РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2017Справа №910/18333/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Богдан Моторс"

до Дочірнього підприємства "Автоскладальний завод №2" Публічного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Богдан Моторс", Відкритого акціонерного товариства "Автоваз"

про про визнання договору недійсним

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача 1 - не з'явився;

від відповідача 2 - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» звернулось до суду з позовом до ДП «Автоскладальний завод № 2» ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» та ВАТ «Автоваз» про визнання недійсним Договору передачі прав на використання технологій, конструкторської та нормативно-технічної документації (далі - Договір) від 10.06.2011 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що укладення директором відповідача 1 Договору від 10.06.2011 відбулось з перевищенням повноважень, оскільки останній не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності внаслідок встановлених у Статуті відповідача 1 обмежень. Наведене спричинило порушення корпоративних прав позивача, як засновника відповідача 1, у зв'язку з чим позивач просив визнати спірний договір недійсним. Крім того, позивач зазначив, що відповідач 2, здійснивши верифікацію відповідача 1, мав знати про встановлені статутом обмеження повноважень директора, а відтак має нести негативні наслідки вчинення такого правочину.

Позивач, відповідач 1 та 2 явку уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, хоча про час та місце його проведення сповіщені у встановленому законом порядку.

Разом із цим, відповідач 2 надіслав пояснення по справі, в яких проти позову заперечив, зазначивши про те, що сторонами спірного Договору вчинялись дії на його виконання, що свідчить про його дійсність. Зокрема, в матеріалах справи наявні листи позивача за підписом голови Наглядової ради Свинарчука О.В. від 17.03.2010, 27.02.2010 та 27.02.2012 щодо збереження розміру ставки роялті за Договором. Крім того, у провадженні Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті Російської Федерації знаходиться справа № 43/2016 за позовом ВАТ «Автоваз» до ДП «Автоскладальний завод № 2» ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» про стягнення з останнього 159 303,11 евро основного боргу та 99 907,05 евро пені за Договором. Одночасно, відповідач 2 просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності, оскільки з моменту укладення спірного Договору та направлення позивачем вищевказаних листів пройшло більше трьох років.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до п.1.1. Статуту позивача (у редакції, чинній на час укладення спірного Договору), він утворений шляхом зміни найменування відкритого акціонерного товариства «Луцький автомобільний завод», внаслідок чого всі права та обов'язки останнього в повному обсязі зберігаються за позивачем, як його правонаступником.

Згідно з п.9.1. Статуту, управління товариством здійснюють: Загальні збори акціонерів (вищий орган товариства), Наглядова рада, Правління.

У відповідності до п.п.18 п.9.4.4. Статуту позивача, до компетенції Правління товариства відносяться, зокрема, попередній розгляд умов і надання дозволу на укладення директорами філій, представництв, дочірніх підприємства всіх господарських угод на суму, що перевищує 1 000 000,00 грн. Без попереднього письмового дозволу на укладення таких договорів Правлінням товариства директори філій, представництв, дочірніх підприємств не мають права укладати такі господарські угоди.

Відповідно до ст.1 Статуту ДП «Автоскладальний завод № 2» ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» (у редакції, чинній на час укладення спірного Договору), засновником відповідача 1 є позивач.

Пунктом 2.2. Статуту передбачено, що відповідач 1 є юридичною особою за законодавством України, що діє на основі приватної власності засновника, який виділяє для цього необхідне майно, затверджує Статут та зміни до нього, розподіляє прибуток. Засновник безпосередньо та через директора відповідача 1, що ним призначається, керує підприємством, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства.

Відповідно до п.6.2. Статуту, до виключної компетенції засновника належить питання щодо, зокрема, попереднього погодження або подальшого затвердження господарських угод (договорів, контрактів), що віднесені до прерогативи засновника згідно зі Статутом засновника та цим Статутом.

Згідно з п.7.3. Статуту, директор самостійно вирішує питання діяльності підприємства за виключенням тих, що віднесені до компетенції органів управління засновника або обмежені цим Статутом.

Відповідно до п.7.4. Статуту, директор має право без попереднього погодження із Правлінням засновника укладати всі господарські угоди на суму, що не перевищує еквівалент 100 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного Банку України на дату погодження такої угоди. У випадку, коли такі господарські угоди перевищують еквівалент 1 000 000,00 дол. США за офіційним курсом Національного Банку України на дату погодження такої угоди, то на укладення таких угод необхідно попереднє погодження Наглядової ради засновника. Без попереднього письмового дозволу на укладення таких угод Правлінням або Наглядовою радою засновника, відповідно до їх повноважень, директор підприємства не має права укладати такі господарські угоди.

Судом встановлено, що 10.06.2011 між ВАТ «Автоваз» (відповідач 2), в особі директора по корпоративному управлінню Степнової Ю.П., яка діє на підставі довіреності від 18.11.2010, та ДП «Автоскладальний завод № 2» ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» (відповідач 1), в особі директора Сопіта В.Д., діючого на підставі статуту, укладено Договір передачі прав на використання технологій, конструкторської та нормативно-технічної документації, за умовами якого відповідач 2 є власником технологій та КНТД, отриманих у результаті власних науково-дослідних та дослідно-конструкторських робіт, які мають дані, необхідні для організації виробництва, продажу та післяпродажного обслуговування продукції, а відповідач 1 бажав купити права використання технологіями та КНТД у тимчасове користування на умовах Договору (пункти 2.1., 2.2. Договору).

У подальшому, між вказаними сторонами укладались додаткові угоди до Договору.

Відповідно до п.6.1. Договору (у редакції Додаткової угоди № 6), за право використання технологій та КНТД по Договору відповідач 1 сплачує відповідачу 2 винагороду, що визначається ставкою роялті в розмірі 1 % від вартості поставлених збірних комплектів. Орієнтовний розмір винагороди по Договору за період з 01.01.2010 по 31.12.2014 складає 2 914 404,44 евро з урахуванням суми, сплаченої за використання технологій та КНТД по Договору за звітні періоди з 01.01.2010 по 31.03.2013 у розмірі 47 378 798,53 руб, включаючи утриманий на території України податок на дохід, що у перерахунку по курсу Центрального банку Російської Федерації на 31.03.2013 (39,8023 руб. за 1 евро) складає 1 190 353,28 евро.

Позивач стверджує, що при укладенні спірного правочину директор відповідача 1 перевищив повноваження, закріплені у положеннях Статуту щодо обмеження на укладення господарських угод на суму більше 1 000 000,00 дол. США без попереднього погодження з Наглядовою радою позивача, чим порушив корпоративні права останнього.

Відповідно до ст. 167 ГК України (у редакції на час укладення оспорюваного договору), корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Також, згідно зі ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору), учасники товариства мають право:

а) брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом;

б) брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів;

в) вийти в установленому порядку з товариства;

г) одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів.

д) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом.

Учасники можуть мати також інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" від 24.10.2008 № 13 зазначено, що при вирішенні корпоративного спору господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання.

З огляду на викладене, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими, а тому обов'язком позивача відповідно до статті 33 ГПК України є доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення його прав та інтересів відповідачами в справі.

Таким чином, посилаючись на порушення своїх корпоративних прав укладенням спірного договору, позивач має довести як факт порушення корпоративних прав, так і причинно-наслідковий зв'язок між укладенням оспорюваного договору та фактом порушення корпоративних прав.

Крім того, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно з ч. 1 статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З аналізу вищенаведених норм слідує, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову (постанова Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 3-670гс15).

У той же час, позивач не довів, у чому полягає порушення його корпоративних прав внаслідок укладення відповідачем 1 спірного договору, у зв'язку з чим підстави для задоволення даного позову, заявленого позивачем саме за захистом корпоративних прав, у суду відсутні, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Одночасно, враховуючи відсутність порушеного права, у суду відсутні підстави для дослідження права матеріального - обґрунтованості доводів позивача щодо недотримання відповідачем 1 положень Статуту при укладенні спірного договору.

Стосовно заяви відповідача 2 щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності заявлених позовних вимог, слід зазначити наступне.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктами 3-5 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У відповідності до п.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

З огляду на наведене вище, розгляд питання наявності чи відсутності підстав для застосування позовної давності можливий лише у випадку встановлення судом наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, у зв'язку з чим, встановивши відсутність підстав для задоволення даного позову, заява відповідача 2 про застосування наслідків спливу строків позовної давності судом відхиляється.

На підставі положень ст. 49 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 21.02.2017

Суддя Я.В. Маринченко