РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2017Справа №904/10795/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД»
до про Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» в особі відділення Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» №439 визнання договору недійсним
Представники:

від Позивача: не з'явились;

від Відповідача: Мандик В.А. (представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» (надалі також - «Позивач») звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» в особі відділення Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» №439 (надалі також - «Відповідач») про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 26.02.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав Позичальнику, а Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 65422 швейцарських франки та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. В якості забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 26.02.2007 року, 26.02.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» (Поручитель) було укладено Договір поруки №0/П2, згідно з умовами якого Поручитель зобов'язався перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникли за Кредитним договором №0 від 26.02.2007 року , укладеного між Кредитором та Боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Як зазначає Позивач, вказаний Договір є недійсним, оскільки договір від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» підписаний засновником ОСОБА_3, що діє на підставі протоколу №8 від 12.12.2006 року, проте такий протокол відсутній та не підписувався учасниками товариства, статутом товариства не було передбачено право учасників діяти від імені товариства. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір поруки №0/П2 від 26.02.2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД».

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 25.11.2016 року порушено провадження у справі №904/10795/16, судове засідання призначено на 08.12.2016 року.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 року матеріали справи №904/10795/16 направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до автоматичного розподілу справ Господарського суду міста Києва, справу № 904/10795/16 передано до розгляду судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2016 справу №904/10795/16 прийнято до провадження суддею Чинчин О.В., судове засідання призначено на 01.02.2017 року.

16.01.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про участь у справі в режимі відеоконференції, в якому просив Суд забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2017 року відмовлено в задоволенні клопотання Позивача про участь у справі в режимі відео конференції.

30.01.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

01.02.2017 року в судове засідання представники сторін не з'явились, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Суд прийшов до висновку про задоволення клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи.

Крім того, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати:

1) сторін:

- надати належним чином завірену копію протоколу №8 від 12.12.2006 року учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "БІО - ПРОДУКТ ЛТД";

- надати докази на підтвердження виконання умов Договору поруки №0/П2 від 26.02.2007 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2017 року відкладено розгляд справи на 15.02.2017 року, у зв'язку з неявкою представників сторін в судове засідання, витребуванням додаткових доказів по справі.

02.02.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності.

14.02.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив, яким просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог та клопотання, в якому просить Суд залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - позичальника ОСОБА_2.

15.02.2017 року в судове засідання з'явились представники сторін.

Щодо клопотання Відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - позичальника ОСОБА_2, Суд зазначив наступне.

Відповідно до п.1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотання сторін, прокурора.

Відповідно до п. 1.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ст. 27 ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін. З підстав, зазначених у третьому і четвертому реченнях частини першої згаданої статті, господарський суд залучає певну особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, й за відсутності згаданих заяви чи клопотання. Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали та обставини справи, Суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання Відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - позичальника ОСОБА_2, оскільки рішення по справі №904/10795/16 не вплине на його права та обов'язки.

В судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення по суті спору, якими підтримав вимоги та доводи позовної заяви. Представник відповідача в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, якими заперечив проти задоволення позовних вимог та подав документи для долучення до матеріалів справи.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши представників сторін, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву та заяви про застосування строків позовної давності Публічного акціонерного товариства "УКРСИББАНК".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року відкладено розгляд справи на 22.02.2017 року, у зв'язку з витребуванням додаткових доказів по справі.

15.02.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення по справі.

20.02.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові заперечення на відзив Відповідача.

22.02.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 22 лютого 2017 року представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В судове засідання представник Позивача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про відкладення справи в судовому засіданні на 22.02.2017 року.

Таким чином, Суд приходить до висновку, Позивач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги, що Позивач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Позивача не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 22 лютого 2017 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.02.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав Позичальнику, а Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 65422 швейцарських франки та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором.

В якості забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 26.02.2007 року, 26.02.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» (Поручитель) було укладено Договір поруки №0/П2, згідно з умовами якого Поручитель зобов'язався перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникли за Кредитним договором №0 від 26.02.2007 року , укладеного між Кредитором та Боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Поручителю добре відомі усі умови вищезазначеного основного договору, зокрема: сума основного договору - 65 422 шв.франків, що дорівнює еквіваленту 265613 грн. 32 коп., термін виконання основного зобов'язання - 25.02.2028 року. (п.1.2 Договору)

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань Боржника за основним договором. (п.3.1 Договору)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що вказаний Договір є недійсним, оскільки договір від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» підписаний засновником ОСОБА_3, що діє на підставі протоколу №8 від 12.12.2006 року, проте такий протокол відсутній та не підписувався учасниками товариства, статутом товариства не було передбачено право учасників діяти від імені товариства. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір поруки №0/П2 від 26.02.2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» з урахуванням заяви від 02.12.2016 року про виправлення описки у прохальній частині позову.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 26.02.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УКРСИББАНК» (Кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» (Поручитель) було укладено Договір поруки №0/П2, згідно з умовами якого Поручитель зобов'язався перед Кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх його зобов'язань перед Кредитором, що виникли за Кредитним договором №0 від 26.02.2007 року , укладеного між Кредитором та Боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно до статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Договір поруки №0/П2 від 26.02.2007 року є недійсним, оскільки договір від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» підписаний засновником ОСОБА_3, що діє на підставі протоколу №8 від 12.12.2006 року, проте такий протокол відсутній та не підписувався учасниками товариства, статутом товариства не було передбачено право учасників діяти від імені товариства.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір від імені Кредитора - Акціонерного комерційного інноваційного банку «УКРСИББАНК» було укладено ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності, виданої Банком в особі заступника голови правління - начальника Дніпровського регіонального департаменту АКІБ «УКРСИББАНК» ОСОБА_6 та зареєстрованою 05.01.2007р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим №164, з одного боку та від імені Поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» було укладено засновником ОСОБА_3, який діє на підставі протоколу №8 від 12.12.2006 року, з іншого боку.

Відповідно до п.1.7 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД», затвердженого рішенням зборів учасників товариства, оформлених Протоколом №1 від 02.02.2005 року, засновниками та учасниками товариства є ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Згідно з п.4.1 Статуту ОСОБА_3 вносить до статутного фонду 22270 грн., що дорівнює 85% статутного фонду Товариства; ОСОБА_2 вносить до статутного фонду 3930 грн., що дорівнює 15% статутного фонду Товариства

Управління Товариством здійснюють: збори учасників, директор (п.7.1 Статуту)

У п.7.2 Статуту зазначено, що вищим органом управління Товариством є збори учасників товариства. Вони складаються з учасників або призначених ними представників.

Відповідно до п.7.7 Статуту збори можуть приймати рішення з будь - яких питань діяльності товариства. До компетенції зборів належить, зокрема, укладання від імені товариства будь - яких контактів (угод) (в тому числі зовнішньоекономічних), розпорядження майном товариства, включаючи його грошові кошти, видача векселів, а також здійснення від імені товариства будь - яких інших дій, внаслідок яких у товариства виникають майнові обов'язки на суму, що перевищує розміри, вказані в п.7.19.5 цього Статуту. (пп. ї)

Повноваження, передбачені пп. а, б, г, е, є, і п.7.7 належать до виключної компетенції зборів учасників товариства і не можуть бути передані іншим органам товариства. Повноваження, які не належать до виключної компетенції зборів учасників можуть бути передані за рішенням зборів учасників іншим органам товариства . (п.7.8 Статуту)

Згідно з п.7.19.5 Статуту директор має право розпоряджатися майном товариства, включаючи його грошові кошти, укладати і підписувати одноособово угоди (контракти), приймати рішення про видачу векселів, а також здійснювати одноособово від імені товариства будь - які інші дії, внаслідок яких у товариства виникають майнові обов'язки на суму, що не перевищує 15 000 грн.

Враховуючи вищезазначені положення Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД», затвердженого рішенням зборів учасників товариства, оформлених Протоколом №1 від 02.02.2005 року, у зв'язку з тим, що за Договором поруки №0/П2 від 26.02.2007 року Поручитель поручився за виконання зобов'язань на суму 65 422 шв.франків, що дорівнювала еквіваленту 265613 грн. 32 коп., тобто перевищує 15 000 грн. 00 коп., необхідним було прийняття рішення зборами учасників товариства на укладення спірного правочину.

Як вбачається з вступної частини Договору поруки №0/П2 від 26.02.2007 року, від імені Поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» діяв засновник ОСОБА_3 на підставі протоколу №8 від 12.12.2006 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2017 року зобов'язано Сторін надати належним чином завірену копію протоколу №8 від 12.12.2006 року учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "БІО - ПРОДУКТ ЛТД".

На виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 01.02.2017 року Відповідачем надано рішення зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД», оформленого протоколом №1 від 15.02.2007 року, яким вирішено виступити поручителем ОСОБА_2 за його кредитним договором з АКІБ «УКРСИББАНК» в сумі 52 500 доларів США, право підпису покладено на ОСОБА_3

Проте, Суд не приймає вказане рішення зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД», оформлене протоколом №1 від 15.02.2007 року, в якості належного та допустимого доказу в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження надання згоди учасників товариства на укладення спірного правочину, оскільки у вказаному рішенні, оформленого протоколом №1 від 15.02.007 року, йде мова про надання дозволу на укладення договору поруки за кредитним договором у розмірі 52 500 доларів США, а Договір поруки №0/П2 від 26.02.2007 року укладений в якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором в іноземній валюті в сумі 65422 швейцарських франки.

Таким чином, Суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження прийняття рішення зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» виступити поручителем ОСОБА_2 за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 26.02.2007 року й надання засновнику товариства - ОСОБА_3 письмової згоди на укладання Договору поруки №0/П2 від 26.02.2007 року від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД».

За таких підстав, засновник ОСОБА_3 при укладенні спірного Договору не мав необхідного обсягу повноважень на укладання Договору поруки №0/П2 від 26.02.2007 року, що визначені Статутом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД», без прийняття рішення зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД».

В п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року №11 роз'яснено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Як вбачається з матеріалів справи, у вступній частині Договору поруки №0/П2 від 26.02.2007 року міститься умова про підписання його від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» засновником ОСОБА_3, який діє на підставі протоколу №8 від 12.12.2006 року.

За таких підстав, при укладенні оспорюваного правочину Публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК» було відомо про необхідність прийняття рішення зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» на укладення спірного правочину, а тому засновником ОСОБА_3 були вчинені дії з перевищенням своїх повноважень на укладання Договору поруки №0/П2 від 26.02.2007 року, що визначені Статутом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД».

Проте, правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

У п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Суд зазначає, що з огляду на те, що Договір був укладений з перевищенням повноважень, до даних правовідносин поширюється дія ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наступного схвалення Товариством з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» правочину - Договору поруки №0/П2 від 26.02.2007 року, а тому вимоги Позивача є обґрунтованими.

02.02.2017 року Відповідачем подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог Позивача.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року)

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 5013/492/12 та від 02.09.2014 року у справі № 915/1437/13.

Судом розглянуті та відхилені доводи Позивача, що Товариство з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» дізналось про наявність оспорюваного правочину - Договору поруки №0/П2 від 26.02.2007 року після порушення господарським судом Запорізької області провадження у справі №908/2159/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» про стягнення заборгованості по кредитному договору, а саме 19.08.2016 року, з огляду на наступне.

Як вбачається з п.2.1 Договору про надання споживчого кредиту №0 від 26.02.2007 року у забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за даним Договором Банком приймається, зокрема, порука «БІО - ПРОДУКТ ЛТД».

Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного правочину засновниками та учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» були ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а тому Суд приходить до висновку, що на момент укладення Договору поруки №0/П2 від 26.02.2007 року Товариству з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» було відомо про забезпечення виконання зобов'язання Позичальника за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 26.02.2007 року шляхом укладання Договору поруки з Товариством з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД».

При цьому, Суд звертає увагу, що Позивачем до матеріалів позовної заяви долучена лише перша сторінка Договору про надання споживчого кредиту №0 від 26.02.2007 року, всі інші сторінки відносяться до Договору про надання споживчого кредиту №0/2 від 26.02.2007 року, що є неприпустимим.

Таким чином, днем початку перебігу строку позовної давності у даних правовідносинах Сторін слід вважати день вчинення правочину, тобто 26.02.2007 року (дата укладення Договору поруки №0/П2 від 26.02.2007 року).

Суд зазначає, що Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 23.11.2016 року, що підтверджується вхідним штампом канцелярії господарського суду Дніпропетровської області, тобто з пропуском загального строку позовної давності.

При цьому, господарський суд також вважає за необхідне зазначити, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Відповідно до п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Однак, у даному випадку Позивач своїм правом, що передбачене ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України не скористався, клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними в процесі судового розгляду справи не подав.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За таких підстав, Суд, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» в особі відділення Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» №439 про визнання договору недійсним у зв'язку з пропуском загального строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у справі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «БІО - ПРОДУКТ ЛТД» до Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» в особі відділення Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» №439 про визнання договору недійсним - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 27 лютого 2017 року.

Суддя О.В. Чинчин