РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2017Справа №910/256/17

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Віссманн"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
простягнення 310468,42 грн.
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивачаКалюжна Н.В. - представник
від відповідачаОСОБА_1, Старчук Є.В. - адвокат

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Віссманн" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 310468,42 грн. заборгованості за поставлений товар.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 446464,59 грн., однак відповідач розрахувався з позивачем частково, на суму 135996,17 грн., у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості у розмірі 310468,42 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2017 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/256/17, розгляд справи призначено на 08.02.2017.

В судовому засіданні 08.02.2017 оголошено перерву до 22.02.2017.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 22.02.2017 з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання 22.02.2017 з'явились. Відповідач у відзиві на позов проти заявлених позовних вимог заперечив, з огляду на те, що товар, отриманий від відповідача згідно накладної № від 11.01.2008 на суму 15996,17 грн., був повністю оплачений ним 22.07.2008 та 19.01.2009. Крім цього, відповідач заперечив проти тверджень позивача про отримання ним товару за накладною № від 22.07.2008 на суму 430468,42 грн., оскільки зазначена накладна не містить підпису та печатки відповідача. Також, відповідач просив застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з накладною на відвантаження № від 11.01.2008 позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 15996,17 грн.

Як зазначив позивач у позовній заяві, відповідно до накладної на відвантаження № від 22.07.2008 позивачем було поставлено, а відповідачем отримано товар на суму 430468,42 грн.

Також, за твердженнями позивача, відповідачем було сплачено за отриманий товар 135996,17 грн.

Відповідно до акту звірки розрахунків станом на 30.11.2013 заборгованість відповідача перед позивачем склала 310468,42 грн.

Однак, як стверджує позивач, відповідач заборгованість не оплатив, у зв'язку з чим позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з відповідним позовом.

Частиною 1 ст.181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як свідчать матеріали справи, накладною на відвантаження № від 11.01.2008, яка скріплена підписами уповноважених осіб та печатками сторін, підтверджується факт поставки позивачем та прийняття відповідачем товару на суму 15996,17 грн.

Строк виконання грошового зобов'язання по оплаті вартості поставленого товару відповідно до вимог ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України настав в момент його прийняття відповідачем.

Як свідчать матеріали справи, відповідач своїх зобов'язань по оплаті вартості поставленого позивачем та прийнятого відповідачем товару не виконав, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 15996,17 грн.

При цьому, твердження відповідача у відзиві на позов про повну оплату товару за вищевказаною накладною не підтверджуються належними та допустимими доказами у справі, як то виписки банку, платіжні доручення або квитанції, які б свідчили про оплату товару за даною накладною, у зв'язку з чим не приймаються судом як законні та обґрунтовані.

Однак, у відзиві на позов відповідач просив суд застосувати позовну давність до позовних вимог позивача.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007 Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Отже, хоча суд і дійшов висновку про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду, а саме про існування заборгованості відповідача за накладною на відвантаження № від 11.01.2008, суд відмовляє позивачу в позові з огляду на пропуск ним строку позовної давності для звернення з відповідним позовом до суду.

Що ж до позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за накладною на відвантаження № від 22.07.2008 на суму 430468,42 грн., то суд зазначає, що вказана накладна не містить підпису та печатки відповідача, а отже не є належним та допустимим доказом отримання відповідачем товару. Крім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про отримання відповідачем товару за цією накладною, докази оплати відповідачем товару саме за вказаною накладною, довіреність на отримання товару на іншу особу тощо.

При цьому, суд не приймає акт звірки розрахунків станом на 30.11.2013 як належний доказ існування заборгованості відповідача перед позивачем на суму 310468,42 грн., оскільки розмір заборгованості повинен бути підтверджений первинними бухгалтерськими документами, до яких акт звірки не належить.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з відповідним позовом не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог у вказаній частині, та не довів наявність тих обставин, на які він посилався в обґрунтування позовних вимог, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за накладною № від 22.07.2008 не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку із відмовою у позові, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 03.03.2017

Суддя Ю.М. Смирнова