ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2017 р. Справа № 909/902/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Данко Л.С.

ОСОБА_1

при секретарі Кобзар О.В.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Готель Піги, м. Івано-Франківськ, вх. №01-05/5993/16 від 21.12.2016 року та ОСОБА_2, м. Івано-Франківськ, вх. №01-05/544/17 від 06.02.2017 року

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 29.11.2016 року

у справі № 909/902/16

за позовом: ОСОБА_2, м. Івано-Франківськ

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Готель Піги", м. Яремче,

відповідач 2: ОСОБА_3, реєстратора ВДР ВК Яремчанської міської ради, м. Яремче

про: визнання ОСОБА_4 особою, що не є учасником товариства з обмеженою відповідальністю "Готель Піги"

За участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача 1: ОСОБА_5 представник на підставі довіреності б/н від 18.10.2016 року; ОСОБА_6 представник на підставів довіреності б/н від 18.10.2016 року;

від відповідача 2: не зявився;

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 29.11.2016 року у справі №909/902/16 (суддя Скапровська І.М.) у позовних вимогах ОСОБА_2, до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Готель Піги" та відповідач 2 ОСОБА_3, реєстратора ВДР ВК Яремчанської міської ради, про визнання ОСОБА_4 особою, що не є учасником товариства з обмеженою відповідальністю "Готель Піги" відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 29.11.2016 року у справі №909/902/16, позивач та відповідач 1 подали апеляційні скарги.

Зокрема, скаржник (відповідач 1) в апеляційній скарзі посилається на те, що суд пешої інстанції не оголосив склад суду, провів єдине засідання за участю представника відповідача та по суті не розглядав справу. Окрім того, апелянт зазначає про те, що системний аналіз статті 12 ГПК України свідчить про те, що господарським судам не підвідомчі справи у спорах про визнання особи, такою що не є учасником господарського товариства. ОСОБА_2 фактично звернувся до суду з вимогою про встановлення певного факту, що виходить за межі повноважень господарських судів, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин. Тому обраний ним спосіб захисту своїх прав не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 29.11.2016 р. у справі № 909/902/16 та припинити провадження у справі.

ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі зазначає про те, що відмова господарського суду ОСОБА_8 області в задоволенні позову у даній справі є необґрунтованою, незаконною та безпідставною. Текст мотивувальної частини оскаржуваного рішення, на думку апелянта, свідчить про те, що обставин, які мають значення для вирішення справи судом не зясувались. Апелянт зазначає про те, що спір щодо участі в ТОВ "Готель Піги" є спором з корпоративних відносин. До виникнення цього спору має пряме відношення відповідач 2, так як спір спричинило проведення відповідачем 2 незаконних реєстраційних дій в 2014 році. Також апелянт зазначає про те, що враховуючи нікчемність поданих для реєстрації в 2014 році документів, лише через визнання ОСОБА_4 такою, що не набувала у законний спосіб прав учасників ТОВ "Готель Піги", не є учасником товариства і на даний час, позивач по справі може захистити та реалізовувати належні мені у спосіб передбачений законом права учасника ТОВ "Готель Піги".

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 29.11.2016 р. у справі № 909/902/16 та задоволити позов повністю.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2016 року, справу №909/902/16 розподілили головуючому судді Костів Т.С. та іншим суддям, а саме: суддям Желіку М.Б. та Данко Л.С..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.12.2016 р., подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 10.01.2017 року.

В судовому засіданні 10.01.2017 року оголошувалась перерва до 07.02.2017 року. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06.02.2017р. справу №909/902/16 призначено судді-доповідачу ОСОБА_9 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Данко Л.С. та Желіку М.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 07.02.2017 року, прийнято та приєднано апеляційну скаргу ОСОБА_2 до апеляційного провадження у даній справі.

Ухвалами суду від 07.02.2017 року та від 14.02.2017 року розгляд справи відкладався з мотивів, наведених у них.

Представникам сторони розяснено їх права та обовязки згідно ст.22 ГПК України.

В судове засідання 27.02.2017 року зявились представники апелянта- відповідача 1, подану ними апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, надали усні пояснення по суті спору. Проти апеляційної скарги поданої позивачем заперечили, вважають її безпідставною та просили залишити її без задоволення.

Представник апелянта- позивача в судове засідання повторно не зявився, причин неявки суду не довів, хоч був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду спору, що підтверджується наявним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача 2 судове засідання не зявився, подав клопотання (вх. № 01-04/61/17 від 10.01.2017 року) про розгляд справи без його участі.

Згідно із п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обовязковою, а також достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги по суті, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторони, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

як вбачачається із матеріалів даної справи, позивач просить визнати ОСОБА_4 особою, що не є учасником товариства з обмеженою відповідальністю "Готель Піги". Останній посилається на те, що зазначений спір не підвідомчий господарському суду, оскільки заявлені позовні вимоги властиві справам окремого провадження, що розглядається за правилами Цивільно-процесуального України.

Розглянувші дані доводи скаржника, колегія суддів не погоджується із зазначеним з наступних підстав:

так, згідно із ст. 1 ГПК України, право звертатись до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності згідно із встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 12 ГПК України, до підвідомчих господарським судам спорів належать також справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів. Формально зазначеним критеріям позовна заява відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2016р. представник товариства з обмеженою відповідальністю "Готель Піги" направив суду клопотання про припинення провадження у справі, у зв'язку з тим, що даний спір не підлягає розгляду в господарському суді. Однак, зазначене клопотання судом першої інстанції розглянуте та вирішене не було, що є істотним порушенням норм процесуального права. Таке порушення не носить формального характеру, оскільки від розгляду та вирішення зазначеного клопотання залежить подальший процес вирішення спору.

В постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13 висловлено правову позицію, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Неправильне тлумачення касаційним судом ст. 16 ЦК України суперечить зазначеним положенням і призвело до неправомірної відмови позивачам у реалізації їхнього права на судовий захист.

Обраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання особи такою, що не є учасником товариства з обмеженою відповідальністю не може призвести до захисту його прав. Вказаний спосіб захисту за своїм змістом (суттю) є вимогою про встановлення юридичного значимого факту.

Тобто, фактично позивач вимагає встановити юридичний факт, хоча чинне законодавство, зокрема приписи Господарського процесуального кодексу України не передбачають такого способу захисту прав як встановлення юридичних фактів.

Фактично позивач бажає отримати судовий акт, який має преюдиційне значення для вирішення іншого спору в майбутньому. Але встановлення наявності або відсутності юридичних фактів, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не може бути матеріально-правовою чи немайновою вимогою позивача. Спосіб захисту, обраний позивачем, не передбачений ні законом ні договором, він не призведе до захисту прав, таке рішення не може бути виконане у примусовому порядку. За таких обставин в позові підставно відмовлено судом першої інстанції. Тому рішення суду першої інстанції є вірними по-суті та мають бути залишеними без змін, незважаючи на те, що при їх винесенні суди керувалися іншими обставинами та нормами права.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 10 березня 2016 року в справі № 910/16269/15.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивач під час звернення до суду обрав неправильний спосіб захисту порушеного права. Метою правосуддя є забезпечення ефективного поновлення порушеного права. Ця ж мета залишилась не досягнутою.

Таким чином, заявлений позивачем спосіб захисту не передбачений чинним законодавством та не забезпечує ефективного відновлення порушеного права чи охоронюваного законом інтересу особи.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду в справі, а тому, останнє підлягає залишенню без змін.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ст. 20 Господарського кодексу України також визначено способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Вищезазначеними нормами не передбачено такого способу захисту прав, як визнання особи такою, що не є учасником товариства.

Господарський суд встановивши, що предмет позову не відповідає встановленим законом способам захисту прав, повинен відмовити в позові. (Дана позиція викладена в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008р. №13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів").

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Однак, у встановленому законом порядку підстави, передбачені у ст. 104 ГПК України для скасування або зміни судового рішення не були доведені суду належними доказами.

Відтак, беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Івано-Франківської області від 29.11.2016 р. у справі № 909/902/16 прийняте на підставі матеріалів справи, у відповідності до норм матеріального та процесуального права, посилання скаржників, викладені ними в апеляційних скаргах, висновків господарського суду Івано-Франківської області не спростовують, а відтак, не визнаються такими, що можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Готель Піги, м. Івано-Франківськ, вх. №01-05/5993/16 від 21.12.2016 року та ОСОБА_2, м. Івано-Франківськ, вх. №01-05/544/17 від 06.02.2017 року-залишити без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 29.11.2016 року у справі № 909/902/16 без змін.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

3.Матеріали справи скеровуються до господарського суду Івано-Франківської області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 03.03.2017 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

Суддя Данко Л.С.

Суддя Желік М.Б.