ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

01.03.2017 р. Справа№ 914/4395/14

за скаргою Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області по справі №914/4395/14

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», м.Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів

про стягнення 217867,86грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від скаржника (позивача): Кондратюк В.О. - представник за довіреністю

від відповідача (боржника): не з'явився

від ВДВС: не з'явився

На розгляд господарського суду Львівської області надійшла скарга Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (вх.№332/17 від 26.01.2017р.) на дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області по справі №914/4395/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк», м.Львів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів про стягнення 217867,86грн., в якій скаржник просить визнати протиправними дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Трухима Івана Євгеновича щодо своєчасного та в повному обсязі виконання рішення суду щодо примусового стягнення з ФО-П ОСОБА_1 суми заборгованості на користь ПАТ «Кредобанк», вчинені в рамках виконавчого провадження №52020604; визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Трухима Івана Євгеновича про повернення виконавчого документа стягувачеві від 29.12.2016р., винесену в рамках виконавчого провадження №52020604; зобов'язати державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Трухима Івана Євгеновича відновити виконавче провадження №52020604.

Ухвалою суду від 30.01.2017р. скаргу прийнято та призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.02.2017р. Ухвалою суду від 15.02.2017р. розгляд скарги відкладено на 01.03.2017р. з підстав викладених в ній.

Представник скаржника в судове засідання 01.03.2017р. з'явився, подав заяву (вх.№8236/17 від 01.03.2017р.) про уточнення до прохальної частини скарги, згідно якої просить суд п.2 викласти в наступній редакції: „визнати недійсною постанову державного виконавця від 29.12.2016р. №52020604", вимоги скарги підтримав повністю з підстав, зазначених у ній з врахуванням заяви про уточнення. Просив скаргу задоволити. Вказана заява прийнята судом та подальший розгляд скарги відбувається з її врахуванням.

Боржник явки повноважного представника в судове засідання 01.03.2017р. не забезпечив, поважності причин неявки суду не повідомив, письмових пояснень не подав.

Органом Державної виконавчої служби, дії якого оскаржуються, явки повноважного представника в судовому засіданні 01.03.2017р. не забезпечено, поважності причин неявки суду не повідомлено.

Зважаючи на те, що відповідно до ч.2 ст.121-2 ГПК України, неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу державної виконавчої служби, приватного виконавця в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги, а також те, що судом, у відповідності до ч.3 ст. 4-3 ГПК України, створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, підстави для відкладення розгляду скарги, передбачені у ст.77 ГПК України, не вбачаються.

Розглянувши подані матеріали скарги та дослідивши докази у їх сукупності, заслухавши пояснення представника стягувача, судом встановлено таке.

Рішенням господарського суду Львівської області від 23.02.2015р. у справі №914/4395/15 позов задоволено частково: стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства „Кредобанк" 199466,06грн. основного боргу, 18149,72грн. пені та 4352,32грн. судового збору.

Після набрання вказаним рішенням законної сили, на його примусове виконання господарським судом Львівської області 13.03.2015р. видано відповідний наказ, який пред'явлено стягувачем до виконання в Сихівський відділ державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, яким 26.08.2016р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №52020604.

14.12.2016р. стягувачем до Сихівського відділу державної виконавчої служби було надіслано заяву щодо заборони виїзду за межі України боржника.

10.01.2017р. на адресу стягувача Сихівським відділом ДВС надіслано відповідь на зазначену заяву, у якій повідомляється, що постановою від 29.12.2016р. виконавчий документ повернуто стягувачу з посиланням на п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення та заходи щодо його розшуку виявилися безрезультатними, а також повідомляється про те, що зважаючи на відсутність у виконавчому документі дати народження боржника, звернення до суду з поданням про обмеження виїзду за межі України є неможливим.

Вважаючи дії органу Державної виконавчої служби, спрямовані на забезпечення виконання судового рішення, протиправними, а винесення постанови про закінчення виконавчого провадження - неправомірним, ПАТ „Кредобанк" звернулось до суду із скаргою, в якій просить визнати протиправними дії державного виконавця Сихівського ВДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області Трухима І.Є. щодо своєчасного та в повному обсязі виконання рішення суду щодо примусового стягнення з ФО-П ОСОБА_1 суми заборгованості, вчинені в рамках виконавчого провадження №52020604 та визнати недійсною постанову державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачеві від 29.12.2016р.

При вирішенні скарги суд виходив з такого.

Як визначено ч.1 ст.121-2 ГПК України, скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Конституцією України, а саме ч.2 ст.19 передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Права та обов'язки державного виконавця у виконавчому провадженні встановлено ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-XIV від 21.04.1999р.; з подальшими змінами та доповненнями), якою визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1). Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2).

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами (пп.3, 4, 5, 6, 18, 20 ч.3).

Як встановлено ч.1 ст.27 вказаного Закону, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.32 Закону України «Про виконавче провадження», одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено ст.52 Закону України «Про виконавче провадження». Так, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (ч.1). Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих на виконання статей 19-1 та 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки" (ч.2). Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються (ч.3). На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту (ч.4). У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем (ч.5). Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця (ч.6). У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника (ч.7). Державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (ч.8).

Статтею 57 вказаного Закону визначено порядок арешту і вилучення майна боржника, статтею 62 - загальну процедуру реалізація майна, на яке звернено стягнення, а статтею 63 - звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення та земельну ділянку фізичної особи.

У своїх запереченнях Сихівський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області вважає дану скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Зокрема, стверджує, що за результатами проведених державним виконавцем заходів встановлено: за адресою місця проживання боржника майна, яке підлягає опису не виявлено, що підтверджується актом державного виконавця, боржник має відкриті рахунки в ПАТ „Кредобанк" та ПАТ „БМ Банк", що підтверджується відповіддю ДПС №, на які постановою державного виконавця накладено арешт. Проте, згідно відповіді банківських установ, кошти на рахунках боржника відсутні. Також, в ході виконавчих дій було встановлено, згідно відповіді УПФУ №, що інформація про джерела доходів боржника відсутня. Згідно відповіді РСЦ автотранспорт за боржником не зареєстровано; згідно інформаційної довідки №71528866 з реєстру прав власності на нерухоме майно - нерухоме майно зареєстроване за боржником відсутнє.

Окрім цього, у своїх запереченнях державний виконавець зазначає, що відповідно до вимог п.19 ч.3 ст.18 Закону України „Про виконавче провадження" державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням. Звернення до суду з відповідним поданням є правом, а не обов'язком державного виконавця. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність у виконавчому документі та заяві стягувача повних паспортних даних боржника, звернення до суду із поданням про заборону виїзду якого за межі України є неможливим та у відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.37 Закону України „Про виконавче провадження" (зі змінами і доповненнями, внесеними від 21.12.2016р., згідно яких з п.2 ч.1 ст.37 слова „протягом року" виключено), державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Так, підставою повернення стягувачу виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження, є відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. При винесенні даної постанови державний виконавець керувався змінами №1798-VIII від 21.12.2016р, внесеними до Закону України „Про виконавче провадження", згідно з якими слова „протягом року" виключено з п.2 ч.1 ст.37 вказаного закону.

Проте, суд звертає увагу на те, що відповідно до п.2 ч.1 ст.37 Закону України „Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Внесені зміни 21.12.2016р. №1798-VIII до вказаного закону набирають чинності з 05.01.2017р., тобто на момент винесення оскаржуваної постанови, не були чинними. Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.18 Закону України „Про виконавче провадження" ( у редакції чинній на момент видачі виконавчого документа - 13.03.2015р.), вказання дати народження боржника не було обов'язковим реквізитом виконавчого документа.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.18 Закону, державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження, має право, серед іншого, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що державним виконавцем не вжито усіх передбачених законом заходів для примусового виконання рішення господарського суду Львівської області від 23.02.2015р. у справі №914/4395/14 у виконавчому провадженні №52020604, в тому числі й тих, що спрямовані на звернення до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням, а відтак постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві винесено без достатніх правових підстав.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.9.13 Постанови №9 від 17.10.2012р. роз'яснено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє. При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

З огляду на вищенаведене, суд вважає за необхідне визнати доводи заявника правомірними та задоволити вимоги скарги.

Керуючись ст.ст. 86, 121-2 ГПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Доводи заявника визнати правомірними, скаргу Публічного акціонерного товариства „Кредобанк" (вх.№332/17 від 26.01.2017р.) - задоволити.

2. Визнати дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Трухим І.Є. - незаконними.

3. Визнати постанову старшого державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Трухим І.Є. про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП №52020604 від 29.12.2016р. по справі №914/4395/15 - недійсною.

4. Зобов'язати державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Трухим І.Є. відновити виконавче провадження №52020604.

5. Ухвала набирає законної сили з моменту її винесення. Порядок оскарження ухвали суду визначено ст.106 ГПК України.

Суддя Щигельська О.І.