ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Справа № 904/6888/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Владимиренко С.В., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення та постановугосподарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2016 Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.11.2016
у справі№ 904/6888/16 господарського суду Дніпропетровської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Металургійний завод "Дніпросталь"
простягнення штрафних санкцій,
за участю представників:
від позивачаОстапенко В.М.

від відповідачане з'явився

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - ПАТ "НАК "Нафтогаз України") звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургійний завод "Дніпросталь" (далі - ТОВ "МЗ "Дніпросталь") про стягнення 7% штрафу у розмірі 668 737,90 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2016 у справі № 904/6888/16 (суддя Воронько В.Д.) позовні вимоги ПАТ "НАК "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "МЗ "Дніпросталь" на користь позивача 200 621,37 грн. штрафу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 (колегія суддів у складі: Дмитренко Г.К. - головуючий, Джихур О.В., Антонік С.Г.) рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2016 у справі № 904/6888/16 залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2016 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 у справі № 904/6888/16, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржувані рішення та постанову в частині відмови у стягненні 468 116,53 грн. штрафу і в оскарженій частині прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 468 116,53 грн. 7% штрафу, у стягненні яких було відмовлено.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що оскаржувані рішення та постанова прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 03.02.2017 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Владимиренко С.В., Шевчук С.Р. прийнято зазначену касаційну скаргу ПАТ "НАК "Нафтогаз України" до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 28.02.2017 о 10 год. 10 хв.

Учасники судового процесу, згідно з приписами ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак відповідач передбаченим законом правом на участь у розгляді скарги касаційною інстанцією не скористався.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 27.12.2013 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (Продавець) та ТОВ "МЗ "Дніпросталь" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 188/14-ПР (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) Продавець зобов'язався передати у 2014 році у власність Покупцю природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити природний газ на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 6.1 Договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з п. 7.1 Договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 договору Продавець має право не здійснювати поставку газу Покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання Покупцем умов п. 6.1 цього договору він повинен сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 % від суми простроченого платежу.

У пункті 9.3 Договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у п'ять років.

Іншими умовами Договору сторони визначили кількість, порядок та умови передачі, порядок обліку, ціну газу та строк дії Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення викладено у ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), згідно з якою суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановили суди попередніх інстанцій, на виконання умов Договору позивачем поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 9 553 398,52 грн., що підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 31.12.2014, однак, у порушення умов Договору (п. 6.1) оплату за отриманий природний газ відповідач здійснив з порушенням строків, встановлених Договором.

Факт виконання ТОВ "МЗ "Дніпросталь" Договору, проте неналежного, а саме, в частині своєчасних розрахунків за отриманий природний газ, встановлено у постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10.02.2016 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 29.02.2016) у справі № 904/5711/15, залишеної без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.04.2016.

Обставини встановлені у вказаних судових рішеннях у справі № 904/5711/15 в силу приписів ч. 3 ст. 35 ГПК України мають преюдиційне значення у даній справі, оскільки сторони як у справі № 904/5711/15, так і у даній справі є тотожними та щодо вказаних осіб встановлено обставини рішенням суду у господарській справі.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо своєчасної оплати за поставлений природний газ, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача штрафу.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Нормами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановили суди попередніх інстанцій, пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1 цього Договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 відсотків від суми простроченого платежу.

Так, на підставі вказаного пункту Договору, позивач нарахував штраф у розмірі 668 737,90 грн.

Перевіривши розрахунок штрафу, зроблений позивачем, та здійснивши власні розрахунки, суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли висновків про правомірність вимог позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 668 737,90 грн.

У той же час, як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 12.09.2016 відповідачем було подано до місцевого господарського суду відзив на позовну заяву, в якому містилось клопотання про зменшення штрафних санкцій, у якому відповідач просив суд на підставі ст. 233 ГК України та ст. 83 ГПК України зменшити суму штрафу, що підлягає стягненню на 100%.

Вказане клопотання відповідача обґрунтоване тим, що на дату пред'явлення позову основний борг погашено відповідачем у повному обсязі; підприємство відповідача знаходиться у скрутному фінансовому становищі, що стало наслідком об'єктивних, незалежних від відповідача причин; одноразове стягнення з відповідача усієї суми боргу ще більше ускладнить його фінансовий стан, і, як наслідок, призведе до неможливості виплат зарплати працівникам та сплати податків, а й надовго відтермінує погашення боргу та навіть може унеможливити його сплату, а стягнення такої значної суми може призвести до банкрутства відповідача; заявлені позивачем до стягнення штрафні санкції є надмірно великими.

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, норми чинного законодавства не містять визначення "винятковий випадок", тому це поняття є оціночним.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (пп. 3.17.4 пп. 3.17 п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Також, слід зазначити, що законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи клопотання відповідача та зменшуючи на 70% розмір штрафу, який підлягає стягненню з відповідача, на підставі встановлених обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, установив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов'язує можливість зменшення розміру неустойки.

При цьому, місцевим господарським судом було враховано ступінь виконання відповідачем зобов'язань за договором, причини несвоєчасного виконання зобов'язань відповідачем, а також матеріальний стан відповідача, а саме: основний борг за спірний період є погашеним та сплачений відповідачем у добровільному порядку ще до звернення із позовом до суду; відповідач, підтверджуючи свою добросовісність, не ухиляється від відповідальності за порушення умов Договору, наявність прострочення не заперечував; відповідачем належними доказами підтверджено, що підприємство знаходиться в скрутному матеріальному становищі; при цьому, вказаний фінансовий стан утворився із об'єктивних, незалежних від відповідача, причин; штраф є лише санкціями за невиконання грошового зобов'язання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, окрім стягнення штрафу позивач вже стягнув пеню, проценти річних та інфляційні, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем. Тому при зменшенні розміру штрафу позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

При цьому, апеляційний господарський суд відхилив доводи ПАТ "НАК "Нафтогаз України" щодо понесення ним збитків/втрат у результаті несвоєчасної оплати відповідачем вартості поставленого природного газу, оскільки позивачем у місцевому господарському суді не надано належних у розумінні ст.ст. 32, 34, 36 ГПК України доказів на підтвердження вказаних доводів.

З огляду на те, що можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням усіх конкретних обставин, колегія суддів вважає, що оскільки суди попередніх інстанцій зазначені обставини з'ясували, з дотриманням наведених вимог оцінили доводи сторін та докази, подані на підтвердження цих доводів, і на підставі об'єктивного та всебічного їх аналізу визнали за можливе зменшити на 70% розмір штрафу, який підлягає стягненню з відповідача, підстав для скасування оскаржуваних судових актів у зв'язку із зменшенням розміру штрафу не вбачається.

При цьому, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що переоцінка обставин, які суди враховували, зменшуючи розмір штрафу, виходить за межі касаційної інстанції, визначені ст. 1117 ГПК України.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 ГПК та ч.ч. 1, 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Твердження скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішення та постанови не знайшли підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.10.2016 у справі № 904/6888/16 залишити без змін.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді С.В. Владимиренко

С.Р. Шевчук