ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
"01" березня 2017 р.Справа № 916/99/17

Позивач: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва

Відповідач: Приватне підприємство „Артек-Союз
Про: стягнення 215638,68 грн.

Суддя Демешин О.А.

Представники сторін:

від позивача: Онищенко Л.В. - довіреність

від відповідача: Теплицький М.І. - довіреність

СУТЬ СПОРУ: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва (далі - позивач) звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства „Артек-Союз (далі - відповідач) про стягнення 215638,68 грн. заборгованості за надані послуги з теплопостачання, спожиті в процесі надання послуг з харчування.

Відповідач позов не визнав, з підстав, викладених у запереченнях до позовної заяви.

Під час розгляду справи оголошувалась перерва у судовому засіданні до 13.02.2017 року о 11:40 та до 01.03.2017 року о 11:00.

В С Т А Н О В И В :

15.09.2011 р року між Позивачем та Відповідачем укладено договори про використання нерухомого майна №1П - 24П, відповідно до умов яких Позивач зобов`язаний Відповідачу забезпечити збереження майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, тримати майно в порядку, передбаченому технічними, санітарними та екологічними нормами; нести відповідальність за дотримання правил експлуатації інженерних мереж, протягом 30 робочих днів після підписання договору укласти прямі договори на постачання комунальних послуг га енергоносіїв з постачальними організаціями, а у разі технічної неможливості щодо укладення прямих договорів, укласти з балансоутримувачем майна договори про відшкодування витрат балансоутримувача за надані комунальні послуги та енергоносії. (4.2, 4.6, 4.7 Договорів про використання нерухомого майна від 15.09.2011 р.).

На виконання вимог вищезазначених договорів про використання нерухомого майна, між тими же сторонами укладені договори №99 від 07.03.2012 р. про відшкодування вартості теплопостачання, спожитого в процесі надання послуг з харчування та №98 від 07.03.2012 р. про надання послуг теплопостачання, спожитого в процесі надання послуг з харчування.

Відповідно до умов вказаних договорів Відповідач зобов`язався відшкодовувати/сплачувати КЕВ м. Миколаїв вартість теплової енергії, спожитої в процесі надання послуг з харчування, що надаються на підставі додаткової угоди №10 від 29.12.2011р. до договору харчування №286/2/12/6 від 01.03.2012 р про закупівлю послуг харчування для кожної військової частини, до площ яких має доступ Відповідач, згідно наказу Міністра оборони України №846 від 28.12.2011 р. (п.1.2 Договорів).

Вказані Договори №99 та №98 від 07.03.2012 р. були пролонговані на підставі додаткових угод, відповідно до п.9.2 Договорів - до 31.12.2013 р.

Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що після закінчення строку дії вказаних договорів Позивачем надавались Відповідачу послуги з теплопостачання. Загальна вартість наданих послуг становить 215 638,68 грн., що підтверджується довідками про спожиту теплову енергію Відповідачем, з розрахунком по кожній частині, згідно яких відповідачем в січні 2014 року було спожито теплової енергії на загальну суму 39975,1З грн. та 11904,43 грн., у лютому 2014 року в розмірі 11904,43 грн. та 59975,13 грн. у березі 2014 року - 59975,13 грн., та 1904,43 грн.

При цьому, розрахунок суму боргу Позивачем зроблено за тарифами, вказаними у Договорах № 99 та № 98 від 07.03.2012 року.

Тому, Позивач, посилаючись на Закон України „Про житлово-комунальні послуги вважає, що Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, а тому посилаючись на та ст. 11, 14, 175, 193, 202, 509, 526, 538, 626 ЦК України просить стягнути з відповідача 215638,68 грн. заборгованості за надані послуги з теплопостачання, спожиті в процесі надання послуг з харчування.

Відповідач позов не визнав, вказавши у відзиві на позов, що у період січень-березень 2014 року, за який Позивачем розраховано заявлену суму боргу, договори № 98, 99 вже не діяли, а тому розрахунок заборгованості є безпідставним.

Заслухавши пояснення сторін надані під час розгляду справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного:

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що Відповідачем не сплачені послуги з теплопостачання та не відшкодовано вартість теплопостачання, що надавалось у період січня-березня 2014 року, а розрахунок суму боргу Позивачем зроблено за тарифами, вказаними у Договорах № 99 та № 98 від 07.03.2012 року.

Проте, як встановлено судом та зазначено сторонами у період січень-березень 2014 року Договори № 99 та № 98 від 07.03.2012 року вже не діяли, оскільки припинили свою дію на підставі відповідних додаткових угод до них - 31.12.2013 р.

Частинами 1, 2, 6 статті 19 Закону України „Про житлово-комунальні послуги передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Пунктом 1 частини 3 статті 20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги безпосередньо зазначено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Як вбачається з матеріалів справи розмір позовних вимог по цій справі розрахований позивачем, виходячи з цін/тарифів, встановлених саме Договорами № 99 та № 98 від 07.03.2012 року.

Отже, діючого договору між сторонами по справі у період січень-березень 2014 року, за який Позивачем розраховано заборгованість не існувало. Відповідно, не було досягнуто домовленості щодо однієї з істотних умов договору, передбаченої пунктом 3 частини 1 статті 26 вищевказаного Закону, а саме вичерпного переліку житлово-комунальних послуг, тарифів та їх складових на кожну з цих послуг, загальної вартості послуг.

Крім того, до матеріалів справи не додано і відомостей щодо затвердження цих цін/тарифів, а також, цін/тарифів, органами, зазначеними у ст.14 Закону „Про житлово-господарські послуги.

Частиною шостою статті 276 Господарського кодексу України передбачено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Так, статтею 14 Закону України „Про житлово-комунальні послуги встановлено, що:

1. Залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики;

2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території;

3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

2. Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до статті 13 Закону України Про теплопостачання до основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належать, зокрема встановлення для відповідної територіальної громади в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності, крім тарифів на теплову енергію, що виробляється на установках комбінованого виробництва теплової і електричної енергії.

Відповідно до Статті 20 цього Закону тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб`єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Між тим, позивачем не надано доказів затвердження в установленому порядку тарифів на теплопостачання, чим порушив надане статтею 20 Закону „Про житлово-комунальне господарство право споживача на одержання інформації про структуру тарифу на теплопостачання.

Таким чином, не цей час тарифи на підставі яких позивачем розраховано заборгованість відповідача не затверджені уповноваженим органом і не можуть бути застосовані при вирішенні спору за відсутності між сторонами договірних відносин.

Тобто, задоволення позовних вимог по справі було б можливим у двох випадках:

1. у разі наявності між сторонами укладеного договору з істотною умовою в ньому щодо визначення вартості послуг;

2. у разі відсутності вищевказаного договору, але за умов наявності затверджених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

Позивачем правильно зазначено про обов`язок споживача оплачувати фактично отримані житлово-комунальні послуги за відсутності укладеного договору, як це вбачається з Постанови Верховного суду України від 20.04.2016р. по справі № 6-2951цс15, однак в такому разі під час споживання цих послуг повинні діяти затверджені уповноваженим органом ціни/тарифи на такі послуги.

На підставі викладеного, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову відмовити повністю

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст..85 ГПК України..

Повне рішення складено 02 березня 2017 р.

Суддя О.А. Демешин