РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2017Справа №910/704/14

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика»
до1. Приватного акціонерного товариства «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» 2. Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» 3. Державної реєстраційної служби України 4. Товариства з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивача1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Земля-50»
2. ОСОБА_1
відповідачів3. Публічне акціонерне товариство «Банк Форум»
4. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МІТЕХ»
відповідача 45. ОСОБА_2
про визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі та скасування рішення про державну реєстрацію прав
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача 1:Раілко С.В.
від відповідача 2:не з'явився
від відповідача 3:не з'явився
від відповідача 4:не з'явився
від третьої особи 1:не з'явився
від третьої особи 2:не з'явився
від третьої особи 3:не з'явився
від третьої особи 4:не з'явився
від третьої особи 5:ОСОБА_4

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика» (надалі - ТОВ «ТЛК «Арктика») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (надалі - ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс»), Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» (надалі - УСТФ «Укртелефільм»), Державної реєстраційної служби України та Товариства з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум» (надалі - ТОВ «Пост Преміум») про:

- визнання права власності на трьохкімнатну квартиру 540 загальною площею 121,6 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_1;

- визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно №6135898, виданого 12.07.2013 р. Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, недійсним;

- скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 3920867 від 12.07.2013 р. 16:32:15;

- зобов'язання відповідачів передати позивачу за актом прийому-передачі трьохкімнатну квартиру №540 загальною площею 121,6 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язання відповідачів передати позивачу копію акту Державної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_1, секція «Ж»; копію рішення органу місцевого самоврядування про затвердження Акту Державної комісії прийняття закінченого будівництвом житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою АДРЕСА_1, секція «Ж»;

- зобов'язання відповідача 3 провести державну реєстрацію прав власності ТОВ «ТЛК «Арктика», видати ТОВ «ТЛК «Арктика» свідоцтво про право власності на трьохкімнатну квартиру 540 загальною площею 121,6 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності згідно запису про право власності номер 1633663;

- стягнення з ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» на користь ТОВ «ТЛК «Арктика» штрафу за прострочення терміну передачі новозбудованого майна у розмірі 12 764,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем 1 обов'язку з передання позивачу у власність нерухомого майна - квартири з будівельним номером №41 (після інвентаризації - №540), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також здійснення державної реєстрації права власності на таке майно за відповідачем 4.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.01.2014 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

Розгляд справи неодноразово відкладався з незалежних від суду обставин.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2016 р. справу №910/704/14 передано на розгляд судді Босому В.П.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.12.2016 р. справу прийнято до свого провадження суддею Босим В.П. та призначено до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.02.2017 р. залучено до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 4, розгляд справи відкладено на 20.02.2017 р.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а його пояснення стосовно суті спору були заслухані судом в попередньому судовому засіданні.

Представник відповідача 1 в судове засідання з'явився, до канцелярії суду подав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» як оператор від імені спільної діяльності без створення юридичної особи між ЗАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та УСТФ «Укртелефільм» право власності на новозбудоване майно або майнові права на спірне майно на користь ОСОБА_5, ТОВ «Земля-50» або ТОВ «ТЛК «Арктика» не передавало з огляду на перебування адміністративно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, який знаходиться на АДРЕСА_1 у Дніпровському районі м. Києва в іпотеці. Вказані обставини, на думку відповідача 1, унеможливили набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно (майнові права).

Також представник відповідача 1 просив припинити провадження у справі в частині позовних вимог про скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва про право власності та зобов'язання відповідача 3 вчинити певні дії у зв'язку з їх непідвідомчістю господарським судам України.

Судом відмовлено в задоволенні клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 р. №10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» передбачено, що з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

За змістом п.1 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу господарським судам не підвідомчі справи зі спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Згідно правової позиції Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеної в постанові від 14.06.2016 р. у справі № 826/4858/15, спори про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, скасування запису пов'язані із невиконанням умов цивільно-правової угоди, а відтак не є публічно-правовими та мають розглядатися за правилами Цивільного процесуального кодексу України або Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на викладене, підстави для припинення провадження у даній справі в частині скасування рішення про реєстрацію права власності, визнання недійсним свідоцтва про право власності та зобов'язання відповідача 3 вчинити певні дії відсутні.

Представники відповідачів 2, 3 та 4 в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень №130, №122 та №076 відповідно.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі 2, 3 та 4 повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідачі 2, 3 та 4 були належним чином повідомлені, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Представники третіх осіб 1-4, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Представник третьої особи 5 в судове засідання з'явився, на виконання вимог ухвали суду надав усні пояснення стосовно суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.01.2004 р. між УСТФ «Укртелефільм» та Закритим акціонерним товариством «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (після зміни найменування - ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс») як оператором був укладений договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони домовились здійснювати інвестування та спільне будівництво адміністративно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на земельній ділянці у Дніпровському районі м. Києва по АДРЕСА_1, а також вести спільну господарську діяльність по продажу та іншій реалізації приміщень об'єкту інвестування та отримувати прибуток.

Додатковою угодою № 1 від 29.05.2004 р. до вказаного договору сторони погодили, що розмір часток у спільній власності між УСТФ «Укртелефільм» та ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» розподіляються як 13,5% та 86,5% відповідно.

16.11.2005 р. між Закритим акціонерним товариством «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» (компанія), яке діє від імені Спільної діяльності без створення юридичної особи між Закритим акціонерним товариством «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» та Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм» від 30.01.2004 р., та ОСОБА_1 (інвестор) був укладений інвестиційний договір № 249/F (про інвестування у житлове будівництво) (надалі - «Інвестиційний договір»), відповідно до п. 2.1 якого компанія зобов'язалась своїми силами і засобами, з використанням інвестиційних внесків інвестора, збудувати об'єкт будівництва, здати його в експлуатацію та передати у власність інвестору новозбудоване майно, а інвестор зобов'язався внести інвестиції та прийняти новозбудоване майно у власність на умовах цього договору.

За змістом п. 1.1 Інвестиційного договору в редакції додаткової угоди №1 від 10.05.2007 р. новозбудованим майном є квартира №41 в секції «Ж» на 13 поверсі в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 121,57 кв.м.

Згідно з п.2.2 Інвестиційного договору інвестор може отримати у власність новозбудоване майно лише за умови інвестування суми коштів, що складає 100% інвестиційних внесків за умовами цього договору.

Пунктом 4.1 Інвестиційного договору в редакції додаткової угоди №1 від 10.05.2007 р. сторони погодили, що інвестор здійснює інвестиційні внески шляхом внесення коштів в сумі 425 948,00 грн. Вартість грошових коштів, які підлягають внесенню за цим договором у якості інвестицій, є сумою договору. Інвестиційні внески сплачуються до кінця першого кварталу 2008 року.

Відповідно до п. 3.1.2 Інвестиційного договору передбачено, що до запланованої дати вводу об'єкта будівництва в експлуатацію інвестор має право відступити право вимоги за цим договором на користь іншої особи. При цьому, про таке відступлення права вимоги інвестор письмово повідомляє компанію.

15.06.2007 р. між ОСОБА_1 (первісний кредитор) та ТОВ «Земля-50» (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №239/F-B, за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові згідно Інвестиційного договору.

Відповідно до пункту 1.2 вказаного договору про відступлення права вимоги новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов'язань, передбачених умовами основного договору, у тому числі, передачі у власність нового кредитора квартири №41 в секції «Ж» будинку АДРЕСА_1, побудованої за рахунок інвестиційних внесків, при умові сплати новим кредитором 100% інвестиційних внесків, в порядку та на умовах встановлених основним договором.

На виконання вказаного договору 15.06.2007 р. між сторонами був підписаний акт приймання-передачі Інвестиційного договору.

04.07.2007 р. ТОВ «Земля-50» як новим кредитором за Інвестиційним договором були сплачені на користь ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» грошові кошти, в тому числі в рахунок оплати майнових прав за Інвестиційним договором, що підтверджується банківською випискою з рахунку ТОВ «Земля-50».

22.03.2012 р. між ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» та ТОВ «Земля-50» укладено додаткову угоду до Інвестиційного договору, якою, зокрема, визначено терміном закінчення будівництва та здачі об'єкта будівництва в експлуатацію - 31.12.2012 р.

28.03.2012 р. між ТОВ «Земля-50» (первісний інвестор) та ТОВ «ТЛК «Арктика» (новий інвестор) було укладено договір про відступлення права вимоги №239/F-B-2, за умовами якого первісним інвестором було відступлено позивачу право вимоги за Інвестиційним договором.

Відповідно до пункту 1.2 договору про відступлення права вимоги №239/F-B-2 від 28.03.2012 р. новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника виконання ним всіх своїх зобов'язань, передбачених умовами основного договору, у тому числі, передачі у власність нового інвестора трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, секція «Ж», поверх 13, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 121,57 кв. м, побудованої за рахунок інвестиційних внесків.

28.03.2012 р. між третьою особою-2 та позивачем підписано акт приймання-передачі до договору про відступлення права вимоги №239/F-B-2 від 28.03.2012 р.

30.03.2012 р. між ТОВ «Земля-50» та ТОВ «ТЛК «Арктика» укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог, якою передбачено, зокрема, що непогашене грошове зобов'язання в сумі 425 495,00 грн., яке виникло на підставі договору про відступлення права вимоги №239/F-B-2 від 28.03.2012 р., вважається припиненим шляхом зарахування зустрічної вимоги.

02.04.2013 р. та 12.04.2013 р. позивач звертався до відповідача 1 із повідомленнями про відступлення права вимоги за Інвестиційним договором, а також вимогою виконання умов такого договору в частині передання у власність новозбудованого майна (квартири АДРЕСА_1, секція «Ж», поверх 13, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 121,57 кв. м).

Спір у справі стосується наявності у ТОВ «ТЛК «Арктика» права власності на спірне майно.

Зокрема, позивач вказує, що на підставі Інвестиційного договору, договору про відступлення права вимоги №239/F-B від 15.06.2007 р. та договору про відступлення права вимоги №239/F-B-2 від 28.03.2012 р. він набув право власності на майнові права на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, секція «Ж», поверх 13, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 121,57 кв. м, і вподальшому мав намір зареєструвати своє право власності на таке майно.

Відповідно до листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №24724 (И-2013) від 22.11.2013 р. трикімнатна квартира з будівельним №41, що розташована на 13 поверсі будинку АДРЕСА_1, секція «Ж», проінвентаризована станом на 25.01.2012 р. під № 540 і має загальну площу 121,6 кв. м.

В той же час, із наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №11898812 від 30.10.2013 р. вбачається, що 06.07.2013 р. державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 121,6 кв.м за Товариством з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум».

Більш того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №65917664 від 16.08.2016 р., вбачається, що 14.07.2016 р. право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано на підставі договору-купівлі продажу від 14.07.2016 р. за ОСОБА_2 (запис про право власності № 15461245).

Тобто, станом на момент розгляду даної справи по суті, право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за третьою особою 5.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, враховуючи, те що відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1732цс15.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей.

Частинами 1 та 2 статті 9 вказаного Закону визначено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності.

За змістом ч. 2 ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестори - суб'єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об'єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Згідно з ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Тобто, приписами чинного законодавства України визначено, що інвестор як вкладник матеріальних цінностей в об'єкт інвестування має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій.

Як встановлено судом, згідно положень п. 2.2 Інвестиційного договору інвестор може отримати у власність новозбудоване майно лише за умови інвестування суми коштів, що складає 100% інвестиційних внесків за умовами цього договору.

15.06.2007 р. між ОСОБА_1 (первісний кредитор) та ТОВ «Земля-50» (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги №239/F-B, за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові згідно Інвестиційного договору.

За змістом ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

При цьому, відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою ст. 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з приписами ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

04.07.2007 р. ТОВ «Земля-50» як новим кредитором за Інвестиційним договором були сплачені на користь ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» грошові кошти, в тому числі в рахунок оплати майнових прав за Інвестиційним договором, що підтверджується банківською випискою з рахунку ТОВ «Земля-50».

Таким чином, інвестиційний внесок у визначеному Інвестиційним договором розмірі був повністю сплачений на користь ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» в рахунок отримання інвестором у власність новозбудованого нерухомого майна.

Твердження ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» про відсутність його згоди на заміну сторони у зобов'язанні судом не приймаються до уваги з огляду на наявний в матеріалах справи лист відповідача 1 №18/06-4 від 18.06.2007, яким повідомлено ТОВ «Земля-50» як нового кредитора за Інвестиційним договором про необхідність сплати грошових коштів за таким договором.

Відтак, відповідач 1 вказаними діями не тільки підтвердив свою обізнаність щодо правовідносин відступлення права вимоги на користь ТОВ «Земля-50», а і просив виконати нового інвестора (ТОВ «Земля-50») свої обов'язки за вказаним договором.

Також судом встановлено, що 28.03.2012 р. між ТОВ «Земля-50» та ТОВ «ТЛК «Арктика» був укладений договір про відступлення права вимоги №239/F-B-2, за умовами якого позивач одержав право замість ТОВ «Земля-50» вимагати від ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» виконання своїх зобов'язань за Інвестиційним договором, в тому числі, в частині передання у власність позивача спірного нерухомого майна.

Належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором про відступлення права вимоги №239/F-B-2 від 28.03.2012 р. підтверджується угодою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.03.2012 р.

За змістом ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

При цьому, відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Стаття 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги.

Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, тому що об'єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Зважаючи на вказане правило та ч. 3 ст. 331 Цивільного кодексу України, згідно якої до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), у сукупності із легальним визначенням майнових прав за ч. 2 ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» потенційне набуття особою, якій до завершення будівництва належать будівельні матеріали, набути право власності на новостворену річ, суд кваліфікує як майнове право на відповідний об'єкт.

Матеріалами справи підтверджується, що інвестором за Інвестиційним договором було повністю здійснено інвестування суми коштів у розмірі 425 495,00 грн. в рахунок об'єкта будівництва - квартири АДРЕСА_1, секція «Ж», поверх 13, загальною площею за проектно-кошторисною документацією 121,57 кв. м.

На підставі договору про відступлення права вимоги №239/F-B-2 від 28.03.2012 р. до позивача перейшли усі права та обов'язки інвестора за Інвестиційним договором, тобто він вчинив дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги щодо переходу права власності на об'єкт будівництва або для набуття майнових прав на цей об'єкт.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 р. у справі № 6-3129цс15.

05.04.2012 р. складено акт готовності об'єкта до експлуатації щодо адміністративно-житлового комплексу з підземним паркінгом на АДРЕСА_1.

23.04.2012 р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві видано сертифікат серії КВ № 0, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об'єкту проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації.

17.08.2012 р. наказом Головного управління містобудування та архітектури об'єкту нерухомого майна присвоєно адресу: АДРЕСА_1.

Як встановлено судом, відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Таким чином, можливість оформлення права власності на нерухоме майно знаходиться у прямій залежності від завершення його будівництва та прийняття збудованої споруди до експлуатації відповідними органами з подальшою реєстрацією.

З урахуванням викладеного, з моменту введення об'єкту будівництва в експлуатацію та з огляду на виконання позивачем зобов'язань за Інвестиційним договором щодо здійснення фінансування будівництва, в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод існують підстави для переходу права власності на спірний об'єкт нерухомості до позивача.

Твердження відповідача 1 про перебування спірного майна в іпотеці у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МІТЕХ», що унеможливило передання будь-яких прав на таке майно до позивача, суд не приймає до уваги з огляду на наступне.

07.09.2006 р. в забезпечення зобов'язань за генеральним договором №1 гд від 12.09.2005 р. між ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» та ТОВ «ФК «МІТЕХ», які є сторонами генерального договору, було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» передало в іпотеку ТОВ «ФК «МІТЕХ» майнові права на нерухомість, яка є об'єктом будівництва, а саме: адміністративно-житловий комплекс в вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, який споруджується на АДРЕСА_1.

В той же час, рішенням господарського суду міста Києва від 30.09.2014 р. у справі №910/4784/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 19.03.2015 р. визнано недійсним іпотечний договір від 07.09.2006 р., укладений між ТОВ «Фінансова компанія «МІТЕХ» та ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс», що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колєсник С.А. за реєстровим номером 4943, з моменту укладання.

Більш того, постановою Верховного Суду України від 05.10.2016 р. у справі № 6-1429цс16 вказано, що оскільки строк дії іпотечного договору від 07.09.2006 р. визначений повним виконанням зобов'язань іпотекодавця за генеральним договором (введення в експлуатацію спірного об'єкту будівництва) та враховуючи те, що спірне будівництво було завершено й будинок введений в експлуатацію (підтверджено сертифікатом, актом та не оспорювалося сторонами), суди попередніх інстанцій дійшли до законного та обґрунтованого висновку, що іпотечний договір відповідно до положень статті 599 Цивільного кодексу України припинив свою дію у зв'язку з повним виконанням основного зобов'язання, передбаченого генеральним договором.

За таких обставин, іпотечний договір від 07.09.2006 р., укладений між ТОВ «Фінансова компанія «МІТЕХ» та ЗАТ «Міжнародна інвестиційна компанія «Інтерінвестсервіс» жодним чином не міг вплинути на набуття позивачем майнових прав за Інвестиційним договором.

Відповідно до статті 876 Цивільного кодексу України власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

За змістом ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Враховуючи те, що ТОВ «ТЛК «Арктика» проінвестувало будівництво спірної квартири, виключно така особа як інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об'єктами та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів України, оскільки об'єкти та результати інвестицій є його власністю.

Пунктом 8.1 Інвестиційного договору передбачено, що після внесення 100% інвестиційних внесків та після закінчення спорудження об'єкту будівництва і здачі його в експлуатацію, але до кінця першого кварталу 2008 року компанія зобов'язується передати інвестору новозбудоване майно і документи, які підтверджують здачу об'єкту будівництва в експлуатацію, а саме: копію акту державної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкту будівництва в експлуатацію, копію відповідного рішення (розпорядження) місцевих органів влади (місцевого самоврядування) про затвердження акту Державної комісії з прийняття закінченого будівництвом об'єкту будівництва, а інвестор зобов'язується прийняти новозбудоване майно.

Згідно з п. 6.3 Інвестиційного договору компанія гарантує, що прав третіх осіб на новозбудоване майно не існує і що компанія в повному обсязі володіє всіма необхідними правами для укладення і виконання цього договору, зокрема, правам на залучення грошових коштів інвестора (або інвестицій у вигляді будівельних матеріалів чи інших матеріальних цінностей в будівництво) і передачу інвестору після закінчення будівництва у власність новозбудованого майна.

Тобто, навіть за умови реєстрації права власності на новозбудоване майно за ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» чи іншу особу після введення житлового будинку в експлуатацію, воно зобов'язане було передати спірне майно на користь ТОВ «ТЛК «Арктика» як належного власника разом з відповідними документами.

Право розпорядження особи, яка оформила право власності на новостворене майно, було обтяжене майновими правами інвестора - ТОВ «ТЛК «Арктика», а відтак вказане майно мало бути передане ТОВ «ТЛК «Арктика» або могло бути відчужене будь-якій іншій особі виключно за волевиявленням ТОВ «ТЛК «Арктика».

З огляду на викладене, виключне право вільного розпорядження новоствореним нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1, загальною площею 121,6 кв.м., мало лише ТОВ «ТЛК «Арктика».

При цьому, укладаючи Інвестиційний договір відповідач 1 гарантував інвестору відсутність прав третіх осіб на новозбудоване майно, що відповідає приписам ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» щодо належності виключно інвестору прав володіння, користування і розпорядження об'єктами та результатами інвестицій.

За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» за рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів.

В той же час, 17.06.2013 р. між ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум» (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав №2, відповідно до п. 1.1 якого продавець продає, а покупець купує майнові права на об'єкти нерухомості, що знаходяться в адміністративно-житловому комплексі з підземним паркінгом в Дніпровському районі АДРЕСА_1.

Згідно з п. 1.2 договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 р. сторони договору домовились, що під об'єктами нерухомості, майнові права на які передаються за даним договором, продавець та покупець розуміють, зокрема, житлові приміщення (квартири), визначені у додатку №1, у якому вказано, у тому числі, трикімнатну квартиру №540 у секції «Ж» на 13 поверсі, площею 121,6 кв. м.

Із наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №11898812 від 30.10.2013 р. вбачається, що 06.07.2013 р. державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві було проведено державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум» на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 121,6 кв.м.

За статтею 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Як вбачається зі ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тобто, всупереч положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, приписам ст. 41 Конституції України ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» за відсутності згоди ТОВ «ТЛК «Арктика» як інвестора за Інвестиційним договором відчужило на користь ТОВ «Пост Преміум» майнові права на спірний об'єкт нерухомості.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Недійсність правочину визначено статтею 215 Цивільного кодексу України, відповідно до частини першої якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною другою статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до приписів статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Як встановлено судом, ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» за відсутності згоди ТОВ «ТЛК «Арктика» як інвестора за Інвестиційним договором відчужило на користь ТОВ «Пост Преміум» майнові права на трикімнатну квартиру №540 у секції «Ж» на 13 поверсі, площею 121,6 кв. м на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 р.

В даному випадку відповідачем 1 був вчинений повторний продаж прав на одне і те саме майно за наявності чинного та не оспореного в судовому порядку Інвестиційного договору, за яким ТОВ «ТЛК «Арктика» вже набуло відповідних прав та було єдиною уповноваженою особою на розпорядження такими правами.

Вказані недобросовісні дії ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» свідчать про умисне позбавлення інвестора його гарантованих державною прав, що призвело до спричинення негативних наслідків у вигляді позбавлення ТОВ «ТЛК «Арктика» можливості у встановленому чинним законодавством України порядку зареєструвати своє права власності на майно.

Суд відзначає, що укладаючи вказаний договір відповідач 1 був обізнаний з тим, що єдиним власником майнових прав на спірну квартиру є інвестор (ТОВ «ТЛК «Арктика») і тільки інвестор був правомочним відчужувати на користь третіх осіб свої майнові права, проте всупереч приписам Закону України «Про інвестиційну діяльність», Цивільного кодексу України та Інвестиційного договору здійснив продаж таких прав відповідачу 4.

Зазначені обставини доводять наявність вини ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» у порушенні права власності позивача на майнові права, а відтак суд приходить до висновку про нікчемність договору купівлі-продажу майнових прав №2 від 17.06.2013 р. в частині відчуження на користь ТОВ «Пост Преміум» трикімнатної квартири №540 у секції «Ж» на 13 поверсі, площею 121,6 кв. м на підставі приписів ст. 41 Конституції України, ч. 2 ст. 215 та ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України.

В той же час, у відповідності до вказаного договору за відповідачем 4 станом на момент звернення позивача із даним позовом до суду було зареєстроване право власності на спірну квартиру, внаслідок чого позивачем заявлено вимогу про скасування запису про державну реєстрацію прав та обтяжень та визнання недійсним свідоцтва про прав власності, виданого на ім'я ТОВ «Пост Преміум».

Преамбулою Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що цей Закон визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Зазначений Закон згідно зі статтею 1 регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з частиною тринадцятою статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Кабінет Міністрів України затвердив Порядок реєстрації, який визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком (пункти 8, 13 Порядку реєстрації).

Пунктом 15 Порядку реєстрації передбачено, що під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо наявності обтяжень на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону.

Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для такої відмови, що визначені Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 28 Порядку реєстрації).

Позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження факту існування підстав для прийняття державним реєстратором відповідного рішення про відмову у здійсненні державної реєстрації права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Пост Преміум» на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 121,6 кв.м.

Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

При цьому, навіть у випадку існування правових підстав для визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно №6135898, виданого 12.07.2013 р. Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 3920867 від 12.07.2013 р. 16:32:15, вказане рішення суду було б неспроможним захистити порушені права та законні інтереси позивача з огляду на наступне.

Як вбачається із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №65917664 від 16.08.2016 р., 14.07.2016 р. право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано на підставі договору-купівлі продажу від 14.07.2016 р. за ОСОБА_2 (запис про право власності № 15461245).

Отже, на момент розгляду даного спору по суті до відповідачів 1-4, відбувся наступний продаж спірного нерухомого майна, і право власності на таке майно зареєстровано за третьою особою-5 - ОСОБА_2.

При цьому, ухвалою господарського суду міста Києва від 01.04.2014 р. у справі №910/704/14 накладено арешт на трьохкімнатну квартиру 540 загальною площею 121,6 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.06.2016 р. задоволено заяву Комплексу про відмову від позову та скасування заходів до забезпечення позову в даній справі, які було вжито ухвалою названого господарського суду від 01.04.2016 р., провадження в даній справі припинено, скасовано відповідні заходи до забезпечення позову.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2016 р. ухвалу місцевого господарського суду від 30.06.2016 р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.12.2016 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2016 р. та ухвалу господарського суду міста Києва від 17.10.2016 р. скасовано, а справу №910/704/14 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Таким чином, ухвала суду про скасування заходів до забезпечення позову у даній справі була скасована як така, що винесена з порушенням норм процесуального права, а відтак станом на момент реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 був чинним арешт, накладений на таку квартиру ухвалою суду від 01.04.2014 р.

В той же час суд відзначає, що позивачем при зверненні до суду із даним позовом було обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права з огляду на таке.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Для пред'явлення позову про визнання права власності у позивача на момент звернення до суду із відповідним позовом таке право має існувати, а інша особа - відповідач - повинна його оспорювати або не визнавати.

Тобто за змістом цієї норми позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

При цьому, статтею 387 Цивільного кодексу України унормовано, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстав заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндікаційного позову, який визначають як позов про повернення свого майна з чужого незаконного володіння. По суті, це вимога власника, який не володіє майном, повернути майно в натурі.

Предметом віндікаційного позову є вимога неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна із чужого незаконного володіння, з метою відновити порушене володіння річчю.

Позивачем у віндікаційному позові може бути власник майна або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором (так званий «титульний володілець»), який на момент пред'явлення позову не володіє цим майном. Відповідачем за віндікаційним позовом є особа, яка незаконно володіє майном, тобто, заволоділа ним без відповідної правової підстави.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, що міститься в постанові від 18.12.2013 р. у справі №6-104цс13, вимога титульного володільця про визнання права власності є додатковою до вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння і є такою, що супроводжує віндикаційний позов.

Оскільки позивачем повністю проведено оплату за договором інвестування, то він є власником майнових прав на об'єкт інвестування, а після введення об'єкту в експлуатацію та за умови не передачі йому права власності на об'єкт нерухомості, позивач має виключне право на витребування такого майна у добросовісного власника, якщо відчуження відбулося поза його волею.

Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з частиною 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У розумінні ст. 388 Цивільного кодексу України добросовісне набуття є можливим лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

Відтак, відповідно до вимог статей 330, 388 Цивільного кодексу України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 11.02.2015 р. у справі № 6-1цс15.

За таких обставин, єдиним ефективним способом захисту порушених прав ТОВ «ТЛК «Арктика» як титульного володільця спірного нерухомого майна в даному випадку є витребування (в тому числі, у добросовісного набувача), оскільки вказане майно було відчужене поза його волею внаслідок неправомірних дій відповідача 1.

Більш того, після введення житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в експлуатацію та первинного оформлення права власності третіх осіб на спірну квартиру, захист порушених прав позивача шляхом повернення становища, яке існувало до такого порушення, є неможливим.

З урахуванням викладеного, в задоволенні позову в частині визнання права власності ТОВ «Торгово-логістичний комплекс «Арктика» на трьохкімнатну квартиру №540 загальною площею 121,6 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, необхідно відмовити.

Вимоги про зобов'язання відповідачів передати позивачу за актом прийому-передачі трьохкімнатну квартиру №540 загальною площею 121,6 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 00, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, а також передати позивачу копію акту Державної комісії про прийняття в експлуатацію спірного житлового будинку задоволенню на підлягають, оскільки на момент розгляду даної справи право власності на спірне майно зареєстровано за третьою особою-5, і позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту перебування майна та документів на таке нерухоме майно у відповідачів 1, 2, 4.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги до відповідача 3 з огляду на недоведеність позивачем наявності у Державної реєстраційної служби України повноважень щодо прийняття рішень з проведення державної реєстрації майнових прав на нерухоме майно.

Стосовно вимоги ТОВ «ТЛК «Арктика» про стягнення з ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» штрафу за прострочення терміну передачі новозбудованого майна у розмірі 12 764,85 грн. суд відзначає наступне.

Пунктом 6.1 Інвестиційного договору передбачено, що після внесення 100% інвестиційних внесків та після закінчення спорудження об'єкту будівництва і здачі його в експлуатацію, але до кінця першого кварталу 2008 року, компанія зобов'язується передати інвестору новозбудоване майно і відповідні документи.

Як вбачається із матеріалів справи, ПАТ «МІК «Інтерінвестсервіс» було допущено прострочення виконання вказаного зобов'язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до п. 5.5 Інвестиційного договору за прострочення терміну закінчення будівництва і здачі об'єкту будівництва в експлуатацію та/або термінів передачі новозбудованого майна інвестору компанія сплачує інвестору штраф у розмірі 3% від суми договору.

Згідно із ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Із матеріалів справи вбачається, що позовну заяву було подано позивачем до суду 20.01.2014 р., що підтверджується вхідним штампом канцелярії господарського суду міста Києва.

Тобто, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 12 764,85 грн., не підлягають задоволенню, оскільки сплинув строк позовної давності, а відповідачем в судовому засіданні 20.02.2017 р. заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності в цій частині.

Таким чином, в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-логістичний комплекс «Арктика» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.02.2017 р.

Суддя В.П. Босий