ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р. Справа № 907/872/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.В. Зварич

Я.О. Юрченка

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.

та представників сторін:

позивача: Маркуся М.І. (довіреність №04/16 від 20.10.2016);

відповідача 1: ОСОБА_3 (договір про надання послуг у сфері права б/н від 22.11.2016)

відповідача 2: не з'явився (належно повідомлений),

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4,б/н від 26.01.2017 (вх.№01-05/497/17 від 02.02.2017 )

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.01.2017

у справі: №907/872/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Магазин «Взуття», м. Ужгород

до відповідача 1: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Ужгород

відповідача 2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Ужгород

про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме: приміщеннями літ. А І-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м та приміщенням част. літ. А І-го поверху (поз.1,2) площею 67, 4 кв. м, розташованими на АДРЕСА_1, шляхом їх звільнення від рухомого майна (речей) ФОП ОСОБА_4; заборону ФОП ОСОБА_4 створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном; визнання недійсним договору оренди №1 від 17.12.2014, укладеного ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 14.02.2017.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 розгляд справи відкладено на 28.02.2017.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ТОВ «Магазин «Взуття» звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ФОП ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме: приміщеннями літ. А І-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м та приміщенням част. літ. А І-го поверху (поз.1,2) площею 67, 4 кв. м, розташованими на АДРЕСА_1, шляхом їх звільнення від рухомого майна (речей) ФОП ОСОБА_4 та заборону ФОП ОСОБА_4 створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що за договором купівлі -продажу №357, укладеним товариством з Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д. за №36 від 31.01.2001, позивач придбав вбудовані приміщення площею 269,3 кв. м, розташовані на АДРЕСА_1. На підставі цього договору виконавчим комітетом Ужгородської міської ради рішенням №257 від 15.10.2003 було оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно - магазин «Взуття» загальною площею 269,3 кв.м. Право власності позивача зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 3921798 (витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно виданий КП «Ужгородський МБТІ» 15.12.2003 №2296381, запис №1272 в книзі №7).

Позивач вказує, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 та рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015, залишеними без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.05.2015, задоволено позов ТОВ «Магазин «Взуття» до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та витребувано нерухоме майно - вбудовані приміщення літ. А І-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м та приміщення част. літ. А І-го поверху (поз.1,2) площею 67, 4 кв. м, розташовані на АДРЕСА_1. Названими судовими рішеннями встановлено, що нерухоме майно (вбудовані приміщення літ. А І-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м та приміщенням част. літ. А І-го поверху (поз.1,2) площею 67, 4 кв. м) вибуло з володіння товариства поза його волею.

Зазначає, що судові рішення виконані органами Державної виконавчої служби шляхом вилучення нерухомого майна у боржників та передачі його товариству. Після прийняття у володіння зазначеного майна було встановлено, що в приміщенні магазину знаходиться рухоме майно ФОП ОСОБА_4, що створює позивачу перешкоди в користуванні своїм майном. Стверджує, що належних правових підстав для знаходження речей відповідача в приміщенні позивача немає, будь-яких речових прав у відповідача щодо нерухомого майна позивача не існує. Позивач вказує, що він повідомив відповідача про необхідність усунути перешкоди в користуванні майном, однак такі вимоги останнім не виконано. Посилаючись на ст. 391 ЦК України, позивач просить задоволити позов.

Як вбачається з матеріалів справи, склад суду першої інстанції, який розглядав даний спір, змінювався. Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 05.01.2016 справу прийнято до провадження суддею Пригара Л.І ( т.1, а.с. 205-206).

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 01.03.2016 провадження у справі №907/872/15 зупинено до вирішення Апеляційним судом Закарпатської області справи №308/12227/13-ц( т.2, а.с.11-12).

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 07.11.2016 провадження у справі №907/872/15 поновлено.

17.11.2016 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог (том 2,а.с. 34-38), в якій просив:

-усунути перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме приміщеннями літ. А І-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м та приміщенням част. літ. А І-го поверху (поз.1,2) площею 67, 4 кв. м, розташованими на АДРЕСА_1, шляхом їх звільнення від рухомого майна (речей) ФОП ОСОБА_4;

-заборонити ФОП ОСОБА_4 створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном;

-визнати недійсним договір оренди №1 від 17.12.2014, укладений ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4

Позивач вказує, що судовим рішенням у справі №308/12227/13-ц, яким витребувано майно позивача від відповідачів, в тому числі і від ОСОБА_5, встановлено, що ОСОБА_5 не є і ніколи не була дійсним власником майна позивача, тому не вправі була передавати його в оренду.

Ухвалою від 17.11.2016 у даній справі заяву позивача суд прийняв до розгляду, залучив ФОП ОСОБА_5 до участі у справі в якості відповідача(т.2, а.с. 62-64).

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 12.01.2017 у справі №907/872/15 (суддя Пригара Л.І.) позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди №1 від 17.12.2014, укладений ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 Вирішено усунути перешкоди ТОВ «Магазин «Взуття» у користуванні нерухомим майном, а саме: приміщеннями літ. А І-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м та приміщенням част. літ. А І-го поверху (поз.1,2) площею 67, 4 кв. м, розташованими на АДРЕСА_1, шляхом їх звільнення від рухомого майна (речей) ФОП ОСОБА_4 та заборонено ФОП ОСОБА_4 створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном. Присуджено до стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь ТОВ «Магазин «Взуття» 1 827грн судового збору. Присуджено до стягнення з ФОП ОСОБА_5 на користь ТОВ «Магазин «Взуття» 609 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 203, 215, 236, 316,317,319, 321, 346, 386, 388, 391, 761 ЦК України, ч. 3 ст. 35 ГПК України.

При задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником спірних приміщень, які він придбав за договором купівлі-продажу від 31.01.2001. Суд не прийняв до уваги договір купівлі - продажу від 07.07.2011, укладений ТОВ "Магазин "Взуття" та ОСОБА_7, оскільки цей договір визнаний недійсним з моменту його укладення рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц, яке набрало законної сили згідно з рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015. Названими судовими рішеннями встановлено, що майно вибуло з володіння ТОВ "Магазин "Взуття" поза його волею і у ОСОБА_7 (набувача майна за договором купівлі - продажу) в силу ст. 216 ЦК України не виникло право власності на майно - нежитлові приміщення площею 134,8 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, відтак не виникло право володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном. Відповідно до ст. ст. 388, 658 ЦК України наступні набувачі майна - ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не набули права власності на спірне нерухоме майно і майно підлягає витребуванню в них на користь власника ТОВ "Магазин "Взуття" в натурі.

Суд встановив, що рішення суду у справі №308/12227/13-ц було виконано органом ДВС, приміщення були передані позивачу, проте в приміщеннях знаходилося рухоме майно ФОП ОСОБА_4 В обгрунтування підстави перебування майна в приміщенні представник ФОП ОСОБА_4 послався на договір оренди№1 від 17.12.2014, укладений з ФОП ОСОБА_5

Враховуючи норми ч. 3 ст. 35 ГПК України, суд вказав, що встановлені рішенням суду у справі №308/12227/13-ц обставини не потребують повторного доказування. Зокрема, та обставина, що укладення угод про розпорядження майном, в тому числі, де набувачем була ОСОБА_5, відбувалось поза волею та без участі власника цього майна - ТОВ «Магазин «Взуття»(позивача). Виходячи з приписів ст.346 ЦК України, суд зазначив, що припинення права власності позивача на спірне майно не відбулося, а ОСОБА_5 не набула права власності. Оскільки дійсним власником майна, яке було об'єктом оренди за договором оренди № 1 від 17.12.2014, укладеним ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4, був позивач, такий договір укладений з порушенням ст. ст. 319, 761 ЦК України, відтак наявні підстави для визнання такого договору недійсним з моменту його вчинення відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України. Разом з тим, на підставі ч.2 ст.286 та ст.391 ЦК України суд дійшов висновку про правомірність та обгрунтованість вимог позивача про усунення перешкод в користуванні майном та щодо заборони створювати йому перешкоди у користуванні майном.

Відповідач 1 не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Скаржник вважає, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також судом порушені норми матеріального і процесуального права.

Скаржник вказує, що відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Проте, з моменту набрання рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц позивач не звертався до державного реєстратора в порядку, встановленому ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», з вимогою зареєструвати своє право власності чи скасувати право власності відповідачів, відтак, на думку скаржника, не реалізував усіх досудових засобів захисту свого права, тому немає підстав для захисту прав позивача.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №33644734 від 29.03.2012 ФОП ОСОБА_5 (відповідач 2) є власником спірного нерухомого майна, що підтверджується також чинним на момент винесення оспорюваного рішення витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (виданим станом на 24.03.2015). Зазначає, що в оскаржуваному рішенні не міститься жодної обставини, яка б підтверджувала або конкретизувала, які саме перешкоди створює відповідач 1 позивачу. Стверджує, що з моменту прийняття Ужгородським міськрайонним судом рішення від 18.03.2014 саме позивач своїми протиправними діями чинить перешкоди відповідачу 1 в користуванні орендованим майном. Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, встановленим в ухвалі Апеляційного суду Закарпатської області від 17.11.2015 у справі №308/12227/13-ц, яка набрала законної сили, щодо того, що ТОВ «Магазин «Взуття» має права та обов'язки, зокрема, передбачені ст. 770 ЦК України, у разі зміни власника речі (у даному випадку - відновлення права ТОВ «Магазин «Взуття»), переданої у найм, до нового власника переходять права і обов'язки наймодавця ( у даному випадку- ОСОБА_5.), що виникли зі спірного договору оренди, укладеного ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Відтак вважає висновок суду про визнання недійним договору оренди неправомірним.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів скаржника, просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що обставини щодо вибуття з володіння ТОВ «Магазин «Взуття» (позивача) поза його волею нерухомого майна, зокрема і на підставі угод, набувачем по яких є і ОСОБА_5, а відтак наявність у нього права на витребування майна від добросовісного набувача встановлені також рішенням Господарського суду Закарпатської області від 01.12.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 07.06.2016 у справі №907/870/15, а також рішенням Господарського суду Закарпатської області від 19.01.2016 та постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 у справі №907/871/15 при розгляді тотожних спорів. Стверджує, що не відповідають дійсності доводи скаржника, що Апеляційний суд Закарпатської області в ухвалі від 17.11.2015 у справі №308/12227/13-ц встановив, що у зв'язку з укладенням відповідачами для товариства виникли права та обов'язки, оскільки апеляційний суд, навпаки, вказав, що ОСОБА_5 не стала власником, прав на майно не набула і в оренду його передавати не могла, що також підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2016 у цій справі. Щодо доводів скаржника, що відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №33644734 від 29.03.2012 ФОП ОСОБА_5 (відповідач 2) є власником спірного нерухомого майна, позивач вважає, що такі не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки, вказане право власності зареєстровано за ФОП ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу №769 від 23.03.2012, укладеного з ОСОБА_7, який не був дійсним власником спірного приміщення, що встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц. Позивач вважає обгрунтованим висновок суду про задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні спірним нерухомим майном шляхом звільнення його від рухомого майна відповідача 1, оскільки відповідач 1 в процесі розгляду справи в суді першої інстанції не заперечував факт наявності його майна у спірному приміщенні.

28.02.2017 скаржник подав клопотання про зупинення провадження у справі (вх.№01-05/970/17 від 28.02.2017) у зв'язку із тим, що у травні 2016 року Апеляційним судом Закарпатської області відкрито провадження про перегляд рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц за нововиявленими обставинами. Скаржник вказує, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц за наслідками його перегляду за нововиявленими обставинами може втратити законну силу або бути зміненим. Відтак вважає, що спір у даній справі ( №907/872/15) не може бути розглянутий та підлягає зупиненню на підставі ст. 79 ГПК України. Крім того, зазначає, що заява про перегляд рішення у справі №308/12227/13-ц за нововиявленими обставинами мотивована тим, що вироком Ужгородського міськрайонного суду були встановлені істотні для вирішення справи обставини. На момент подання заяви вирок набув законної сили, але його було оскаржено і апеляційний суд зупинив провадження щодо перегляду рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц за нововиявленими обставинами до набрання вироком законної сили.

В судовому засіданні 28.02.2017 представник скаржника підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та клопотання про зупинення провадження у справі, а також на виконання вимог Львівського апеляційного господарського суду, викладених в ухвалі від 14.02.2017, на підтвердження повноважень ОСОБА_3 представляти інтереси ФОП ОСОБА_4подав договір про надання послуг у сфері права від 22.11.2016, укладений ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3

Представник позивача заперечив проти клопотання скаржника про зупинення провадження у справі та підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач 2 явки свого представника в судове засідання не забезпечив, відзиву на апеляційну скаргу не подав, хоча про дату, час та місце апеляційної скарги був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення йому 20.02.2017 ухвали суду.

Розглянувши клопотання скаржника про зупинення провадження у справі, колегія суддів апеляційного суду відхиляє його з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції з урахуванням обставин, які існували на момент його прийняття (12.01.2017). Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц станом на момент прийняття оскаржуваного рішення у даній справі ( № 907/872/15) набрало законної сили та було чинним, воно є чинним і на даний час, оскільки ухвалою від 19.07.2016 Апеляційний суд Закарпатської області зупинив провадження у справі за заявою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про перегляд рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц за нововиявленими обставинами до набуття законної сили вироком Ужгородського міськрайонного суду від 06.05.2015 у справі № 308/8617/14к.

Доводи скаржника про зупинення провадження у справі грунтуються на припущеннях щодо того, що за наслідками перегляду рішення від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц за нововиявленими обставинами воно може втратити законну силу або бути зміненим. Крім того, провадження у справі, до вирішення якої скаржник просить зупинити апеляційне провадження у даній справі( № 907/872/15), є зупинене.

Таким чином, прийняття Апеляційним судом Закарпатської області до провадження заяви про перегляд рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц за нововиявленими обставинами у розумінні ч.1 ст.79 ГПК України не може бути підставою для зупинення провадження у даній справі (№ 907/872/15), оскільки воно не унеможливлює розгляду апеляційним судом даного спору (№ 907/872/15).

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджено матеріалами справи, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц позов ТОВ "Магазин "Взуття" до ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 задоволено. Визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу від 07.07.2011, укладений ТОВ «Магазин «Взуття» та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабовим О.І. та зареєстрований в реєстрі № 1332. Витребувано на користь позивача з володіння ОСОБА_5 нерухоме майно - вбудовані приміщення літ. А І-поверху (позиція 1, 2) площею 67,4 кв.м, реєстраційний номер майна - 3921708, розташовані на АДРЕСА_1, шляхом його передачі в натурі. Витребувано на користь позивача з володіння ОСОБА_8 та ОСОБА_9 нерухоме майно - вбудовані приміщення літ. А І-поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м, реєстраційний номер майна 36233656, розташовані на АДРЕСА_1, шляхом його передачі в натурі. Присуджено до стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 солідарно на користь позивача 1 420,00грн та 114,70грн судового збору (том 1, а.с. 15-22).

Названим судом рішення встановлені такі обставини:

- ТОВ "Магазин "Взуття" на підставі договору купівлі - продажу №357 від 31.01.2001, укладеного з Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради, придбало нерухоме майно - вбудовані приміщення площею 269 кв.м по АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н. Д. за №36 від 31.01.2001.

На підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради №257 від 15.10.2003 виконкомом було оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно - магазин "Взуття" загальною площею 269,3 м кв. Право власності ТзОВ "Магазин "Взуття" зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №3921708 (витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданий КП "Ужгородське МБТІ" 15.12.2003 №2296381, номер запису 1272 в книзі №7);

- 07.07.2011 директор товариства Запорожець Н.П., діючи від імені ТОВ "Магазин "Взуття", на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1332, продала ОСОБА_7 нерухоме майно - будівлю магазину "Взуття" площею 134,8 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1;

- 07.03.2012 ОСОБА_7 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. та зареєстрований в реєстрі за №392, подарував 1/2 частину придбаного у ТОВ "Магазин "Взуття" приміщення ОСОБА_5;

- 16.03.2012 Запорожець Н.П.,яка за дорученням представляла інтереси ОСОБА_5, та ОСОБА_7 уклали нотаріально посвідчений договір про поділ жилих приміщень в натурі, за яким ОСОБА_5 набула право власності на вбудовані приміщення част. "А" 1-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м, що складає 1/2 від площі 134,8 кв. м, а ОСОБА_7 набув право власності на вбудовані приміщення част. 1-го поверху (поз. 1, 2) площею 67,4 кв. м, що складає 1/2 від площі 134,8 кв. м;

- 23.03.2012 ОСОБА_7 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу №769, за яким ОСОБА_7 продав ОСОБА_5 належне йому нерухоме майно, а саме: вбудовані приміщення част. "А", 1-го поверху (поз. 1, 2), площею 67,4 кв.м. по АДРЕСА_1;

- 05.04.2012 року Запорожець Н.П., яка діяла від імені ОСОБА_5, уклала з ОСОБА_12 договір дарування, за умовами якого вбудовані приміщення час. "А" - 1-го поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, подаровані ОСОБА_12;

- 08.07.2013 року ОСОБА_12 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за №1114, продала свою частку нерухомості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в рівних частинах, по 1/2 частині кожному.

При задоволенні позову у справі №308/12227/13-ц суд встановив, що рішення загальних зборів ТОВ «Магазин «Взуття» від 06.07.2011 не могло бути підставою для продажу нерухомого майна на умовах визначених договором, оскільки істотні умови договору щодо предмету, ціни договору в момент вчинення правочину суперечили волі товариства в особі його вищого органу управління, а директор товариства Запорожець Н.П. не мала належним чином оформлених повноважень на укладення такого правочину, що майно вибуло з володіння власника - ТОВ «Магазин «Взуття» поза його волею. Рішенням Господарського суду Закарпатської області у справі № 907/907/13 від 23.10.2013, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.02.2014, рішення загальних зборів ТОВ «Магазин «Взуття» від 06.07.2011, оформлене протоколом №7, визнане недійсним.

На підставі ч.1 ст. 216 ЦК України, згідно з якою недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, суд встановив, що у ОСОБА_7 (набувача майна за договором купівлі - продажу) не виникло право власності на майно - нежитлові приміщення площею 134,8 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, відтак не виникло право володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном. На підставі ст. ст.388, 658, 1212, 1213 ЦК України суд також встановив, що наступні набувачі майна ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 також не набули права власності на спірне нерухоме майно.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015 у справі №308/12227/13-ц рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 у даній справі змінено шляхом виключення з мотивувальної частини рішення абзац із посиланням на норми ст.ст. 1212-1213 ЦК України. Резолютивну частину рішення в частині розподілу судових витрат викладено у наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь позивача по 674,93грн з кожного судових витрат». В решті рішення залишено без змін (том 1, а.с. 23-29).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.05.2015 рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 06.03.2015 у справі №308/12227/13-ц залишено без змін (том 1, а.с. 30-33).

Місцевим господарським судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 щодо витребування у боржників нерухомого майна було примусово виконане органом Державної виконавчої служби згідно з актами державного виконавця від 24.07.2015 (том 1, а.с. 56-65). Поряд з тим, в переданих позивачу приміщеннях знаходиться рухоме майно (столи для торгівлі, стільці, вішалки, одяг, сумки, гаманці,посуд тощо), яке належить іншим особам, в т.ч. ФОП ОСОБА_4 Як вбачається з акту від 08.08.2015, позивач 27.07.2015 надіслав телеграму про необхідність звільнення приміщень, проте відповідач1 відмовилася звільнити приміщення від своїх речей (т.1, а.с. 195). Як на підставу правомірності перебування рухомого майна відповідача1 у приміщеннях позивача, відповідач 1 послався на договір оренди №1 від 17.12.2014, укладений з ОСОБА_5

За договором оренди №1 від 17.12.2014 ( т.2, а.с. 39-40), укладеним приватним підприємцем ОСОБА_5 (орендодавець) та приватним підприємцем ОСОБА_4 (орендар), орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне володіння та користування належне орендодавцеві на праві власності індивідуально визначене майно загальною площею 12 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Майно, що орендується, буде використовуватись під торгівлю непродовольчими товарами (п.2.1 договору).

Згідно з п.4.1 розмір орендної пати за надане майно становить 3000,00грн в місяць.

Орендар має право за згодою орендодавця вільно використовувати орендоване майно та передавати орендоване майно в суборенду на строк дії цього договору( п.5.2 договору).

Строк дії договору з 17.12.2014 по 17.11.2015 з автоматичною пролонгацією.

Дослідивши обставини справи, доводи сторін, заслухавши пояснення представників сторін, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скаргам не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, власником спірних нежитлових приміщень, що знаходиться по АДРЕСА_1 є ТОВ "Магазин "Взуття", яке придбало нерухоме майно на підставі договору купівлі - продажу №357 від 31.01.2001, укладеного з Фондом приватизації та управління майном міста Ужгородської міської ради, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н. Д. та зареєстрованим за №36 від 31.01.2001. Рішенням виконкому Ужгородської міської ради №257 від 15.10.2003 оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно - магазин "Взуття" загальною площею 269,3 м кв. Право власності ТОВ "Магазин "Взуття" зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №3921708 (витяг про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданий КП "Ужгородське МБТІ" 15.12.2003 №2296381, номер запису 1272 в книзі №7).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 у справі №308/12227/13-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що за договором купівлі-продажу від 07.07.2011, укладеним директором ТОВ "Магазин "Взуття" Запорожець Н.П. та ОСОБА_7, нерухоме майно - будівля магазину "Взуття" площею 134,8 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1, вибула з володіння власника ТОВ "Магазин "Взуття" поза його волею, що право власності ТОВ "Магазин "Взуття" на це майно не припинялося з 2001 року, а у ОСОБА_7 (набувача майна за договором купівлі - продажу від 07.07.2011) не виникло права власності на вказане майно, наступні набувачі майна ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 також не набули права власності на спірне нерухоме майно.

Названим судовим рішенням визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу від 07.07.2011, укладений ТОВ «Магазин «Взуття» та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабовим О.І. та зареєстрований в реєстрі № 1332. Витребувано на користь ТОВ «Магазин «Взуття» з володіння ОСОБА_5 нерухоме майно - вбудовані приміщення літ. А І-поверху (позиція 1, 2) площею 67,4 кв.м, реєстраційний номер майна - 3921708, розташовані на АДРЕСА_1, шляхом його передачі в натурі. Витребувано на користь ТОВ «Магазин «Взуття» з володіння ОСОБА_8 та ОСОБА_9 нерухоме майно - вбудовані приміщення літ. А І-поверху (позиції 1''', 2''', 3, 4, 5, 6, 7) площею 67,4 кв.м, реєстраційний номер майна 36233656, розташовані на АДРЕСА_1, шляхом його передачі в натурі.

В силу ч.3 ст. 35 ГПК ці обставини не потребують повторного доведення.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11.02.2015 у справі №6-1цс15, прийнятій за наслідками перегляду постанови Вищого господарського суду України з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції положень статті 388 ЦК України, якщо дійсний власник не був стороною правочину і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

В силу ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього кодексу ( неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права) є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалам справи, що рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2014 було виконане у примусовому порядку органом ДВС, приміщення було передане ТОВ «Магазин «Взуття», проте в приміщенні знаходиться рухоме майно відповідача 1, який відмовився звільнити приміщення від свого майна, посилаючись на договір оренди від 17.12.2014, укладений з ФОП ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Оскільки, як зазначено вище, право власності позивача - ТОВ "Магазин "Взуття" на нерухоме майно - вбудовані приміщення літ. А І-поверху площею134,8 кв. м, розташовані на АДРЕСА_1 виникло з 2001 року і не припинялося, а у ОСОБА_7 (набувача майна за договором купівлі - продажу від 07.07.2011) не виникло право власності на це майно, наступні набувачі майна ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 також не набули права власності на вказане нерухоме майно, то станом на час укладення договору оренди від 17.12.2014 позивач залишався дійсним власником майна, яке було об'єктом оренди.

Отже, договір оренди №1 від 17.12.2014 року укладено з порушенням норм ст. 761 ЦК України, оскільки договір оренди майна був укладений особою, яка не була його власником.

В силу ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 236 ЦК правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким із моменту його вчинення.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним договору оренди №1 від 17.12.2014 та відхиляє як необгрунтовані посилання скаржника про те, що згідно з витягом про державну реєстрацію прав №33644734 від 29.03.2012 за ОСОБА_5 зареєстровано право власності приміщення площею 67,4 кв.м на АДРЕСА_1 з огляду на те, що судовим рішенням від 18.03.2014 встановлено , що ОСОБА_5 не набула права власності на це приміщення, відтак не набула права володіти, користуватися та розпоряджатися приміщенням. Безпідставними є посилання скаржника на те, що у ТОВ "Магазин "Взуття" виникли права та обов'язки за договором оренди №1, зокрема, передбачені ст. 770 ЦК України, у разі зміни власника речі (у даному випадку - відновлення права ТОВ «Магазин «Взуття»), переданої у найм, до нового власника переходять права і обов'язки наймодавця ( у даному випадку- ОСОБА_5.), адже власник приміщення не змінився, ним був на момент укладення договору оренди і є на даний час позивач - ТОВ "Магазин "Взуття" , який не був стороною договору оренди №1.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України встановлено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Як роз'яснено в листі Верховного Суду України «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 01.07.2013 зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливому порушенню права(превентивний спосіб захисту права власності).

З огляду на те, що у приміщеннях позивача знаходиться рухоме майно відповідача 1( ФОП ОСОБА_4.), а також з огляду на умови договору оренди №1, яким передбачено, зокрема, право орендаря (ФОП ОСОБА_4.) передавати орендовані приміщення в суборенду, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає обгрунтованими і підставними вимоги позивача про усунення йому перешкод у користуванні нерухомим майном, шляхом звільнення приміщень від рухомого майна відповідача1 та забороною відповідачу 1 створювати перешкоди позивачу у користуванні таким нерухомим майном.

Таким чином, апеляційний суд вважає рішення суду першої інстанції про задоволення позову та визнання недійсним договору оренди № 1 від 17.12.2014 , усунення перешкод позивачу в користуванні нерухомим майном - приміщеннями шляхом звільнення їх від рухомого майна відповідача1 та забороною відповідачу 1 створювати перешкоди позивачу у користуванні таким майном законним і обгрунтованим, а доводи скаржника необгрунтованими.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст.33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не доведено, доказів не подано наявності підстав, передбачених ст. 104 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Поряд з тим, апеляційним судом встановлено, що на момент вирішення спору та прийняття рішення у даній справі судом першої інстанції (12.01.2017) відповідач 1 - ФОП ОСОБА_4 та відповідач 2 - ОСОБА_5 втратили статус суб'єктів підприємницької діяльності, оскільки 30.12.2016 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_1), а 05.01.2017 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_2).

Як роз'яснено в п. 4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011, у разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою-сьомою статті 84 ГПК, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності).

Однак, у пунктах 3, 4, 5 резолютивної частини рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.01.2017 у справі №907/872/15 вказаний статус відповідачів як суб'єктів підприємницької діяльності, а не фізичних осіб.

Відтак пункти 3, 4, 5 резолютивної частини рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.01.2017 у справі №907/872/15 слід змінити, виключивши з них словосполучення «фізична особа-підприємець» щодо ОСОБА_4 та щодо ОСОБА_5

Отже, скаржником у справі є не фізична особа-підприємець ОСОБА_4, як вказано в апеляційній скарзі, а є фізична особа ОСОБА_4

Керуючись ст.ст.35, 43, 49, 91, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_4 відмовити.

2. Змінити рішення Господарського суду Закарпатської області від 12.01.2017 у справі №907/872/15,виключивши з пунктів 3,4,5 резолютивної частини рішення словосполучення «фізична особа-підприємець» щодо ОСОБА_4 та щодо ОСОБА_5

В решті рішення залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути місцевому господарському суду.

Постанова підписана 06.03.2017.

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.В. Зварич

Суддя Я.О. Юрченко