РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017Справа №910/23362/16

зЗа позовом Публічного акціонерного товариства «Квазар»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Піллар»

про стягнення 122 289,30 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Миронюк В.П. - представник, довіреність №194/А від 03.06.2016;

від відповідача: Жихарева О.В. - представник, довіреність без номеру від 06.12.2016;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Квазар» звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Піллар» про стягнення 122 289,30 грн. заборгованості, з яких: пеня в сумі 80 230,36 грн., інфляційні нарахування в сумі 33 46,18 грн. та три проценти річних в сумі 8 612,76 грн., а також судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №1а від 28.07.1995 про виконання робіт та надання послуг (із змінами) в частині своєчасної оплати наданих позивачем у строкове платне користування об'єктів оренди, внаслідок чого позивачем нараховано пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2016 позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Квазар» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/23362/16 та призначено до розгляду на 01.02.2017.

01.02.2017 судом оголошено перерву у судовому засіданні до 15.02.2017.

У судові засідання 01.02.2017 та 15.02.2017 з'явився уповноважені представники позивача та відповідача.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 01.02.2017 представником позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшов супровідний лист №27/А від 30.01.2017 разом із доданими до нього додатковими доказами та документами, в тому числі письмові пояснення б/н від 30.01.2017 щодо порядку нарахування пені на суму заборгованості. Лист разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 01.02.2017 представником відповідача подано суду відзив на позов №30 від 31.01.2017, в якому останній проти позову заперечував та просив суд залишити позов без задоволення. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив, що спірним договором не передбачено право позивача нараховувати штрафні санкції на заборгованість по оплаті за енергоносії та включати відповідні суми у розрахунок заборгованості позивач не має жодних підстав. Відзив на позов разом доданими до нього документами, в тому числі контррозрахунком заборгованості відповідача, судом долучено до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 15.02.2017 представником позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подано лист №44/А від 15.02.2017 разом з доданими до нього додатковими документами, які судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 15.02.2017 представником відповідача подано суду письмове повідомлення б/н та б/д про відсутність у провадженні господарських судів справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та відсутність рішення цих органів з такого спору, яке судом долучено до матеріалів справи.

Крім того, у судовому засіданні 15.02.2017 представником відповідача подано суду клопотання б/н від 15.02.2017 про долучення до матеріалів справи додаткового доказу на підтвердження безпідставності вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій за прострочення оплати комунальної послуги з енергопостачання. Клопотання судом задоволено, документ долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судових засідань 01.02.2017 та 15.02.2017 сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи у судових засіданнях представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до статей 20, 22, 60, 74 та частини 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача у судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді сторонами не заявлено.

У судовому засіданні 15.02.2017 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, та відповів на запитання суду.

Представник відповідача у судовому засіданні 15.02.2017 заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судових засіданнях їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частини 1, пункту 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 28 липня 1995 року між Відкритим акціонерним товариством «Квазар», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Квазар», (виконавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Піллар Лтд», правонаступником якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Піллар», (замовник за договором, відповідач у справі) укладено Договір про виконання робіт та надання послуг №1а (далі - Договір), згідно п. 1.1 якого виконавець передає в орендне користування приміщення - цілісний майновий комплекс загальною площею 980,2 кв. м. (Додаток №1 до Договору), що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, для організації ділянки по виробництву монокристалічного кремнію. Крім того, виконавець безперебійно забезпечує замовника усіма видами енергоносіїв, передає в оренду обладнання та приймає під охорону об'єкти замовника.

Розділами 1-6 Договору сторонами узгоджено предмет договору, обов'язки, права та відповідальність сторін, розрахунки та за договором тощо.

Строк дії Договору встановлено з 15.07.1995 по 31.12.2005. По закінченню терміну дії Договору, він може бути продовжений або поновлений за обопільною згодою сторін (п. 1.7. Договору).

Окрім того, Додатком №1 до Договору сторони узгодили умови оренди приміщення, Додатком № 2 - енергопостачання та зв'язок, Додатком № 3 - охорону, пропускний режим та заходи із забезпечення протипожежної безпеки на об'єкті.

В подальшому сторонами вносились зміни до Договору шляхом укладання додаткових угод № 417/511 від 31.10.03 р., № 449/511 від 01.09.2008, № 208/511 від 05.09.2011, № 209/511 від 01.03.2016 та №210/511 від 01.03.2016 до цього Договору.

Вказані Договір та Додаткові угоди до нього підписано представниками замовника та виконавця, а також скріплено печатками обох підприємств.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

За умовами п.1.2 Договору зазначені в п.1.1 об'єкти виконавець передає замовнику для організації дільниці з виробництва монокристалічного кремнію.

При цьому суд зазначає, що за приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зокрема, згідно п..1.3 Договору виконавець виконує роботи, надає замовнику всі види енергоносіїв та зв'язку згідно Додатку № 2 та гарантує безперебійне забезпечення всіма видами енергоносіїв.

Згідно Додатку № 2 до Договору та Додатку № 2 до Додаткової угоди № 208/511 від 05.08.2011 до Договору, виконавець зобов'язується відпускати всі види заявлених замовником енергоносіїв, а саме теплоенергія, вода питна, вода деіонізована, електроенергія, вентиляція, промислові стоки тощо, в межах, визначених в розділі 1 даного додатку.

Проаналізувавши умови Договору суд приходить до висновку про погодження його сторонами усіх істотних для договору оренди умов, в тому числі щодо об'єкту оренди, його вартості, розміру орендної плати, порядок передачі та повернення майна, відповідальність сторін та строк дії договору тощо, а також забезпечення орендованого майна енергопостачанням та зв'язком, надання послуг охорони, забезпечення пропускного режиму, послуг з утримання майна та відповідну їх оплату тощо, що підтверджується також матеріалами справи та представником позивача в судовому засіданні.

Будь-які заперечення щодо порядку укладення Договору та Додаткових угод до нього та змісту останніх з боку сторін відсутні.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Згідно п.1.1. Додатку № 1 до Договору у відповідності до статуту ТОВ «Квазар» виконавець передає, а замовник - ТОВ «Піллар» приймає в орендне користування приміщення загальною площею 980,0 кв.м згідно інвентаризаційної відомості обліку площ, що є невід'ємною частиною даного Додатку

При цьому факт виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором в частині передачі нерухомого майна в користування відповідачеві в повному обсязі, та, відповідно, прийняття останнім вказаного приміщення в оренду без будь - яких зауважень, який сторони засвідчили підписанням додатку № 1 до Договору, сторонами не заперечувався.

Суд зазначає, що за приписами ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За змістом ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України визначено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

В свою чергу суд констатує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів укладення сторонами додаткових угод про зміну умов Договору, зокрема, в частині дострокового припинення дії Договору та, як наслідок, складення відповідного акту приймання-передачі орендованого майна з оренди. Отже, зазначені обставини свідчать про пролонгацію Договору, що сторонами також не заперечувалось.

Статтею 762 Цивільного кодексу України та статтею 286 Господарського кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму; плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках,

Вказаним приписам законодавства кореспондує визначений умовами п. 3.1 Додатку № 1 до Договору обов'язок замовника оплачувати виконавцю щомісячну орендну плату згідно розрахунку відповідно до інвентаризаційної відомості.

Окрім того згідно п.2.5 Додатку № 2 до Додаткової угоди 208/511 від 05.08.2011 замовник зобов'язується оплачувати використані енергоносії, а також вносити всі інші види платежів за разрахунковий період у відповідності до діючого індексу цін та умов, обумовлених в розділі 3 даного додатку.

Суд зазначає, що укладення між сторонами зазначеного Договору було спрямоване на отримання відповідачем права на тимчасове користування нежилим приміщення - цілісним майновим комплексом загальною площею 980,2 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, що у свою чергу породжує обов'язок відповідача сплачувати плату за користування об'єктом оренди, а також спожиті енергоносії та послуги з утримання майна.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не заперечувалось, на виконання умов Договору та Додаткових угод до нього позивачем надано в оренду відповідачеві майно (надання у строкове платне користування нежитлове приміщення), а також послуги із забезпечення орендованого майна енергоносіями та утримання майна за січень 2016 - червень 2016 на загальну суму 4 155 523,30 грн., що підтверджується відповідними підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками обох підприємств актами виконаних робіт та наданих послуг, а саме: №3/0116 від 31.01.2016 на суму 560 646,36 грн. (оренда приміщень з ПДВ), №3/0216 від 29.02.2016 на суму 607 232,83 грн. (в т.ч. оренда приміщень 560 646,36 грн. з ПДВ), №3/0316 від 31.03.2016 на суму 682 517,41 грн. (в т.ч. оренда приміщень 647409,98 грн. з ПДВ), №3/0416 від 29.04.2016 на суму 772 883,20 грн. (в т.ч. оренда приміщень 739957,86 грн. з ПДВ), №3/0516 від 31.05.2016 на суму 767 369,68 грн. (в т.ч. оренда приміщень 739 957,86 грн. з ПДВ), №3/0616 від 30.06.2016 на суму 764 873,82 грн. (в т.ч. оренда приміщень 739957,86 грн. з ПДВ), копії яких знаходяться у матеріалах справи.

Заперечення щодо факту отримання наданих позивачем послуг за вказаними актами у матеріалах справи відсутні.

Як вбачається із матеріалів справи, доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів та термінів надання послуг та/або наявності письмових претензій або зауважень щодо наданих позивачем послуг до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин, судом встановлено, що позивачем виконано прийняте на себе зобов'язання з надання послуг по наданню у строкове платне користування об'єкту оренди та забезпечення усіма видами комунальних послуг, в т.ч. енергоносіями, обумовлених Договором, а відповідачем, у свою чергу, прийняті надані послуги без будь - яких зауважень, відповідно суд доходить висновку, що вказані акти є такими, що підлягають оплаті.

Згідно пунктів 4.1, 4.3. Договору замовник зобов'язаний перерахувати на розрахунковий рахунок виконавця щомісячну плату у розмірах, встановлених Додатками №№1-5 до Договору. Плату за послуги, що надаються виконавцем, замовник зобов'язаний перераховувати на розрахунковий рахунок виконавця до 10 числа поточного місяця за попередній місяць за платіжними документами, оформленими виконавцем до 5 числа.

Відповідно до інвентаризаційних відомостей обліку площ (додаток № 1 до Додаткової угоди № 449/511 від 01.09.2008 до Договору та Додатку № 1б до Додаткової угоди № 208/511 від 05.08.2011) до 29.02.2016 розмір орендної плати становить 560 646,36 грн. З 01 березня 2016 р. відповідно до інвентаризаційних відомостей обліку площ (Додатку № 1 до Додаткової угоди № 209/511 від 01.03.2016 та Додатку № 1 до Додаткової угоди № 210/511 від 01.03.2016) розмір орендної плати становить 739 957,86 грн.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Разом з тим, як стверджує позивач, в порушення умов Договору відповідач свої грошові зобов'язання за Договором та Додатковими угодами до нього в частині сплати орендної плати, спожитих енергоносіїв та послуг з утримання орендованого майна виконав із запізненням.

Так, за результатами вивчення матеріалів справи судом встановлено, що сплата відповідачем належних платежів за оренду нежитлового приміщення та комунальних послуг здійснена із простроченням строку, обумовленого Договором та додатковими угодами до нього, а саме: 26.02.2016 - 360 000,00 грн. (платіжне доручення №18 від 26.02.2016), 18.03.2016 - 100 000,00 грн. (платіжне доручення №20 від 18.03.2016), 30.03.2016 - 707 879,19 грн. (платіжне доручення №24 від 30.03.2016), 26.05.2016 - 682 517,41 грн. (платіжне доручення №684 від 26.05.2016), 31.05.2016 - 600 000,00 грн. (платіжне доручення №740 від 31.05.2016), 30.06.2016 - 172 873,00 грн. (платіжне доручення №841 від 30.06.2016), 30.06.2016 - 487 369,68 грн. (платіжне доручення №842 від 30.06.2016), 08.07.2016 - 280 000,00 грн. (платіжне доручення №918 від 08.07.2016), 27.07.2016 - 764 873,82 грн. (платіжне доручення №1053 від 27.07.2016), що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок по рахунку.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 4.5. Договору із змінами та доповненнями до нього сторонами визначено, що за несвоєчасну оплату оренди замовник сплачує пеню в розмірі: 0% - за перший тиждень прострочки, а з восьмого дня - 0,2% від суми заборгованості за кожний день прострочки на протязі 90 днів.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як визначено пунктом 2.5 Постанови № 14, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини 6 статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення пункту 4.5. Договору щодо нарахування пені, що діє у період прострочення платежу, від належної до сплати суми за кожен день прострочення, без визначення чіткого строку нарахування не дає іншого (більшого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постанови №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Таким чином, до відносин сторін має застосовуватися ставка пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (з восьмого дня прострочення).

Отже, враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати орендної плати за користування державним окремим індивідуально визначеним нерухомим майном, комунальних послуг та послуг із забезпечення енергоносіями у строк, визначений умовами Договору та Додаткових угод, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення (за період з наступного дня після того, коли зобов'язання щодо оплати мало було виконане, по дату фактичного погашення заборгованості) пеню в сумі 80 230,76 грн. за період з 18.02.2016 по 26.07.2016, три проценти річних у сумі 8 612,76 грн. за період з 11.02.2016 по 26.07.2016 та інфляційні втрати у сумі 33 446,18 грн. за період березень - травень 2016 року, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсними чи розірвання вказаних Договору та Додаткових угод до нього, а також Додатків, зокрема, Додатку №2 до Додаткової угоди №208/511 від 05.08.2011 до Договору та/або їх окремих положень сторонами суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірних Договору та Додатку №2 до Додаткової угоди №208/511 від 05.08.2011 до Договору на час їх підписання та під час виконання в матеріалах справи відсутні.

При цьому в обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач у відзиві зазначає, що за несвоєчасне внесення оплати за енергоносії штрафні санкції накладаються виходячи із існуючого на даний момент в Україні положення про штрафні санкції за заборгованість за енергопостачання. Крім того, відповідачем зазначено, що оскільки Договором не передбачено право позивача нараховувати штрафні санкції на заборгованість за енергопостачання, відповідно включати відповідні суми у розрахунок заборгованості не має жодних правових підстав.

Згідно із визначенням ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що житлово-комунальними є послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Згідно ст. 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з метою забезпечення санітарного санітарно-гігієнічних вимог проживання людей та їх перебування в приміщеннях, забезпечення технічних вимог до експлуатації будинку, підтримання несучої спроможності конструкцій та експлуатаційних характеристик внутрішньо будинкових мереж і систем встановлюються норми житлово-комунальних послуг.

За приписами ч. 6 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Тобто зазначена норма закону не позбавляє балансоутримувачів (управителів) будинків бути споживачами або виконавцями цих послуг.

При цьому, обов'язок компенсувати вартість комунальних послуг (на підставі наданих виконавцем/орендодавцем актів) має бути прописаний у Договорі (окремому договорі чи договорі оренди), відповідно тільки за таких обставин замовник/орендар зобов'язується відшкодовувати виконавцю/орендодавцю вартість спожитих комунальних послуг.

Крім того, відповідно до Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996 зі змінами і доповненнями, орендодавець виступає в ролі основного споживача електроенергії, а орендар - субспоживача. При цьому споживача не позбавлено права відпускати енергію субспоживачам. Згідно із зазначеними Правилами у орендаря, як субспоживача електроенергії, має бути два договори: з основним споживачем, тобто орендодавцем (щодо використання його електромереж), і з постачальником електроенергії.

Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності сплачують комунальні послуги за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання та пропорційну частку витрат на утримання прибудинкової території.

За результатами вивчення матеріалів справи судом встановлено та зазначалось вище, що Додатком №2 до додаткової угоди №208/511 від 05.08.2011 до Договору визначено, що виконавець зобов'язується відпускати всі види заявлених замовником енергоносіїв в межах, обумовлених в розділі "спожите кількість енергоносіїв в місяць" цього додатка (п. 2.1.).

При визначенні кількості використаних енергоносіїв замовник і виконавець користуються лічильниками, а при їх відсутності розрахунок проводиться в наступному порядку: за теплоенергію - виходячи з обсягу орендованого приміщення та середньомісячної температури навколишнього середовища; за питну воду - виходячи з кількості співробітників замовника і паспортними даними установок (п. 2.2.).

У свою чергу, замовник зобов'язується оплачувати спожиті енергоносії, а також вносити всі інші види платежів за розрахунковий період відповідно до чинного індексом цін і умовами, обумовленими в розділі 3 цього додатку (п. 2.5.). Так, щомісяця - до 30 числа поточного місяця, представник служби головного енергетика подає довідку про використані замовником енергоносії та їх ціну у фінансовий відділ виконавця, який включає її для оплати у загальний платіжний документ замовника - акт виконаних робіт і наданих послуг (п. 3.1. ). У разі несплати платіжного документа протягом 5-ти банківських днів замовник виплачує штрафні санкції згідно п. 4.4. цього Договору (п. 3.2.).

З матеріалів справи вбачається, що у спірний період нежитлове приміщення - цілісний майновий комплекс загальною площею 980,2 кв. м., за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 3, знаходилось в оренді відповідача, отже господарським судом з достовірністю з`ясовано, що споживачем наданих позивачем у спірний період енергоносіїв був відповідач, що останнім не заперечувалось.

Таким чином, заперечення відповідача проти позову з посиланням на відсутність передбачених Договором умов щодо можливості нарахування пені за несвоєчасну оплату спожитих енергоносіїв спростовуються наявними матеріалами справи, та зважаючи на висновки суду щодо правомірності включення позивачем у розрахунок згідно Договору плати за енергоносії, який відповідає умовам Договору (із змінами та доповненнями).

Згідно п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань(далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно - правової системи "ЛІГА: Закон" пені судом встановлено, що розмір пені, процентів річних та інфляційних нарахувань перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства з урахуванням визначеного позивачем періоду, становлять 79 692,33 грн. пені, 8 582,69 процентів річних та 33 422,30 грн. інфляційних нарахувань, а отже є меншими, ніж заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасну сплату орендної плати за Договором підлягають частковому задоволенню у розмірі, нарахованого судом, а саме 79 692,33 грн. пені, 8 582,69 процентів річних та 33 422,30 грн. інфляційних втрат.

Суд зазначає, що рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи, що спір виник з вини відповідача, суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 49 Господарського процесуального Кодексу України судовий збір має бути покладений на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Піллар» (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 3, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Квазар» (04136, м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. 3, ) 79 692,33 грн. (сімдесят дев'ять тисяч шістсот дев'яносто дві гривні тридцять три копійки) пені, 8 582,69 грн. (вісім тисяч п'ятсот вісімдесят дві гривні шістдесят дві копійки) процентів річних, 33 422,30 грн. (тридцять три тисячі чотириста двадцять дві гривні тридцять копійок) інфляційних втрат та 1 825,46 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять п'ять гривень сорок шість копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення підписано 06 березня 2017 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон