ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27 лютого 2017 р. Справа № 903/1021/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача 1: Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій"

відповідача 2: Луцької міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 Фізична особа-підприємець ОСОБА_2.

про визнання договору оренди землі припиненим та зобов'язання до вчинення дій

Суддя Філатова С.Т.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3, дов. від 16.12.2014р.

від відповідача 1: Шевчук В.В., дов. від 16.11.2016р.

від відповідача 2: Лабінська Л.О., дов. від 04.01.2017р. №1.1-8/43

від третьої особи: ОСОБА_6, дов. від 26.01.2017р., ОСОБА_7, дов. від 26.01.2017р.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України роз'яснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст. 22, 27 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки учасників судового процесу.

У судовому засіданні 27.02.2017р. відповідно до ст. 85 ГПК України проголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Суть спору:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання припиненим договору оренди земельної ділянки від 10.02.2005р., укладеного між Луцькою міською радою та відкритим акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799", зареєстрованого в книзі записів державної реєстрації договорів оренди 15 лютого 2005 року за № 289, в частині земельної ділянки площею 0,02 га, на якій розташований торговий павільйон площею 28,7 кв. м. за адресою АДРЕСА_1; зобов'язання Луцької міської ради присвоїти кадастровий номер земельній ділянці площею 0,02 га у АДРЕСА_1 та розглянути питання надання в оренду земельної ділянки ФОП ОСОБА_1 на черговій сесії Луцької міської ради, яка відбудеться після вступу в законну силу рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовані таким:

29 серпня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу ним придбано павільйон для торгівлі (А-1), загальною площею 28,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Набувши згідно договору купівлі-продажу право власності на нерухоме майно - павільйон для торгівлі за адресою АДРЕСА_1 здобув і право переоформлення на себе прав на необхідну площу земельної ділянки під даним майном та для його належного обслуговування.

В 2014 році йому стало відомо, що куплене майно знаходиться в межах земельної ділянки площею 2,6225 га, яка була надана в оренду Луцькою міською радою ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" строком на десять років згідно договору оренди № 289 від 15.02.2005 року. Даний договір припинив юридичну дію згідно ЗУ "Про оренду землі" у зв'язку з закінченням строку його дії 15 лютого 2015 року.

Проте, відповідачі ніяк не можуть по сьогоднішній день вирішити питання передачі земельної ділянки в комунальну власність.

Позивач неодноразово звертався до Луцької міської ради щодо надання в оренду земельної ділянки для обслуговування павільйона для торгівлі, Луцька міська рада і її виконавчі органи неодноразово приймали рішення про наміри затвердити генеральний план автостанції і про фінансування витрат на виготовлення даного генерального плану зацікавленими підприємцями, і так і не забезпечили жодного результату, який би забезпечував захист порушеного права на власну і необхідну частину земельної ділянки для обслуговування майна.

На підставі ст. 16 ЦК України та згідно ст. 31 ЗУ "Про оренду землі" позивач просить захистити порушене право на землю шляхом припинення правовідношення, а саме - припинення договору оренди землі в частині площі земельної ділянки, яка стосується і є необхідною для обслуговування приватного об'єкта права власності - павільйону для торгівлі за адресою АДРЕСА_1.

На підставі графічних матеріалів, зйомки, технічного паспорта на об'єкт нерухомості, генплану забудови визначено, що саме 0,02 га необхідно для обслуговування павільйону для торгівлі.

Саме припинивши договір оренди землі в частині, необхідній для обслуговування нерухомого майна 0.02 га, він зможе ідентифікувати земельну ділянку в конфігурації, необхідній для одержання правових документів на землю для власного об'єкта нерухомості (а.с 3-25).

Ухвалою суду від 05.01.2017р. порушено провадження у справі. Зобов'язано сторони подати суду додаткові докази.

Відповідач 1 ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" у судове засідання не з'явився, витребувані докази не подав, звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, яке було відхилено судом.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підставі, викладених у позовній заяві, стверджував, що договір НОМЕР_5, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2, не є припиненим, земельна ділянка не повернута, сплачуються орендні платежі.

Відповідач 2 - Луцька міська рада у відзиві від 23.01.2017р. позов заперечив, мотивуючи тим, що 29.12.2003 р. Луцькою міською радою прийнято рішення № 14/27 від 29.12.2003 р. про надання земельної ділянки на умовах оренди ВАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799" для обслуговування автостанції на АДРЕСА_1, загальною площею 26 225 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, строком на 10 років.

На підставі рішення між Луцькою міською радою, як орендодавцем, та ВАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799", як орендарем, укладено договір оренди.

Згідно п. 8 договору після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше як за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.11.2012 року припинено договір оренди земельної ділянки, укладений між Луцькою міською радою та ВАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799", 15.02.2005 р. за № 289 в частині.

12.01.2015р. на адресу Луцької міської ради надійшов лист повідомлення про поновлення договору оренди земельної ділянки.

21.01.2015р. орендодавцем направлені часткові заперечення про поновлення договору оренди шляхом укладення додаткової угоди у зв'язку із наявністю судового рішення від 28.11.2012 року, яким частково припинено договір оренди.

Стаття 33 ЗУ "Про оренду землі" містить дві різні правові конструкції поновлення договору оренди земельної ділянки (з використанням переважного права орендаря та за наслідками продовження використання земельної ділянки за відсутності відповідного заперечення орендодавця), що відрізняються підставами виникнення та механізмом реалізації.

Закон не передбачає автоматичного поновлення договору оренди землі у разі припинення його дії, якщо орендар пропонує укласти додаткову угоду про продовження дії договору на тих самих умовах, щодо яких не досягнуто взаємної згоди сторін.

Отже, у разі, якщо сторони не досягли згоди щодо укладення додаткової угоди про продовження строку дії договору оренди землі, переважне право на укладення договору у орендаря припиняється.

Положення частин 1-5 ст. 33 ЗУ "Про оренду землі" не надають орендареві право на продовження дії договору без погодження з орендодавцем, яке має бути реалізоване шляхом укладення додаткової угоди. За таких обставин, міська рада розглянула надіслану пропозицію укласти додаткову угоду, але не досягнуто домовленості щодо істотних умов договору, а саме площі орендованої земельної ділянки (листи від 21.01.2015 р. № 1.1-15/307, 25.02.2015 р. №1-15/1099), тому переважне право орендаря на укладення договору оренди припиняється.

Згідно ч. 6 ст. 33 ЗУ "Про оренду землі" договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою і за відсутності протягом місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди. Відтак, договір оренди закінчився, орендодавцем в місячний термін 11.03.2015р. листом № 29-11/235 повідомлено про заперечення у поновленні договору оренди.

Таким чином, підстави для поновлення договору оренди землі, визначені ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", є обмеженими з огляду на встановлення зі сторони орендодавця права реагувати на продовження орендарем користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору. В даному випадку міська рада відреагувала та направила лист - повідомлення, відповідно до якого заперечувала у поновленні договору оренди землі.

Що стосується вимоги про присвоєння кадастрового номеру та зобов'язання розглянути питання надання в оренду земельної ділянки на черговій сесії міської ради, вказав:

Наразі порядок присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам регулюється ЗК України, Тимчасовим порядком присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2010 року №749, Законом України "Про Державний земельний кадастр" від 7 липня 2011 року.

Згідно ч.1 ст. 6 Закону України "Про Державний земельний кадастр" ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Визначення та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці здійснюють територіальні органи Держземагенства. Кадастровий номер земельної ділянки визначається за результатами складання документації із землеустрою до її погодження та прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність (користування) в установленому порядку.

Позовна вимога про зобов'язання міської ради присвоїти кадастровий номер пред'явлена не до тієї особи, яка повинна відповідати за даною вимогою, не є зобов'язаною особою, суб'єктом матеріальних правовідносин щодо присвоєння кадастрового номера земельній ділянці. У цьому випадку Луцька міська рада не є належним відповідачем.

Позовна вимога про зобов'язання Луцької міської ради розглянути на сесії питання надання в оренду земельної ділянки є необґрунтованою та протиправною, оскільки суперечить встановленій законодавством процедурі надання земельних ділянок в оренду, вирішення земельних питань є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування.

Прийняття рішення відповідних органів щодо надання земельних ділянок в оренду неможливе без наявності проектів землеустрою у разі зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону, або надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).

Таким чином, якщо позивач зацікавлений в одержанні у користування земельної ділянки із земель комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, має звернутися з клопотанням про надання дозволу на його розробку до органу місцевого самоврядування в залежності від місця розташування земельної ділянки.У клопотанні щодо надання земельної ділянки в оренду особа зазначає орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки. В разі вилучення земельної ділянки у іншого землекористувача, необхідна його письмова згода, засвідчена нотаріально.Відповідний орган місцевого самоврядування в межах повноважень у місячний строк розглядає клопотання і надає виключно за рішенням ради, дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у наданні (а.с. 40-76).

Розгляд справи 23.01.2017р. було відкладено до 07.02.2017р. відповідно до ст. 77 ГПК України для витребування додаткових доказів.

Позивач у письмових поясненнях від 30.01.2017р. позовні вимоги підтримав, мотивуючи таким:

Позивач ФОП ОСОБА_1 придбав торгівельний павільйон у ФОП ОСОБА_8 згідно договору купівлі-продажу від 29.08.2013 року. До даного часу саме продавець цього нерухомого майна володів і користувався ним більше 15 років поспіль.

Юридичне оформлення даного нерухомого майна проведено на підставі рішення господарського суду Волинської області від 31 травня 2007 року по справі № 01/21-93 за попереднім власником ОСОБА_8

Згідно ухвали суду по справі № 5004/2454/11 від 12 березня 2013 року суд встановив факт наявності безспірного права власності на торгівельний павільйон у відповідача ОСОБА_8 та прийняв і задоволив клопотання ПрАТ «ВОПАС» про закриття провадження по справі у зв'язку з відмовою від позову згідно п. 4 ч. 1 ст. 80 та ст. 86 ГПК України.

Договір оренди між ПрАТ «ВОПАС» і Луцькою міською радою діє, орендну плату орендар ПрАТ «ВОПАС» за 2015 і 2016 роки сплатив, відсутній акт повернення земельної ділянки від ПрАТ «ВОПАС» Луцькій міській раді.

У відзиві від 07.02.2017р. ПрАТ "ВОПАС" позов заперечив, мотивуючи таким:

Рішенням Луцької міської ради від 28.12.2004 № 21/15.3 «Про надання земельної ділянки на умовах оренди ВАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799" для обслуговування автостанції на АДРЕСА_1» надано для користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 на умовах оренди площею 2,6225 для обслуговування автостанцій.

Дане рішення, яке є підставою укладення оскаржуваного позивачем договору оренди землі, є чинним, не скасованим і не оскарженим.

Цільове використання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, наданої у користування на умовах оренди - для обслуговування автостанції (землі автомобільного транспорту).

На виконання вимог договору оренди ПрАТ "ВОПАС" подало до Луцької міської ради лист-повідомлення про продовження договору оренди від 15.02.2005р., а також проект додаткової угоди. Доказами надіслання та отримання даного листа являються поштові квитанції та відмітка Луцької міської ради на самому листі.

У встановлені законодавством строки Луцька міська рада питання продовження договору оренди не розглянула, письмової відповіді не надала.

Посилання Луцької міської ради на той факт, що ніби-то на адресу відповідача 21.01.2015р. направлені заперечення проти договору оренди, не відповідають дійсності. Жодних документів від Луцької міської ради відповідач не отримував.

Як вбачається із листа про надання інформації адвокату, Луцька міська рада повідомила, що рішень щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 не приймала.

Крім того, Луцька міська рада і станом на день розгляду спору отримує від ПрАТ «ВОПАС» орендну плату щомісячно, що підтверджується розрахунком. Жодних заперечень щодо сплати орендної плати Луцька міська рада не висловлювала.

Вказана земельна ділянка не вилучалась жодним чином та не поверталась, жодних актів повернення не підписувалось, відсутні і будь-які судові рішення про повернення земельної ділянки. Таким чином, ПрАТ "ВОПАС" законно використовує земельну ділянку по АДРЕСА_1. Аналогічну позицію висловлює Вищий господарський суд України у справі № 926/1425/16.

Позивачем не надано належних доказів того, що під набутим об'єктом нерухомого майна попередньому власнику належала відповідна земельна ділянка на праві власності або ж на праві користування.

Відповідно до п. «а», «є» ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та набуття іншою особою права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Враховуючи зазначені норми матеріального права, з пропозицією або ж вимогою про розірвання договору оренди земельної ділянки має право звертатись сторона договору, при цьому необхідною умовою має бути добровільна відмова від права користування земельною ділянкою орендарем ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій». За відсутності такого клопотання неможливе припинення права користування спірною земельною ділянкою.

Посилання позивача, як на підставу обґрунтування позову, що з урахуванням ст. З77 Цивільного кодексу України, ст. 120 ЗК України, факт набуття права власності на будівлю, споруду є автоматичним переходом права власності на земельну ділянку, що знаходиться під такими об'єктами, є необгрунтованим та безпідставним, так як на момент державної реєстрації права власності на павільйон (31.11.2007 року, номер запису 750 в книзі: 18, що засвідчується витягом № 16641006) земельна ділянка вже перебувала у користуванні ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» із визначеним її цільовим використанням на підставі договору оренди.

Необхідною умовою укладання договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки.

Представник відповідача 2 - Луцької міської ради у письмових поясненнях, відібраних у судовому засіданні 07.02.2017р., повідомив, що листи, зазначені у відзиві від 23.01.2017р., направлялись простою кореспонденцією; лист від 03.06.2015р. №1.1-30/3046 - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

У судовому засіданні 07.02.2017р. представник відповідача 1 - ПрАТ "ВОПАС" звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі №161/738/17 за позовом Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» до ОСОБА_8, ОСОБА_1 про визнання договору недійсним.

Позивач клопотання відповідача 1 про зупинення провадження у справі заперечив, посилаючись на те, що сторонами спору, який на розгляді в Луцькому міськрайонному суді є не ФОП, а фізичні особи .

Стороною договору купівлі-продажу нерухомості позивач не виступав і права його даним правочином не порушені і даний позов пред'явлено умисно для затягування судового процесу.

Зауважив, що важливим аргументом є справа №5004/245/11 і ухвала про закриття провадження по справі саме за позовом ПрАТ "ВОПАС" про знесення торгового павільйону, ще коли той належав ФОП ОСОБА_8 і саме за заявою позивача про відмову від позову і було закрито дане судове провадження. Отже, жодних претензій до даної нерухомості, а тим більше до права нею розпорядження, у ПрАТ "ВОПАС" немає і бути не може. Спір вже вирішено судом, а точніше позивач сам визнав статус даної нерухомості за власною заявою, з приводу подачі якої наслідки були чітко роз'яснені судом позивачу.

В обґрунтування вимог про зобов'язання Луцької міської ради щодо присвоєння кадастрового номеру земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування торгового павільйону, послався на ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (а.с. 174-179).

В судовому засіданні 07.02.2017р. згідно зі ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 21.02.2017р. до 14.00год для представлення додаткових доказів.

Відповідач 2 - ПрАТ "ВОПАС" у клопотанні від 25.02.2017р. вказав, що згідно інформації з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців за адресою АДРЕСА_1 перебуває релігійна організація Духовне управління християнських церков «Царство Боже». Згідно кадастрової карти недобудоване приміщення даної релігійної організації розташоване поруч між ділянкою автостанції та торговим центром "Слон".

Таким чином, нерухомість позивача не може бути розташована за адресою АДРЕСА_1. Вказані обставини спростовують доводи позивача (а.с. 183-192).

Луцька міська рада у поясненнях від 21.02.2017р. №3-30/136 на відзив відповідача 1 повідомила наступне:

ПрАТ «ВОПАС» 12.01.2015 р. направив лист повідомлення про поновлення договору оренди земельної ділянки. Орендодавцем Луцькою міською радою направлено заперечення у поновленні договору оренди у зв'язку із наявністю судового рішення, яким частково припинено даний договір.

21.01.2015 р. Луцькою міською радою направлено заперечення щодо укладення додаткової угоди, що передбачена ч. 1-5 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі».

Земельна ділянка відповідно до договору надавалася в оренду площею 26 225 кв.м. кадастровим номером НОМЕР_1. Відповідно до судового рішення від 28.11.2012 р. припинено даний договір в частині земельної ділянки площею 472 кв.м. На виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду було присвоєно згідно поділу земельної ділянки два кадастрові номери: земельній ділянці площею 25753 кв.м. кадастровий номер НОМЕР_3; земельній ділянці площею 472кв.м. кадастровий номер НОМЕР_2, що підтверджується листом Управління Держгеокадастру у Луцькому районі Волинської області від 07.02.2017 р.

Враховуючи названу обставину, Луцька міська рада не могла продовжити договір оренди шляхом укладення додаткової угоди, оскільки земельній ділянці для обслуговування автостанції присвоєно інший кадастровий номер та зменшено відповідно її площу. Станом на даний час не існує земельної ділянки з тим кадастровим номером, площею, межами, що була передана за спірним договором ПрАТ «ВОПАС».

Відповідно до ч. 1-5 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» між сторонами не досягнуто згоди щодо істотних умов договору, а саме площі об'єкта оренди.

11.03.2015 р. надіслано орендареві лист-заперечення у поновленні договору у місячний строк після закінчення договору оренди в порядку ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі».

Також, відповідно до ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», спірний договір не можна вважати поновленим на тих самих умовах, оскільки, об'єкт оренди - земельна ділянка, що була передана в користування орендарю згідно договору НОМЕР_5, змінилася у зв'язку із поділом такої земельної ділянки на дві окремі.

Лист-заперечення від 11.03.2015 р. було направлено на адресу відповідача 1 простою поштовою кореспонденцією, що підтверджується витягом з реєстру відправленої поштової коренспонденції за 2015 р. управління земельних ресурсів Луцької міської ради.

Враховуючи, що приписи зазначеної вище правової норми Закону пов'язують автоматичне поновлення договору з фактом відсутності заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди, який в свою чергу, має підтверджуватися або фактом відсутності відповідного листа (рішення) або фактом його не надсилання (а не посиланням і неотриманням), тому відсутні підстави для задоволення позову.

Зазначена правова позиція викладена Вищим господарським судом України у постанові від 23.02.2016 р. у справі № 903/752/15.

Доводи ПрАТ «ВОПАС» про відсутність рішення Луцької міської ради щодо відмови у поновленні спірного договору оренди землі є безпідставні та такі, що не відповідають чинному законодавству. ЗУ «Про оренду землі» не встановлено обов'язку міської ради щодо прийняття на сесії ради рішення про відмову у поновленні договору оренди, такий обов'язок виникає лише у разі позитивної відповіді орендодавця на пропозицію орендаря щодо продовження договору.

Дана правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 25.10.2016 р. у справі № 903/176/16.

Отримання платежів до місцевого бюджету за фактичне користування земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди від ПрАТ «ВОПАС» є таким, що відповідає нормам податкового законодавства, але не може розглядатися як правова підстава для продовження чи поновлення дії такого договору (а.с 194-200).

21.02.2017р. ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про залучення до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1, мотивуючи тим, що відповідно до дозволу на розміщення об'єкту торгівлі № 255 від 01.03.2007 р. здійснює свою торгівельну діяльність за адресою АДРЕСА_1.

Позивач клопотання заперечив, відповідач 1 підтримав, відповідач 2 поклався на розсуд суду.

У судовому засіданні 21.02.2017р. відповідно до ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 27.02.2017р. до 11.00год. для обґрунтування клопотання та представлення відповідачем 2 пояснень щодо розбіжностей в адресах.

Суд, розглянувши клопотання про залучення третьої особи, ухвалою від 27.02.2017р. задовольнив його, керуючись ст. 27 ГПК України.

Представники третьої особи в обґрунтування тверджень, що нерухоме майно позивача знаходиться за іншою адресою, ніж адреса земельної ділянки, що перебувала в оренді ПрАТ "ВОПАС", долучили додаткові докази (а.с. 231-240).

В судовому засіданні 27.02.2017р. представник відповідача 1 - ПрАТ "ВОПАС" в межах повноважень, визначених ст.22 ГПК України, звернувся до суду із заявою про залишення клопотання від 07.02.2017р. про зупинення провадження у справі до вирішення справи Луцького міськрайонного суду №161/738/17, без розгляду (а.с. 221).

Водночас, представник відповідача 2 - Луцької міської ради 27.02.2017р. звернулась до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі до вирішення справи за позовом Луцької міської ради до ПрАТ "ВОПАС" про повернення спірної земельної ділянки, мотивуючи таким:

Луцькою міською радою подано позовну заяву про повернення спірної земельної ділянки по акту приймання-передачі.

У разі задоволення позову про повернення земельної ділянки будуть відсутні підстави для задоволення позову про припинення договору оренди земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Вирішення даної справи не можливе до остаточного вирішення справи по повернення земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в. м. Луцьку.

Долучив докази направлення господарському суду Волинської області позовної заяви 24.02.2017р., копію позовної заяви про повернення земельної ділянки від 23.02.2017р. №3-30/149 (а.с. 222-227).

Щодо пояснень до адреси позивача подав незавірену ксерокопію довідки директора КП "Луцькмістобуд" №102 від 13.07.2007р., згідно якої павільйону для торгівлі, що знаходиться по АДРЕСА_1 згідно рішення суду від 31.05.2007р. у справі №01/21-93 зарезервована нова поштова адреса: АДРЕСА_1, яка в силу ст.ст. 32-34 ГПК України не прийнята судом як належний та допустимий доказ (а.с. 229).

Представники позивача, відповідача 1 та третьої особи клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи за позовом Луцької міської ради до ПрАТ "ВОПАС" про повернення земельної ділянки заперечили.

Згідно частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

У пункті 3.16. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що статтею 79 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зважаючи на те, що на час вирішення клопотання відсутні докази порушення провадження у справі за позовом Луцької міської ради до ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" про повернення земельної ділянки, клопотання задоволенню не підлягає, як таке, що суперечить ст. 79 ГПК України.

В судовому засіданні 27.02.2017р. представники сторін та третьої особи засвідчили відсутність додаткових пояснень та доказів по справі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, та дослідивши долучені до справи докази, -

ВСТАНОВИВ:

29.08.2013р. між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно якого продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає павільйон для торгівлі /А-1/, загальною площею 28,7кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і зобов'язується сплатити суму, зазначену в п. 2.1 цього договору. Павільйон для торгівлі належить продавцю на підставі договору, укладеного 08 січня 1999 року між підприємцем ОСОБА_9 та підприємцем ОСОБА_8, та рішення господарського суду Волинської області від 31 травня 2007р. у справі №01/21-93, зареєстрованих в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно комунальним підприємством "Волинське обласне бюро технічної інвентаризації" 13 листопада 2007 року за №21007451. Державну реєстрацію права власності на майно в Державному реєстрі прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором прав на нерухоме майно, право власності зареєстровано 29.08.2013р., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_4 (п. 1.1 договору, а.с. 8-9).

В технічному паспорті на об'єкт зазначена адреса павільйону для торгівлі - АДРЕСА_1, рік побудови 1998, загальна площа 28,7м.кв. (а.с. 10-14).

Позивач просить визнати припиненим договір оренди земельної ділянки, укладений між Луцькою міською радою та відкритим акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799", зареєстрований в книзі записів державної реєстрації договорів оренди 15 лютого 2005 року за 289, в частині земельної ділянки площею 0,02 га, на якій розташований торговий павільйон площею 28,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

10.02.2005р. між Луцькою міською радою (орендодавець) та відкритим акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799" на підставі рішення Луцької міської ради №21/15.3 від 28.12.2004р. був укладений договір оренди землі, згідно з яким в оренду для обслуговування автостанції передана земельна ділянка загальною площею 26 225кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1. Земельна ділянка передана в оренду разом з будівлями, що належать на праві власності орендарю. Цільове призначення земельної ділянки - землі транспорту та інші.

Договір укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

У п. 28 договору орендодавець зобов'язався у місячний строк з дня надходження клопотання орендаря розглянути питання про продовження дії договору.

У п. 29 договору передбачено право орендаря при належному виконання обов'язків відповідно до умов договору після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

Згідно п. 36 договір оренди припиняється у разі: закінчення строку, на який було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи-орендаря.

Відповідач 1 ПрАТ "ВОПАС" стверджує поновлення договору оренди землі на підставі ст.33 Закону України "Про оренду землі".

В обґрунтування твердження послався на лист-повідомлення №8/2 від 12.01.2015р. про намір поновлення договору оренди НОМЕР_5 на 10 років з долученням додаткової угоди (а.с. 57-58).

Відповідач 2 - Луцька міська рада поновлення договору заперечив, обґрунтовуючи зміною кадастрового номеру та площі земельної ділянки на підставі постанови Рівненського апеляційного господарського суду 15.10.2012р. у справі №500/612/12, що потребує розробки проекту землеустрою з урахуванням фактичного використання земельної ділянки, про що надіслано лист-заперечення 21.01.2015р., отримання якого відповідач 1 заперечив.

Стаття 33 Закону України від 6 жовтня 1998 р. №161-XIV "Про оренду землі" (далі - Закон №161-XIV) об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

Так, у ч. 1 ст. 33 цього Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених цією нормою певної процедури і строків (частини 2 - 5 цієї статті).

Для застосування ч. 1 ст. 33 Закону N 161-XIV та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору оренди землі на новий строк; до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною 6 ст. 33 Закону N 161-XIV передбачена інша підстава поновлення договору оренди, а саме у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону N 161-XIV, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; немає письмового повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

На час провадження у даній справі додаткова угода відповідно до вимог ст.33 Закону України не укладена.

Судові спори між відповідачем 1 - ПрАТ "ВОПАС" та відповідачем 2 - Луцькою міською радою про визнання договору оренди землі НОМЕР_5 від 15.02.2005р. поновленим та визнання додаткової угоди укладеної; про повернення земельної ділянки, не відбулися.

В судовому засіданні 27.02.2017р. відповідач 1 повідомив про звернення до суду з вимогою про визнання договору оренди землі НОМЕР_5 від 15.02.2005р. поновленим та додаткової угоди укладеною; відповідач 2 - про повернення земельної ділянки площею 25 753 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_3, розташованої за адресою АДРЕСА_1. На час вирішення даної справи провадження у справах не порушено.

В даному судовому провадженні за відсутності судового рішення, що набрало чинності, позивач та відповідач 1 - ПрАТ "ВОПАС" вважають доведеними обставини, а відповідач 2 - Луцька міська рада заперечує обставини щодо поновлення та дії договору оренди землі, при цьому відповідач 1 для підтвердження обставин, а відповідач 2 для заперечень, звернулися з відповідними позовами до суду.

За змістом ст.ст. 34, 35 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На час вирішення даного спору додаткова угода про продовження дії договору не укладена, судове рішення, яким встановлена обставина щодо поновлення дії договору оренди землі, відсутнє, а встановлення цих обставин в даному судовому провадженні з процесуальним статусом сторін по договору оренди землі - відповідач 1 та відповідач 2, неможливо.

При цьому судом не прийняті доводи позивача про доведення обставин поновлення договору оренди, укладеного між самостійними юридичними особами, внаслідок відсутності акту прийому-передачі, здійснення відповідачем 1 оплат, як такі, що суперечать змісту 35 ГПК України та потребують у разі заперечень встановлення судом.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про припинення договору оренди земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 15 лютого 2005 року за НОМЕР_5 в частині земельної ділянки площею 0,02 га, на якій розташований торговий павільйон площею, 28,7кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, належними доказами в підтвердження дії договору оренди землі НОМЕР_5 від 15.02.2005р., не обґрунтована.

Звертаючись з позовом, позивач обґрунтував вимогу про припинення договору оренди, посилаючись на норми ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, згідно яких до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Як встановлено судом, позивачем ОСОБА_1 торговий павільйон загальною площею 28,7кв.м. за адресою АДРЕСА_1 придбаний у ОСОБА_8 по договору купівлі-продажу 29.08.2013р. (а.с 8-9).

У чинній постанові ВГСУ від 11.07.2012р. №5004/36/12 за позовом підприємця ОСОБА_8 (попереднього власника), ОСОБА_10 до відповідача 1 Луцької міської ради, відповідача 2 приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" про визнання частково недійсним договору оренди земельної ділянки НОМЕР_5 від 15.02.2005р., колегія суддів погодилась з висновком апеляційного господарського суду, що на час укладення спірного договору оренди в 2005 році у позивачів ще не виникало права власності на об'єкти, розташовані на цій земельній ділянці. Відповідно до ч.3, ч.4 ст.334 ЦК України право власності на майно позивача 1 виникло 31.05.2007 - з моменту набрання законної сили рішенням Господарського суду Волинської області у справі № 01/21-93 про визнання договору дійсним. 13.11.2007 позивачем 1 зареєстровано право власності на об'єкт, а позивачем 2 придбано на прилюдних торгах об'єкт 26.12.2011, а зареєстровано 10.01.2012. Таким чином, як вірно встановлено апеляційним господарським судом, спірний договір оренди від 15.02.2005 не порушував права та інтереси позивачів у земельних відносинах.

Крім того, Вищий господарський суд України у постанові від 13.12.2012р. по справі №5004/612/12 за позовом підприємця ОСОБА_8 (попереднього власника) до відповідача 1: Луцької міської ради; відповідача 2 ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій"; відповідача 3 Управління держкомзему у місті Луцьку Волинської області про припинення договору оренди та його розірвання, залишив без змін постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 15.10.2012р., якою скасовано рішення в частині задоволення позову - розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між Луцькою міською радою та ВАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799", зареєстрованого в книзі записів державної реєстрації договорів оренди 15.02.2005р. за № 289,, у цій частині прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.

Вищий господарський суд у постанові вказав, що установивши те, що позивач не є стороною договору, апеляційний суд дійшов правомірного висновку, що згідно з приписами статті 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до частини 2 статті 120 Земельного кодексу України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти, до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. З правового аналізу вказаних норм вбачається, що у зв'язку з переходом права власності на об'єкти нерухомості відбувається перехід прав до набувача тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу. Проте, під час розгляду справи позивачем не доведено того, що під набутим об'єктом нерухомого майна попередньому власнику належала відповідна земельна ділянка на праві власності або ж на праві користування. Установлено апеляційним судом і те, що на момент державної реєстрації права власності на павільйон (31.11.07, номер запису 750 в книзі 18, що засвідчується витягом № 16641006), земельна ділянка вже перебувала у користуванні Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" із визначеним її цільовим використанням на підставі договору оренди.

Тобто, зважаючи на зміст постанов ВГСУ від 11.07.2012р. №5004/36/12 та від 13.12.2012р. по справі №5004/612/12, попередньому власнику об'єкту не належала відповідна земельна ділянка на праві власності або праві користування, водночас, вона перебувала у користуванні відповідача 1 із визначеним цільовим використанням - обслуговування автостанції.

Стаття ст.20 ЗК України закріплює положення про те, що визначення та зміна належності земельної ділянки до певної категорії земель є прерогативою органів суспільної влади - органів державного самоврядування, які наділені повноваженнями визначення та зміни цільового призначення земель. Громадяни та юридичні особи, а також органи влади, які не наділені зазначеними повноваженнями, не мають права змінювати приналежність земельної ділянки до певної категорії земель. Крім цього, всі суб'єкти права власності та права користування земельними ділянками, у тому числі й органи, які мають право встановлювати та змінювати категорійність земель, зобов'язані забезпечити використання земельних ділянок відповідно до визначеного в установленому порядку їх цільового призначення. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Земельна ділянка має використовуватись виключно відповідно до її цільового призначення.

Водночас, стаття 377 ЦК України, на яку послався позивач, передбачає перехід права користування на земельній ділянці без зміни її цільового призначення.

Доказів зміни цільового призначення земельної ділянки суду не надано.

Не приймає суд і доводи позивача щодо встановлення обставин, які не потребують доказування, ухвалою господарського суду Волинської області від 12.03.2013р. про припинення провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України у зв'язку з відмовою по справі №5004/2454/11 за позовом приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" до підприємця ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки, як такі, що суперечать змісту ст. 35 ГПК України, згідно якої преюдиціальне значення мають лише обставини, встановлені рішенням суду, у яких беруть участі ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Зважаючи на безпідставність вимоги про припинення договору оренди земельної ділянки НОМЕР_5 від 15.02.2005р. в частині земельної ділянки площею 0,02га, не підлягають до задоволення і похідні вимоги про зобов'язання Луцької міської ради присвоїти кадастровий номер земельній ділянці площею 0, 02га у АДРЕСА_1 та розглянути питання надання в оренду земельної ділянки ФОП ОСОБА_1 на черговій сесії Луцької міської ради, яка відбудеться після вступу в законну силу рішення суду по даній справі.

Решта доводів та заперечень сторін, третьої особи висновків суду щодо передчасності та безпідставності звернення до суду про припинення договору оренди в частині, до встановлення іншим судом обставин щодо дії даного договору, не спростовують. Це доводить і дії сторін договору щодо звернення до суду в окремому провадженні з відповідними позовними вимогами про визнання договору оренди землі поновленим та визнання додаткової угоди укладеної та про повернення земельної ділянки, на частину якої претендує позивач.

Згідно зі ст. 49 ГПК України при відмові у позові підстави віднесення судових витрат на відповідачів відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 377 ЦК України, ст.ст. 20, 120 ЗК України, ст. 33 Закону України "Про оренду землі, ст.ст. 32-35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

У позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій", Луцької міської ради про визнання припиненим договору оренди земельної ділянки, укладеного між Луцькою міською радою та Відкритим акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799", зареєстрованого в книзі реєстрації договорів оренди від 15.02.2005р. НОМЕР_5 в частині земельної ділянки площею 0,02га, на якій розташований торговий павільйон площею 28,7кв.м. за адресою АДРЕСА_1 та зобов'язання Луцької міської ради присвоїти кадастровий номер земельній ділянці площею 0,02га у АДРЕСА_1 та розглянути питання надання в оренду земельної ділянки фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на черговій сесії Луцької міської рад, яка відбудеться після вступу в законну силу рішення суду, відмовити.

Відповідно до ст.85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.84 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено

02.03.2017

Суддя С. Т. Філатова