена відповідачем до моменту звернення з позовом до суду.

Згідно п.4.4. постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань… Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи, що наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями № 42 від 21.07. 2016, № 43 від 18.08.2016, № 45 від 21.09.2016, № 46 від 21.11.2016 підтверджується, що основний борг в розмірі 3342555,66 грн. був сплачений позивачем до 28.11.2016, колегія суддів вважає про наявність підстав для відмови в позові в цій частині.

Стосовно позовних вимог про стягнення пені у сумі 2 680 031,41 грн., 3% річних у сумі 185 682,20 грн., інфляційних втрат у сумі 1 399 040,47 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, для застосування штрафних санкцій та відповідальності за прострочку виконання грошового зобов'язання необхідною умовою є факт невиконання або прострочки виконання зобов'язання.

В той же час, встановлені по справі обставини свідчать, що укладаючи спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, позивач і відповідач керувалися спеціальними нормативно-правовими актами, якими передбачається процедура розрахунку, зокрема, Постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005, якою затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій.

Таким чином, дії сторін щодо остаточних розрахунків за Договором № 3191/15-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу від 15.12.2014 були підпорядковані вимогам спільних протокольних рішень і спеціальних нормативно-правових актів.

При цьому, зі змісту зазначених спільних протокольних рішень вбачається, що розрахунки між сторонами, здійснені на підставі спільних протокольних рішень, по-перше, здійснювались в межах договору № 3191/15-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу від 15.12.2014, по-друге, були одночасно процедурою погашення зобов'язань відповідача з остаточної оплати вартості отриманого природного газу в розмірі отриманих за спільними протокольними рішеннями коштів. Тобто, підписання сторонами спільних протокольних рішень і виконання їх положень, а також положень Постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005, свідчить, що сторони фактично погодились, що оплата поставленого за договором природного газу підлягає погашенню шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі кожного спільного протокольного рішення.

Статтею 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

З огляду на таке, оформлення та підписання документів, зокрема, в даному випадку спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу № 3191/15-ТЕ-32 .

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з висновками щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, викладеними у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 року у справі № 924/1265/13, від 30.09.2014 року у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012 та ін.

За змістом розділу 3 спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язались перерахувати кошти наступній стороні, а сторона остання до загального фонду Державного бюджету України або на рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість не пізніше наступного дня після їх зарахування рахунок.

Як підтверджено матеріалами справи, відповідач чітко виконував положення спільних протокольних рішень та своєчасно розрахувався за надані послуги в частині сплати боргу, погашеного за рахунок відповідних пільг та субсидій.

При цьому, факту порушення відповідачем строків розрахунків, встановлених спільними протокольними рішеннями, позивачем не доведено. Крім того, доводи скаржника про те, що погашення заборгованості здійснювалось відповідачем за власні кошти, спростовуються наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень з яких вбачається, що оплата здійснювалась відповідачем саме на виконання укладених сторонами протокольних рішень та Постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005.

За змістом приписів статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Для застосування санкцій, передбачених підпунктом 7.2. Договору № 3191/15-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу від 15.12.2014 та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 09.09.2014 у справі №5011-35/1272-2012-42/527-2012.

Разом з тим, як правомірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції представниками позивача та відповідача, погашення основної заборгованості в розмірі 3342555,66 грн., яка є предметом позовних вимог та здійснення остаточного розрахунку за договором № 3191/15-ТЕ-32 від 15.12. 2014 року відбулось саме на підставі спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків.

В той же час, з огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері теплопостачання та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб'єктами, що здійснюють господарську діяльність у цій сфері, відповідач не міг самостійно впливати на своєчасність розрахунків за природний газ, у зв'язку з чим вина КП теплових мереж Харківського району у прострочення і платежів за договором № 3191/15-ТЕ-32 відсутня, а отже і відсутній склад правопорушення, що згідно зі ст. 217 ГК України та ст. 614 ЦК України позбавляє ПАТ "НАК "Нафтогаз України" права застосовувати до боржника заходи відповідальності, передбачені п. 7.2 Договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова ВСУ від 23.09.2014 у справі №5011-35/1271-2012; постанова ВСУ від 01.07.2015 у справі №924/1230/14).

При цьому, умови спільних протокольних рішень не передбачали можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань та підстав для інших грошових вимог.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2017 по справі №922/4143/16 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні, в звязку з чим, апеляційна скарга ПАТ НАК Нафтогаз України не підлягає задоволенню.

Враховуючи положення статей 44, 49 ГПК України, а також приймаючи до уваги результати розгляду даної справи, судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишаються за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" м. Київ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2017 по справі №922/4143/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Тарасова І. В.

Суддя Білоусова Я.О.

Суддя Фоміна В. О.