ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"28" лютого 2017 р. Справа № 918/902/16

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого - судді Торчинюка В.Г., розглянувши заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення

у справі № 918/902/16

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до відповідача: Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1

про: стягнення заборгованості в сумі 30 559 грн. 70 коп.

за участю представників:

від позивача (стягувача): ОСОБА_2 НОМЕР_1 від 05 лютого 1997 року;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до відповідача Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, в якій просив суд стягнути заборгованість в сумі 30 559 грн. 70 коп.

Рішенням суду від 13 вересня 2016 року позов задоволено та стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 30 559 грн. 70 коп. основного боргу.

Додатковим рішенням від 21 вересня 2016 року стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 1 378 грн. 00 коп. судового збору.

13 лютого 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав заяву, в якій просить суд розстрочити виконання рішення суду від 13 вересня 2016 року до липня 2017 року згідно графіку.

Ухвалою суду від 16 лютого 2017 року прийнято до розгляду заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, розгляд якої призначено до слухання в судовому засіданні на 28 лютого 2017 року.

Заявник у судовому засіданні 28 лютого 2017 року не з'явився, хоча про дату, місце та час судового засідання належним чином повідомлений.

У свою чергу Стягувач просив суд відмовити Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у задоволенні заяви про розстрочки виконання рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення Стягувача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується заява відповідача про розстрочку виконання судового рішення, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні з огляду на наступне.

Згідно з вимогами частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, пункту 1 частини 3 статті 129 Конституції України, суд здійснює надані йому повноваження виключно на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Відповідно до статті 121 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання. Про відстрочку або розстрочку виконання рішення, ухвали, постанови, зміну способу та порядку їх виконання виноситься ухвала, яка може бути оскаржена у встановленому порядку. В необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" роз'яснено, що при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до статті 351 ЦПК України і статті 121 ГПК України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Наведеними нормами встановлено, що розстрочення виконання рішення є правом, а не обов'язком суду, яке реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Відтак, саме на заявника в контексті приписів статей 4-3, 33 ГПК України покладається обов'язок доведення існування відповідних підстав, тоді як стягувач, у разі наявності заперечень, має навести докази, що спростовують обставини, на які посилається заявник.

У своїй заяві Боржник посилався на скрутне фінансове становище, а також на відсутність коштів які підлягають до стягнення, на рахунку Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1.

Однак, заявник зазначає, що має змогу погасити суму заборгованості частинами у разі задоволення судом заяви поданої останнім про розстрочення виконання рішення.

Проте, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 в підтвердження викладеного у заяві про розстрочення виконання рішення не надав жодних доказів на підтвердження обставин наведених у вищезазначеній заяві.

Як вже було зазначено вище, норма статті 121 ГПК України передбачає, що задоволення заяви про розстрочку виконання рішення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Проте наведена відповідачем підстава для розстрочення виконання судового рішення - тяжке фінансове становище - не є виключною обставиною, яка б давала можливість для розстрочення виконання судового рішення, оскільки такий незадовільний майновий стан відповідача утворився, зокрема, внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об'єктивних, незалежних від нього обставин.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. За приписами статті 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, виконуються у порядку, встановленому цим Кодексом і Законом України "Про виконавче провадження".

Слід також враховувати, що за змістом частини 1 статті 229 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за невиконання грошового зобов'язання боржник несе відповідальність, якщо таке виконання стало неможливим внаслідок його винних дій чи бездіяльності, а не внаслідок дії непереборної сили, випадку тощо. Відповідальність боржника означає можливість стягнення за рахунок майна боржника суми невиконаного грошового зобов'язання. Тобто боржник може бути звільнений від відповідальності за невиконання своїх договірних зобов'язань лише в силу об'єктивних факторів.

Окрім того, частина 2 статті 218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до частини 2 статті 617 ЦК України, статті 218 ГК України не вважається винятковим випадком, зокрема, недодержання своїх зобов'язань контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язань, відсутність у боржника необхідних коштів.

В силу приписів статті 96 ЦК України юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном.

Таким чином, наведені відповідачем обставини не свідчать про неможливість або ускладнення виконання рішення господарського суду Рівненської області від 13 вересня 2016 року у справі № 918/902/16, і не є винятковими в розумінні статті 121 ГПК України. Ці обставини лише вказують на те, що примусове виконання даного судового рішення може негативно вплинути на фінансовий стан відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 2/97.

Приписами частини 1 статті 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки відповідач не довів належними та допустимими доказами наявності правових підстав, з якими закон пов'язує можливість розстрочки виконання прийнятого у даній справі судового рішення, у задоволенні його заяви слід відмовити.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 86, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити Фізичній особі - підприємця ОСОБА_1 у задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення господарського суду Рівненської області від 13 вересня 2016 року у справі № 918/902/16 за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до відповідача: Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 про: стягнення заборгованості в сумі 30 559 грн. 70 коп.

Суддя Торчинюк В.Г.