РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017Справа №910/22886/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА»

до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»

про стягнення 35 523,92 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення грошових коштів у розмірі 35 523,92 грн. в порядку регресу, а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору добровільного комплексного страхування на транспорті №030140/4055/0000019 від 09.07.2014 страхувальнику страхове відшкодування, він набув згідно ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» право регресної вимоги щодо стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі, як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/22886/16 та призначено до розгляду на 26.01.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 розгляд справи відкладено на 15.02.2017.

У судове засідання 26.01.2017 з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник позивача у вказане судове засідання не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: №674, № 682.

У судове засідання 15.02.2017 уповноважені представники позивача та відповідача не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 15.02.2017 позивач та відповідач були повідомлені належним чином.

Про дату, час і місце розгляду даної справи представник позивача та відповідач повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень: № 514 та № 522.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 26.01.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача подано супровідний лист б/н від 10.01.2017 разом з доданими до нього документами, зокрема: письмове підтвердження від 10.01.2017 про відсутність тотожних проваджень у господарських судах або інших органах; письмові пояснення по суті позову, а також клопотання від 10.01.2017 про відкладення розгляду справи на іншу дату. Лист разом з доданими до нього додатками судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 26.01.2017 представником відповідача подано заяву №03/261 від 25.01.2016 про залишення позову без розгляду, в якій останній повідомляє, що в провадженні Овідіпольського районного суду Одеської області знаходиться спір між тими ж сторонами, про то й же предмет і з тих же підстав, а саме цивільна справа №523/18879/15-ц за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа - Гарант» та ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку суброгації, у зв'язку з чим просить залишити позов без розгляду. Заяву про залишення позову без розгляду судом долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 15.02.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача подано супровідний лист №671 від 09.02.2017 разом доданими до нього документами, зокрема: письмові пояснення №672 від 09.02.2017 щодо стану розгляду цивільної справи №523/18879/15-ц; письмове підтвердження №673 від 09.02.2017, що у провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та не має рішення цих органів з такого спору; клопотання №674 від 09.07.2017 про розгляд справи за відсутності представника позивача. Документи долучено судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 15.02.2017 сторонами суду не надано.

Про поважні причини неявки уповноважених представників позивача та відповідача у судове засідання 15.02.2017 суд не повідомлено.

Згідно п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась, сторони не скористалися належним їм процесуальним правом приймати участь у судовому засіданні, враховуючи клопотання позивача про розгляд справи без участі представника ПАТ» СК «УНІКА» та процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, суд не знаходив підстав для відкладення розгляду справи та на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноважених представників сторін, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Окрім того суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасників(-а) судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін (-они) про час і місце розгляду його позову, не є в подальшому підставою для скасування судового рішення, прийнятого за відсутності представника(-ів) сторони спору.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи 26.01.2017 представника відповідача ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача у судовому засіданні 26.01.2017 повідомив суд, що права та обов'язки йому зрозумілі.

Відводу судді сторонами не заявлено.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні 26.01.2017 пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору та перевіривши надані сторонами докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п. 6 ч. 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 09 липня 2014 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» (страховик за договором, позивач у справі) та громадянином ОСОБА_2 (страхувальник за договором), вигодонабувач - Публічне акціонерне товариство «Кредит Європа Банк», укладено Договір добровільного комплексного страхування на транспорті №030140/4055/0000019 (далі - Договір страхування), предметом якого, зокрема, є майнові інтереси, які не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом та прикріпленим до нього зовні та всередині додатковим обладнанням.

Відповідно до умов Договору страхування забезпечений транспортний засіб автомобіль марки Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску.

Строк дії Договору страхування визначений з 15.07.2014 по 14.07.2015 включно.

Відповідно до п.1.3 Договору страхування франшиза (безумовна) за ризиком «ДТП» складає 1,0% від страхової суми, але не менше 100 євро, і становить 3111,15 грн.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Відповідно до ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Відповідно до визначення частини 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

За визначенням ст. 8 Закону України "Про страхування" страховим ризиком є певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Аналогічне визначення поняття страхового випадку міститься в п. 2.2 Договору страхування.

Як вбачається зі змісту п. 1.3 Договору страхування дана дорожньо-транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

При цьому за умовами п. 2.2 Договору страхування дорожньо - транспортна пригода визначена як подія, що відбулася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди або спричинено матеріальний збиток.

Згідно первинної довідки від 19.02.2015 та розгорнутої довідки №58192345 про дорожньо-транспортну пригоду, сформовані відділом ДАІ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві, копії яких наявні в матеріалах справи, 19.02.2015 у м. Києві на Подільському узвозі відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю транспортного засобу марки Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2, та транспортного засобу марки Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_1, в результаті чого автомобілі отримали механічні ушкодження.

Так, в результаті ДТП було пошкоджено застрахований у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «УНІКА» автомобіль марки Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Як вбачається з умов Договору страхування дана дорожньо-транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом пункту 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно частини 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Згідно підпункту 6.3.5. пункту 6.3 Договору страхування страхувальник зобов'язаний повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, передбачений договором.

У відповідності до умов Договору страхування 20.02.2015 страхувальник - гр. ОСОБА_2 звернувся до страховика - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» із заявою №00163336 про подію, що має ознаки страхового випадку та проханням, у разі визнання даної події страховим випадком, виплатити страхове відшкодування на СТО шляхом перерахування по системі «Аваль-Експрес», копія якої наявна в матеріалах справи.

За умовами Договору страхування розмір страхового відшкодування визначається виходячи з фактичного розміру збитків, завданих транспортному засобу в результаті страхового випадку, та розрахованого відповідно до умов договору. Розмір страхового відшкодування не може перевищувати розмір прямого збитку, понесеного страхувальником, та розміру страхової суми, зазначеної у договорі. Розрахунок суми страхового відшкодування визначається на день настання страхового випадку (п. 9.3. Договору страхування).

Крім того, для отримання страхового відшкодування при настанні страхового випадку за ризиком «ДТП» надаються наступні документи, зокрема: документи, складені ремонтним підприємством та погоджені страховиком, які містять відомості стосовно вартості відновлювального ремонту, або акти виконаних робіт (наряди-замовлення, накладні) та фіскальні чеки або інші фінансові документи (у випадку оплати страхувальником вартості відновлювального ремонту, погодженого страховиком) або звіт (дослідження) експерта/оцінювача з відповіддю на поставлені питання: визначення дійсної вартості транспортного засобу; визначення матеріального збитку без врахування втрати товарної вартості; визначення залишкової вартості транспортного засобу (у разі повного конструктивного або фізичного зруйнування транспортного засобу). (підпункт 10.1.4.«ж» пункту 10.1. Договору страхування).

Відповідно до рахунку-фактури №СЧ-0004260 від 02.04.2015 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, визначена ремонтним підприємством - Товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільний цент Голосіївський» у розмірі 41 635,07 грн.

Також, у матеріалах справи міститься висновок/калькуляція №33292 від 02.04.2015 складена на основі комп'ютерної програми Аudatex, яка рекомендована п. 59 додатку 8 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003, згідно якої вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та використаних при цьому деталей, запасних частин та матеріалів становить 41 635,07 грн.

Додатково, для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, у результаті його пошкодження у ДТП, Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» було замовлено автотоварознавче дослідження зазначеного транспортного засобу, проведення якого доручено Приватному підприємству «Галавтоекспертиза».

Згідно звіту №85С/02/15 від 23.03.2015 вартість відновлювального ремонту КТЗ складає 41789,95 грн., копія якого наявна в матеріалах справи, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок його пошкодження у ДТП, визначено у розмірі 26 274,64 грн.

Разом з тим, за твердженнями позивача, оскільки на момент настання страхового випадку (19.02.2015) застрахований за Договором страхування транспортний засіб Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вже мав ушкодження лакофарбного покриття заднього бамперу, відповідно вартість фарбування означеної деталі було виключено з вартості відновлювального ремонту, про що було складено відповідний аварійний сертифікат від 03.04.2015, згідно якого вартість відновлювального ремонту було визначено у розмірі 39 635,07 грн.

За умовами п. 9.1 Договору страхування виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком відповідно до умов Договору та законодавства України. Страхове відшкодування може бути виплачено: страхувальнику за згодою вигодонабувача, вигодонабувачу, шляхом безпосередньої оплати вартості послуг сторонніх підприємств (організацій), які надають ці послуги страхувальнику і необхідність яких(послуг) викликана страховим випадком (за згодою страховика та вигодонабувача).

Право на отримання страхового відшкодування має вигодонабувач та за згодою вигодонабувача - страхувальник (його спадкоємець/правонаступник) або інша особа, яка має належним чином оформлене повноваження від страхувальника, або за його письмовою згодою (п.9.2 Договору страхування).

Як вбачається з матеріалів справи, вигодонабувач погодив виплату страхового відшкодування по страховому випадку, шляхом перерахування грошових коштів безпосередньо на рахунок СТО, що узгоджена зі страхувальником, для оплати ремонтно-відновлювальних робіт пошкодженого транспортного засобу, що підтверджується залученою до матеріалів справи копією листа №804/12/01 від 07.04.2015.

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» складено страховий акт №00163336 від 17.04.2015, відповідно до якого вищевказана ДТП згідно Договору страхування кваліфікована як страховий випадок та прийнято рішення про виплату страхувальнику за Договором страхування - ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 36 523,92 грн., що становить різницю між визначеною у аварійному сертифікаті Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» від 03.04.2015 вартістю відновлювального ремонту автомобіля - 39 635,07 грн. та франшизою за Договором страхування - 3 111,15 грн.

Пунктом 10.1.24 Договору страхування визначено, що страхове відшкодування виплачується протягом 10 робочих днів з дня прийняття страховиком рішення про виплату страхового відшкодування (з урахуванням умов договору).

У відповідності до умов Договору страхування сума страхового відшкодування у розмірі 36 523,92 грн. була перерахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» на розрахунковий рахунок СТО, яка здійснювала ремонт транспортного засобу - Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний цент Голосіївський», що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення № 013840 від 21.04.2015 на відповідну суму.

Будь-яких заперечень щодо розміру та факту здійсненої позивачем виплати страхового відшкодування за Договором страхування, а також перебування отриманих автомобілем Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 пошкоджень у причинно - наслідковому зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, що сталася 19.02.2015, відповідачем суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІКА» умов Договору страхування, а саме виплати страхового відшкодування у сумі 36 523,92 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - гр. ОСОБА_2, шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту автомобіля на розрахунковий рахунок ремонтного підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний цент Голосіївський», яке безпосередньо здійснювало ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Суд звертає увагу, що згідно з пунктом 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до п. 2.3. Методики, - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в постановах Вищого господарського суду України від 23.08.2011 у справі №42/92, від 07.08.2012 у справі №2/22, від 01.03.2011 у справі №47/372, прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.2011 Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомобільний центр Голосіївський» №СЧ-0004260 від 02.04.2015 та платіжного доручення №013840 від 21.04.2015 є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 06.03.2015 у справі №758/2277/15-п встановлено, що 19.02.2015 ОСОБА_1, керуючи автомобілем Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, у місті Києві по Подільському узвозі не витримала безпечної дистанції відносно автомобіля Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2, внаслідок чого відбулось зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Зазначеною постановою громадянку ОСОБА_1 визнано винною у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв'язку з чим до останньої застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Згідно з частиною 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За приписами частини 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Судом встановлено за матеріалами справи, що станом на дату вчинення ДТП 19.02.2015 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована страхувальником - ОСОБА_4 у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №0556313 (далі - Поліс), з наступними умовами: ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, становить 100 000,00 грн.; ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн.; франшиза - 1 000,00 грн.; забезпечений транспортний засіб марки Lexus, державний реєстраційний номер НОМЕР_2. Станом на момент скоєння ДТП (19.02.2015) зазначений Поліс був чинним.

З огляду на вищевикладене, у Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА», як у страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором страхування, в межах виплаченої суми виникло право зворотної вимоги до відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, в межах ліміту відповідальності, визначеного Полісом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №15-рп/2002 від 9 липня 2002 р. кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене, позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище норм позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» може реалізувати своє право шляхом подачі відповідного позову до суду. Таку ж позицію підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 28.08.2012 у справі №23/279).

Реалізуючи вказане право з метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача - Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» із претензією №613 від 12.10.2016, копія якої наявна в матеріалах справи, в якій вимагав від останнього відшкодувати матеріальну шкоду у розмірі 35 523,92 грн. у порядку суброгації, та яку було отримано відповідачем 17.10.2016, що підтверджується залученою до матеріалів справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №407.

Проте, зазначена вимога позивача залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

В силу ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Отже, оскільки згідно із даними Полісу та Договору страхування франшиза становить 1000,00 грн. та 3 111,15 грн. відповідно, отже розмір страхового відшкодування, яке просить стягнути позивач, враховуючи розмір завданого застрахованому позивачем транспортному засобу Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, матеріального збитку та розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за даним Полісом за спірним страховим випадком, правомірно зменшено на розмір франшизи, і становить 35 523,92 грн.

Таким чином, як вбачається із матеріалів справи та не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні, свої зобов'язання щодо відшкодування Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «УНІКА» в порядку регресу суми у розмірі 35 523,92 грн. всупереч вимогам чинного законодавства відповідач не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просить стягнути у позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного комплексного страхування на транспорті №030140/4055/0000019 від 09.07.2014 та/або Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №0556313 або їх окремих положень суду не надано.

У свою чергу відповідач проти позову заперечував та просив суд залишити позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про стягнення 35 523,92 грн. без розгляду, оскільки у провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області знаходиться спір між тими ж сторонами про той же предмет та з тих же підстав, а саме: цивільна справа №523/18879/15-ц за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку суброгації у розмірі 35 523,92 грн.

Суд зазначає, що відповідно до положень пункту 2 ч. 1 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

При цьому господарським судом встановлено, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» звернулось до Суворівського районного суду м. Одеса з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди у розмірі 35 523,92 грн. в порядку суброгації. Ухвалою Суворівського районного суду м. Одеса від 11.04.2016 цивільну справу №523/18879/15-ц за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку суброгації передано за підсудністю до Овідіопольського районного суду Одеської області.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.05.2016 цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку суброгації прийнято до провадження та призначено справу до розгляду.

В подальшому ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.01.2017 провадження у зазначеній цивільній справі закрито на підставі пункту 1 частини 1 ст. 205 Цивільного процесуального кодексу України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

З огляду на викладене, посилання відповідача щодо наявності спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав (цивільна справа №523/18879/15-ц), судом відхиляються з огляду на їх безпідставність та як такі, що спростовані вищенаведеними процесуальними документами у цивільній справі №523/18879/15-ц.

Окрім того суд зазначає, що відповідно до положень ст. 1191 Цивільного кодексу України розмір регресного відшкодування обмежений лише фактичними витратами (платежами) страховика (в даному випадку позивача), які були здійснені на користь страхувальника.

Зокрема, згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

При цьому при визначенні розміру страхового відшкодування у відповідності до п. 10.1.2 Договору страхування, згідно якого розмір відшкодування збитку проводиться з урахуванням або без урахування експлуатаційного зносу деталей, вузлів агрегатів транспортного засобу (з урахуванням умов п.1.8 Договору), а саме без врахування експлуатаційного зносу, та зважаючи на умови п.1.8 Договору страхування, згідно якого умова «без врахування зносу» не розповсюджується на випадки незаконного заволодіння та повного конструктивного або фізичного зруйнування транспортного засобу, що не відноситься до даного страхового випадку, коефіцієнт зносу позивачем не враховувався.

Суд звертає увагу, що страхове відшкодування здійснено без врахування зносу, а тому здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в спірній сумі (без врахування зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за Договором страхування, а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить.

Отже, як вбачається зі змісту наведених норм Закону правовідносини, що виникли між позивачем та гр. ОСОБА_2 на підставі укладеного між ними Договору добровільного комплексного страхування на транспорті №030140/4055/0000019 від 09.07.2014 відносяться до добровільного страхування. Відтак, при визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не повинен був керуватися нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» з огляду на наявність укладеного між ним та страхувальником договору добровільного страхування.

Крім того, виходячи з положень п. п. 7.38., 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03р., значення коефіцієнту фізичного зносу (ЕЗ) застрахованого позивачем автомобіль марки Chevrolet Aveo, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, 2011 року випуску, приймається таким, що дорівнює нулю, оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди 19.02.2015 строк експлуатації вказаного транспортного засобу не перевищував визначених п. 7.38 Методики строків (5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладених у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (01133, м. Київ, Печерський район, бульвар Лесі Українки, буд. 26, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» (01103, м. Київ, Печерський район, вул. Кіквідзе, буд. 14-В, ) 35 523,92 грн. (тридцять п'ять тисяч п'ятсот двадцять ти гривні дев'яносто дві копійки) страхового відшкодування та 1 378,00 грн. (одну тисячу триста сімдесят вісім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 02 березня 2017 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон