ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р. Справа № 922/3450/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя

ОСОБА_1, суддя Тарасова І. В.

за участю секретаря судового засідання Марченко В.О.

за участю представників:

позивача - не зявився,

відповідача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 01.10.2016),

третіх осіб - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №3311 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2016 у справі № 922/3450/16

за позовом Приватного акціонерного товариства "Люкс-Центр", м.Харків,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) Управління культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації, м.Харків,

2) Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації, м.Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська пивоварня", м.Дергачі,

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.11.2016 (суддя Лаврова Л.С.) відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень №12/10/13-1 від 12.10.2013.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що за оспорюваним договором метою користування приміщень є розміщення закладу громадського харчування з цілодобовим режимом роботи та дискотекою, що не відповідає встановленому п.7 облікової картки №383 режиму використання Памятки: офіси, магазини, торгівельні приміщення, житло, і суперечить ст.24 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Як зазначає апелянт, враховуючи, що приміщення знаходяться в будівлі, яка є памяткою, обовязковою передумовою укладення договору є наявність відповідного погодження органу культурної спадщини. Зазначене погодження, всупереч ст.18 Закону України «Про охорону культурної спадщини», не надавалось.

23.12.2016 до суду від Управління культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації надійшов лист (вх.№13091), в якому управління зазначило, що питання щодо спірного будинку знаходиться поза компетенцією Управління культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації.

12.01.2017 до суду від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу (вх.№311), в яких відповідач проти апеляційної скарги заперечував. Просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

25.01.2017 до суду від позивача надійшли додаткові документи (вх.№818).

01.02.2017 до суду від Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації надійшли пояснення (вх.№1135), в яких третя особа, зокрема, зазначила, що порядок обліку об'єктів культурної спадщини визначений Наказом Міністерства культури України «Про затвердження Порядку обліку об'єктів культурної спадщини» від 11.03.2013 № 158, у пункті 5.1 якого встановлено, що відповідно до пункту 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України від 16 грудня 2004 року № 2245-ІУ «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (не включення) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення. Таким чином, будь-який об'єкт культурної спадщини, внесений до переліку пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури» з прийняттям Закону України «Про охорону культурної спадщини» не втрачає свого спеціального статусу як пам'ятки. А отже, й нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, буд. З, будучі внесені до списку (переліку) пам'яток історії та культури місцевого значення, залишають за собою свій статус до моменту прийняття рішення про їх включення (не включення) до Реєстру. При цьому, законодавець не встановив обмежень у часі щодо прийняття рішення про їх включення (не включення) до Реєстру.

13.02.2017 до суду від Управління культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації надійшов лист (вх.№1534), в якому управління зазначило, що спірний житловий будинок перебуває на Державному обліку, як памятка архітектури та містобудування місцевого значення.

24.02.2017 до суду від Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації надійшло клопотання (вх.№2110), в якому третя особа просила розглянути справу без участі її представника. Також підтримала позицію, викладену в письмових поясненнях від 01.02.2017.

Представник відповідача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив суд у її задоволенні відмовити, рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Позивач та треті особи у судове засідання не зявились, про причини не зявлення суд не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час і місце слухання справи ухвалою суду від 26.01.2017.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні докази по справі, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

В жовтні 2016 року Приватне акціонерне товариство "Люкс-Центр" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська пивоварня" про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень № 12/10/13-1 від 12.10.2013.

Позов обґрунтовано тим, що 12.10.2013 між Приватним акціонерним товариством Люкс-Центр, орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю Слобожанська пивоварня, орендарем, укладено договір оренди нежитлових приміщень № 12/10/13-1, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 3255.

Відповідно до п.1.1. договору орендодавець передає в довгострокову оплатну оренду, а орендар приймає нежитлові приміщення, загальною площею 1239,5 кв.м. літера А-2 і Б-6, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 3 з організованими окремими входами/виходами до приміщень, відповідно до додатку № 1 договору оренди, який є невідємною частиною договору.

Відповідно до п.1.2. договору мета оренди приміщень розміщення закладу громадського харчування з цілодобовим режимом роботи та дискотекою. Орендар може експлуатувати обєкт оренди сам чи з іншими субєктами господарювання, передавати приміщення для цієї мети в подальшому в суборенду повністю чи частково за попереднім інформуванням орендодавця.

Відповідно до п.3.1. договору за цим договором обєкт оренди передається орендарю на строк 12 років з моменту підписання акту прийому передачі обєкту оренди.

Відповідно до пункту 8.6. договору на договір не поширюються дія Закону України № 2269-XII від 10.04.1992 Про оренду державного та комунального майна (з наступними змінами та доповненнями), а також видані на підставі цього Закону підзаконні нормативно-правові акти.

Відповідно до п.8.8. договору сторони підтверджують, що ними досягнуто домовленість з усіх істотних умов договору і на момент підписання договору відсутні будь-які підстави для визнання договору неукладеним, недійсним, нікчемним.

12.10.2013 між сторонами складено акт прийому-передачі приміщень відповідно до договору оренди приміщень №12/10/13-1 від 12.10.2013.

Як зазначає позивач, приміщення знаходяться в будівлі, яка є памяткою містобудування та архітектури місцевого значення, тому режим користування ними визначається Законом України Про охорону культурної спадщини, який було порушено при укладенні договору № 12/10/13-1 від 12.10.2013.

Крім того, як зазначає позивач, договір укладено без погодження органу культурної спадщини, що суперечить ст. 18 Закону України Про охорону культурної спадщини, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до паспорту, складеному 22.06.2003 комунальним підприємством «Харківській регіональний інженерно-консультаційний центр» житловий будинок, розташований за адресою: Харківська область, м.Харків, вул.Сумська,3, є памяткою архітектури та містобудування.

Як вбачається з облікової картки №383 від 23.06.2003 комунального підприємства «Харківській регіональний інженерно-консультаційний центр» житловий будинок прийнято на облік рішенням Харківського облвиконкому від 30.04.1980 №334, охоронний №405. Сучасне використання: офіси, магазини, торгівельні приміщення, житло.

Також, як свідчать матеріали справи, 27.02.2014 між ТОВ Слобожанська пивоварня, користувачем, та Департаментом містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації, орган охорони, укладено охоронний договір на памятку культурної спадщини (її частину) № 769, згідно з яким ТОВ Слобожанська пивоварня взяла на себе зобовязання щодо охорони нежитлових приміщень загальною площею 1388,4 кв.м у будівлі памятці архітектури місцевого значення, прийнятої на облік рішенням Харківського облвиконкому №334 від 30.04.1980, охоронний №405, розташованої за адресою: м.Харків, вул.Сумська,3.

Відповідно до п.2 зазначеного договору термін дії цього договору з 27.02.2014 по 12.10.2025.

Відповідно до п.6 охоронного договору користувач зобовязався використовувати нежитлові приміщення у будівлі памятці архітектури «Житловий будинок» виключно під розміщення закладу громадського харчування з цілодобовим режимом роботи та дискотекою та у спосіб, що забезпечує збереження предмету їх охорони, матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоблення тощо.

Відповідач у запереченнях на позов (вх.№36985 від 04.11.2016) проти позову заперечував, посилаючись на те, що обєкт нерухомого майна набуває статусу памятки тільки із занесенням до Державного реєстру нерухомих памяток України. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 №928 затверджено Перелік обєктів культурної спадщини національного значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих памяток України, до якого спірні нежитлові приміщення не внесено. В переліку памяток культурної спадщини місцевого значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих памяток України спірні приміщення також не значаться. Свідоцтво про реєстрацію обєкта культурної спадщини, як памятники, відсутнє. Таким чином, на думку відповідача, погодження органу культурної спадщини на укладення договору оренди нежитлових приміщень, які не є обєктом культурної спадщини, законом не передбачено.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ч.6 ст.1 Закону України Про охорону культурної спадщини памятка культурної спадщини - обєкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих памяток України.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення пам'ятки до Реєстру за категоріями національного та місцевого значення. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам'ятки.

Відповідно до п.п.б) п.1 ст.14 Закону України "Про охорону культурної спадщини" занесення об'єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам'ятки) провадяться відповідно до категорії пам'ятки: пам'ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам'яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Відповідно до ч.2 п.2 ст.14 наведеного Закону переліки об'єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.

Відповідно до п.3 ст.14 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини видає власнику пам'ятки або уповноваженому ним органу свідоцтво про реєстрацію об'єкта культурної спадщини як пам'ятки.

Відповідно до п.4 ст.14 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини надає органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органам охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, відповідним виконавчим органам сільської, селищної, міської ради витяги з Реєстру щодо пам'яток, які розташовані на їхніх територіях.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.18 Закону об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до п.2 ст.18 Закону особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам'ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.23 Закону усі власники пам'яток, щойно виявлених об'єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об'єкти зобов'язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір. Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов'язків, що випливають із цього Закону.

Відповідно до п.2 ст.24 Закону використання пам'ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

Відповідно до п.2, 3 ст.25 Закону юридичні та фізичні особи, у користуванні яких перебувають пам'ятки, відповідають за їхню збереженість і зобов'язані дотримувати вимог органів охорони культурної спадщини. Юридичні та фізичні особи зобов'язані забезпечити збереженість пам'яток на землях, якими вони користуються, та укладати з органами охорони культурної спадщини охоронні договори.

Відповідно до п.п.5 ч.1 ст.6 Закону до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить встановлення режиму використання пам'яток місцевого значення, їхніх територій, зон охорони.

Відповідно до п.п.70 п.4 «Положення про Міністерство культури України» Мінкультури України відповідно до покладених на нього завдань затверджує, зокрема, порядок обліку об'єктів культурної спадщини.

Відповідно до розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 09.12.2010 №690 «Про стан збереження, пристосування та використання обєктів памяток архітектури» повноваження у сфері охорони культурної спадщини розмежовані між структурними підрозділами обласної державної адміністрації:

- містобудування та архітектури стосовно памяток архітектури, ландшафтних, садово-паркового мистецтва, науки і техніки;

- культури і туризму стосовно памяток щодо монументального мистецтва, археологічних та історичних.

Тобто, органом культурної спадщини стосовно спірного майна є Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації.

Відповідно до пункту 1 Порядку визначення категорій памяток для занесення обєктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих памяток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1760 (в редакції постанови КМ України від 14.09.2016 № 626) обєкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих памяток України за рішенням Кабінету Міністрів України (щодо обєктів національного значення) та Мінкультури (щодо обєктів місцевого значення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 №928 затверджено Перелік обєктів культурної спадщини національного значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих памяток України, до якого спірні нежитлові приміщення та будівля за адресою м. Харків, вул. Сумська, 3 не внесено.

В переліку памяток культурної спадщини місцевого значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих памяток України, розміщеному на офіційному сайті Міністерства культури України, житловий будинок та нежитлові приміщення за адресою м. Харків, вул. Сумська, 3 також не значаться.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року N 1805-III передбачено, що об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону УРСР Про охорону і використання памяток історії та культури N 3600, визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1760, прийнятою на виконання Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року N 1805-III , затверджено Порядок визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Реєстру.

16.12.2004 прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" №2245-IV, відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень якого об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР Про охорону і використання памяток історії та культури №3600, до вирішення питання про їх включення (виключення) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Порядок обліку визначений Наказом Міністерства культури України «Про затвердження Порядку обліку об'єктів культурної спадщини» від 11.03.2013 № 158, у пункті 5.1 якого встановлено, що відповідно до пункту 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України від 16 грудня 2004 року № 2245-ІV «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (не включення) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону УРСР «Про охорону і використання памяток історії та культури» №3600 виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки памяток історії та культури місцевого значення, встановлюють зони їх охорони, а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання памяток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ч.3 ст.17 Закону УРСР «Про охорону і використання памяток історії та культури» №3600 переліки памяток історії та культури республіканського значення затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Переліки памяток місцевого значення затверджуються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів. Виключення обєктів з переліків памяток республіканського і місцевого значення допускається лише з дозволу Ради Міністрів Української РСР.

Рішенням Виконавчого комітету Харківської обласної Ради народних депутатів №334 від 30.04.1980 «Про затвердження додаткового списку будинків та споруд Харківської області кінця ХІХ - початку ХХ століття для взяття під охорону держави як памяток архітектури» затверджено додатковий список будинків та споруд Харківської області кінця ХІХ - початку ХХ століття, що рекомендований обласним відділом по справам будівництва та архітектури, до якого, зокрема, увійшов житловий будинок за адресою вул.Сумська, 3а (№405) (а.с.137-138).

Рішенням Виконавчого комітету Харківської обласної Ради народних депутатів №61 від 05.03.1992 «Про затвердження доповнень до списку споруд памятників архітектури Харківської області, що знаходяться під охороною держави і внесення уточнень до списку памятників, які затверджені рішенням облвиконкому №334 від 30.04.1980» внесено зміни, які вносяться в додаток до рішенням №334 від 30.04.1980, зокрема, в поз.405 слова «вул.Сумська, 3а» змінено на слова «вул.Сумська, 3» (а.с.139-140).

Таким чином, на час внесення спірної будівлі до категорії пам'яток історії та культури місцевого значення, документом підтверджуючим її статус було відповідне рішення виконавчого комітету обласної або міської Ради народних депутатів. Спірна ж будівля була включена до відповідного переліку рішенням виконавчого комітету Харківської обласної Ради народних депутатів.

Таким чином, будь-який об'єкт культурної спадщини, внесений до переліку пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури» з прийняттям Закону України «Про охорону культурної спадщини» не втрачає свого спеціального статусу як пам'ятки.

А отже, й нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, буд.3, будучі внесені до списку (переліку) пам'яток історії та культури місцевого значення, залишають за собою свій статус до моменту прийняття рішення про їх включення (не включення) до Реєстру.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" N 2245-IV від 16.12.2004 року Кабінет Міністрів України був зобов'язаний протягом шести місяців з дня опублікування цього Закону внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції про приведення Законів України у відповідність із цим Законом та забезпечити прийняття нормативно-правових актів, спрямованих на його виконання.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні послався на те, що упродовж шестимісячного строку, визначеного Законом "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" N 2245-IV від 16.12.2004, Кабінет Міністрів України не подав на розгляд Верховної Ради України законопроектів (пропозицій) про приведення законів України у відповідність із зазначеними Законами щодо включення чи невключення об'єктів до списків (переліків) пам'яток історії та культури згідно із Законом УРСР Про охорону і використання памяток історії та культури №3600 і до Реєстру нерухомих пам'яток України, тому нежитлові приміщення за адресою м. Харків, вул. Сумська, 3 не набули статусу пам'ятки.

Колегія суддів не може погодитись з даним висновком місцевого господарського суду, з огляду на те, що спірні приміщення являють собою частину будинку, який рішенням Харківського облвиконкому від 30.04.1980 № 334 включено до списків (переліків) пам'яток історії та культури місцевого значення (охоронний № 405) у порядку, визначеному Законом Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», який діяв на той час. Однак, зазначений висновок місцевого господарського суду не призвів до прийняття неправильного рішення по справі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768 затверджено Порядок укладення охоронних договорів на памятки культурної спадщини.

Відповідно до п.2 Порядку власник памятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобовязаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання памятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Відповідно до п.5 Порядку в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання памятки, види і термін виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших памяткоохоронних заходів, необхідність яких визначається органом охорони культурної спадщини.

У справі, яка розглядається, приватне акціонерне товариство «Люкс-Центр» звернулося до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень №12/10/13-1 від 12.10.2013, посилаючись на те, що договір укладено без погодження органу культурної спадщини.

Як вже зазначалось, 12.10.2013 між Приватним акціонерним товариством Люкс-Центр та Товариством з обмеженою відповідальністю Слобожанська пивоварня укладено договір оренди нежитлових приміщень № 12/10/13-1, відповідно до умов якого мета оренди приміщень розміщення закладу громадського харчування з цілодобовим режимом роботи та дискотекою.

Відповідно до п.8.8. договору сторони підтверджують, що ними досягнуто домовленість з усіх істотних умов договору і на момент підписання договору відсутні будь-які підстави для визнання договору неукладеним, недійсним, нікчемним.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України .

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено порушень вимог чинного законодавства. Сам по собі факт відсутності погодження відповідного органу не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання договору недійсним.

Відповідно до п.2.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо.

Як свідчать матеріали справи, 27.02.2014 між ТОВ Слобожанська пивоварня та Департаментом містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації укладено охоронний договір на памятку культурної спадщини (її частину) № 769, згідно з яким ТОВ Слобожанська пивоварня взяла на себе зобовязання щодо охорони нежитлових приміщень загальною площею 1388,4 кв.м у будівлі памятці архітектури місцевого значення, прийнятої на облік рішенням Харківського облвиконкому №334 від 30.04.1980, охоронний №405, розташованої за адресою: м.Харків, вул.Сумська,3.

Як було встановлено раніше, згідно розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 09.12.2010 №690 «Про стан збереження, пристосування та використання обєктів памяток архітектури» органом культурної спадщини стосовно спірного майна визначено Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації.

Тобто, після підписання спірного договору оренди відповідачем були усунуті обставини заявлені позивачем як підстави для визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень №12/10/13-1 від 12.10.2013 шляхом підписання між ТОВ Слобожанська пивоварня та Департаментом містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації охоронного договору на памятку культурної спадщини (її частину) № 769 від 27.02.2014.

Також, колегія суддів зазначає, що припущення наявності ймовірного недотримання процедури погодження з відповідним органом при укладенні оспорюваного договору дає підстави для висновку, що заінтересованою особою, яка має право порушувати питання про визнання такого правочину недійсним з підстав, викладених у позовній заяві у справі, що розглядається, є відповідний орган охорони культурної спадщини, а не позивач як орендодавець за спірним договором.

Дана правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №920/1771/14.

За таких обставин, зазначені вище посилання позивача є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до приписів ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобовязує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення по даній справі, тому на рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2016 у справі № 922/3450/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, п.1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Люкс-Центр" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2016 у справі № 922/3450/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 06.03.2017

Головуючий суддя Білоусова Я.О.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Тарасова І. В.