ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2017р. Справа № 914/40/17

За позовом: Приватного акціонерного товариства АПК-Інвест, с. Рівне, Покровський район, Донецька область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Альянс Маркет, м. Львів

про стягнення заборгованості, пені, 3 % річних, інфляційних втрат

Суддя Манюк П.Т.

За участю секретаря Марінченко Р.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник;

від відповідача: ОСОБА_2 представник.

Зміст ст.ст. 20, 22 ГПК України представникам сторін розяснено.

Розглядається справа за позовом приватного акціонерного товариства АПК-Інвест до товариства з обмеженою відповідальністю Альянс Маркет про стягнення заборгованості, пені, 3 % річних, інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.01.2017 р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.02.2017 р. Розгляд справи відкладався з підстав наведених у відповідній ухвалі суду.

В судове засідання представник позивача зявився, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 % річних, пені та інфляційних втрат підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та усних поясненнях.

В судове засідання представник позивача зявився, через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що станом на час розгляду справи відповідач сплатив основний борг в сумі 1 041 712, 52 грн.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив таке.

Приватне акціонерне товариство АПК-Інвест (надалі позивач, постачальник) звернулося до господарського суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Альянс Маркет (надалі відповідач, покупець) про стягнення заборгованості, пені, 3 % річних, інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, 16 жовтня 2014 року між сторонами у справі було укладено договір поставки № ТА0484/14 (надалі - договір).

За умовами договору, з урахуванням протоколу розбіжностей до договору від 16.10.2014 року (надалі протокол розбіжностей), постачальник приймає на себе зобов'язання поставити та передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати м'ясо свинини вітчизняного походження в напівтушах відповідної категорії і певної мірою термічної обробки, блоки з мяса, субпродукти м'ясні оброблені, напівфабрикати м'ясні (надалі - товар).

На виконання умов договору, постачальник поставив та передав у власність покупцю за період з 13.09.2016 року до 23.09.2016 року товар на загальну суму 1 141 712, 52 грн, що підтверджується товарно-транспортними накладними, копії яких долучені до матеріалів справи.

Позивач стверджує, що відповідач товар на загальну суму 1 141 712, 52 грн прийняв, що підтверджується підписами та печатками на товарно-транспортних накладних, однак лише частково сплатив вартість поставленого йому товару в розмірі 100 000, 00 грн платіжним дорученням № 597522 від 06.12.2016 р.

Станом на момент звернення з позовом до суду у відповідача непогашеною залишилася заборгованість у розмірі 1 041 712, 52 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Крім того, позивач, керуючись ст.ст. 526, 625 ЦК України та ст. 193 ГК України просить стягнути з відповідача 62 137, 88 грн - пені, 6 526, 16 грн - 3 % річних, 48 443, 80 грн - інфляційних втрат нарахованих за прострочення виконання грошового зобовязання.

Відповідач своїх письмових заперечень щодо позову не надав. У відзиві зазначив, що станом на час розгляду справи відповідач сплатив основний борг в сумі 1 041 713, 00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, долученими до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи із таких мотивів.

Згідно ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті ст. 526 ЦК України, 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, 16 жовтня 2014 року між сторонами у справі було укладено договір поставки № ТА0484/14.

За умовами договору, з урахуванням протоколу розбіжностей до договору від 16.10.2014 року, постачальник приймає на себе зобов'язання поставити та передати у власність покупцю, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати м'ясо свинини вітчизняного походження в напівтушах відповідної категорії і певної мірою термічної обробки, блоки з мяса, субпродукти м'ясні оброблені, напівфабрикати м'ясні.

На виконання умов договору, постачальник поставив та передав у власність покупцю за період з 13.09.2016 року до 23.09.2016 року товар на загальну суму 1 141 712, 52 грн, що підтверджується товарно-транспортними накладними:

- від 13.09.2016 № 4836 К на суму 73 174, 12 грн;

- від 13.09.2016 № 4837 К на суму 66 425, 47 грн;

- від 13.09.2016 № 4839 К на суму 10 443, 71 грн;

- від 13.09.2016 № НОМЕР_1 на суму 22 958, 12 грн;

- від 13.09.2016 № НОМЕР_2 на суму 79 614, 96 грн;

- від 15.09.2016 № 4865 К на суму 1 631, 34 грн;

- від 15.09.2016 № 4866 К на суму 6 153, 41 грн;

- від 15.09.2016 № НОМЕР_3 на суму 16 792, 63 грн;

- від 16.09.2016 № 4904 К на суму 21 552, 53 грн;

- від 16.09.2016 № 4905 К на суму 16 417, 22 грн;

- від 16.09.2016 № 4906 К на суму 27 454, 96 грн;

- від 16.09.2016 № 4908 К на суму 83 438, 66 грн;

- від 16.09.2016 № 4909 К на суму 101 632, 20 грн;

- від 16.09.2016 № 4910 К на суму 8 574, 96 грн;

- від 16.09.2016 № 4911 К на суму 5 604, 56 грн;

- від 16.09.2016 № 4913 К на суму 16 497, 76 грн;

- від 16.09.2016 № 4914 К на суму 17 974, 18 грн;

- від 16.09.2016 № 4915 К на суму 17 977, 73 грн;

- від 16.09.2016 № НОМЕР_4 на суму 22 144, 56 грн;

- від 16.09.2016 № НОМЕР_5 на суму 16 877, 05 грн;

- від 17.09.2016 № 4928 К на суму 55 819, 86 грн;

- від 19.09.2016 № 4932 К на суму 2 729, 60 грн;

- від 19.09.2016 № НОМЕР_6 на суму 45 299, 58 грн;

- від 20.09.2016 № 4962 К на суму 20 791, 04 грн;

- від 20.09.2016 № 4964 К на суму 44 497, 38 грн;

- від 20.09.2016 № НОМЕР_7 на суму 23 237, 24 грн;

- від 20.09.2016 № НОМЕР_8 на суму 11 752, 25 грн;

- від 20.09.2016 № НОМЕР_9 на суму 13 321, 52 грн;

- від 22.09.2016 № 4989 К на суму 4 972, 69 грн;

- від 22.09.2016 № 4990 К на суму 109 115, 56 грн;

- від 22.09.2016 № НОМЕР_10 на суму 27 109, 56 грн;

- від 23.09.2016 № 5025 К 58 858, 03 грн;

- від 23.09.2016 № 5026 К на суму 26 791, 62 грн;

- від 23.09.2016 № 5028 К на суму 51 694, 62 грн;

- від 23.09.2016 № 5029 К на суму 23 251, 33 грн;

- від 23.09.2016 № 5030 К на суму 1 484, 24 грн;

- від 23.09.2016 № 5031 К на суму 43 666, 37 грн.

Як вбачається із проставлених підписів та печаток на зазначених вище товарно-транспортних накладних та не заперечується відповідачем, покупець (відповідач) прийняв товар на загальну суму 1 141 712, 52 грн.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 6.3. договору, товар, що поставляється покупцеві за цим договором підлягає оплаті виключно в національній валюті - гривні, в безготівковій формі. Оплата товару здійснюється в перший (найближчий) понеділок або четвер (платіжні дні), наступний за днем закінчення строку відстрочки оплати, зазначеного в додатку № 5 до цього договору. Термін платежу за поставлений товар обчислюється від дати фактичного його приймання магазином, а не від дати виписки документів постачальником.

Пунктом 6.4. договору визначено, що днем оплати вважається день перерахування коштів з поточного рахунку покупця.

Покупець зобовязується оплатити товар, поставлений постачальником, з відстрочкою платежу 14 днів від дати поставки кожної партії товару (додаток № 5 до договору).

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що відповідач частково сплатив вартість поставленого йому товару в розмірі 100 000, 00 грн платіжним дорученням від 06.12.2016 р. № 597522.

Судом встановлено, що позивач звернувся з позовом до суду 23.12.2016 р. про що свідчить поштовий штамп на конверті в якому надійшла позовна заява.

Як вбачається із платіжних доручень, долучених відповідачем до матеріалів справи, останнім до 23.12.2016 р. було здійснено часткову оплату заборгованості в сумі 321 000, 00 грн (платіжні доручення від 15.12.2016 р. № 620204 на суму 100 000, 00 грн; від 19.12.2016 р. № 627304 на суму 50 000, 00 грн; від 21.12.2016 р. № 634899 на суму 121 000, 00 грн; від 22.12.2016 р. № 637930 на суму 50 000, 00 грн).

Таким чином, станом на момент звернення з позовом до суду неоплаченим залишився борг у розмірі 720 712, 52 грн.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Станом на момент розгляду справи судом, відповідач сплатив основний борг в сумі 720 712, 52 грн, що підтверджується платіжними дорученнями:

- від 26.12.2016 р. № 643781 на суму 20 000, 00 грн;

- від 29.12.2016 р. № 655352 на суму 30 000, 00 грн;

- від 04.01.2017 р. № 661833 на суму 100 000, 00 грн;

- від 05.01.2017 р. № 2609 на суму 50 000, 00 грн;

- від 10.01.2017 р. № 7026 на суму 10 000, 00 грн;

- від 11.01.2017 р. № 11090 на суму 10 000, 00 грн;

- від 13.01.2017 р. № 15932 на суму 150 000, 00 грн;

- від 18.01.2017 р. № 23556 на суму 70 000, 00 грн;

- від 23.01.2017 р. № 38792 на суму 150 000, 00 грн;

- від 25.01.2017 р. № 42337 на суму 10 000, 00 грн;

- від 26.01.2017 р. № 44441 на суму 5 000, 00 грн;

- від 30.01.2017 р. № 52177 на суму 68 030, 08 грн;

- від 01.02.2017 р. № 57166 на суму 20 000, 00 грн;

- від 02.02.2017 р. № 59583 на суму 27 682, 44 грн.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Пунктом 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Зважаючи на те, що відповідачем під час розгляду справи в суді сплачено основну заборгованість, суд дійшов до висновку про те, що провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 720 712, 52 грн слід припинити.

Оскільки частина основного боргу в сумі 321 000, 00 грн була сплачена відповідачем до моменту звернення позивача з позовом до суду, то в частині цих вимог суд відмовляє в їх задоволенні.

Стаття 216 ГК України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених законами та договором. При цьому, відповідно до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Згідно з ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (п. 1.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (надалі Постанова).

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору (п. 1.1. Постанови).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За невиконання зобовязань за договором, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 62 137, 88 грн. Суд, здійснивши перевірку розрахунку пені, вважає підставною позовну вимогу про стягнення з відповідача пені у зазначеному розмірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1 Постанови, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1 Постанови).

Суд, здійснивши перерахунок інфляційних нарахувань та 3 % річних вважає їх обґрунтованими, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 6 526, 16 грн - 3 % річних та 48 443, 80 грн - інфляційних втрат нарахованих за прострочення виконання грошового зобовязання.

Оскільки спір виник через неправомірні дії відповідача, судовий збір покладається на відповідача, в порядку передбаченому ст. 49 ГПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, 82-85 ГПК України, суд,-

в и р і ш и в:

1. Провадження у справі в частині вимоги про стягнення основного боргу в сумі 720 712, 52 грн припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю АЛЬЯНС МАРКЕТ (79040, м. Львів, вул. Городоцька, 359, ) на користь приватного підприємства АПК-Інвест (85325, Донецька обл., Покровський район, с. Рівне, вул. Шопена, 1 А, ) суму в розмірі 118 864, 46 грн, з яких:

- 62 137, 88 грн пені;

- 6 526, 16 - 3 % річних;

- 48 443, 80 грн інфляційних нарахувань;

- 1 756, 62 грн судового збору.

4. Наказ видати відповідно ст.116 ГПК України.

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено 03.03.2017 р.

Суддя Манюк П.Т.