ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2017 р. Справа №917/1491/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №14/20-51-16 від 25.04.2016 року;

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг», м.Київ, (вх.№3356П/1-40) на рішення господарського суду Полтавської області від 17.11.2016 року по справі №917/1491/16,

за позовом Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг», м.Київ,

до Приватного підприємства «УкрБізнесКонсалтінг», м.Полтава,

про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року Державне публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Приватного підприємства «УкрБізнесКонсалтінг», в якому просило:

- визнати недійсним з моменту укладення договір про виконання робіт по незалежній оцінці №388 від 04 серпня 2014 року, укладеного між Державним публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» та Приватним підприємством «УкрБізнесКонсалтінг»;

- застосувати наслідки недійсності договору про виконання робіт по незалежній оцінці №388 від 04 серпня 2014 року шляхом повернення сторін у первісний стан та стягнення з Приватного підприємства «УкрБізнесКонсалтінг» на користь Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» 11500,00 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 17.11.2016 року по справі №917/1491/16 (суддя Тимощенко О.М.) у задоволені позовних вимог відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 17.11.2016 року та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.12.2016 року апеляційну скаргу Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

16.01.2017 року відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№413), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою суду від 14.02.2017 року для забезпечення повного, всебічного та обєктивного розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, клопотання відповідача про відкладення розгляду апеляційної та про продовження строку розгляду апеляційної скарги було задоволено та відкладено розгляд справи на іншу дату.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 01.03.2017 року, у звязку із знаходження судді Ільїна О.В. у відпустці, для розгляду справи №917/1491/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.

У звязку зі зміною складу колегії суддів у даній справі відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року №6 «Про судове рішення», перебіг передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України строків вирішення спору розпочинається знову.

Ухвала суду про відкладення розгляду справи на 02.03.2017 року була направлена сторонам рекомендованими листами 15.02.2017 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана ними 20.02.2017 року та 21.02.2017 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Однак, відповідач у судове засідання не зявився, про причини не з'явлення суд не повідомив.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також на те, що явка представника відповідача у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності його представника.

У судовому засіданні 02.03.2017 року представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

04.08.2014 року між Державним публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (замовник, позивач у справі) та Приватним підприємством «УкрБізнесКонсалтінг» (оцінювач, відповідач у справі) укладено договір про виконання робіт по незалежній оцінці №388.

При укладенні договору сторони, зокрема, узгодили наступне:

- замовник доручає, а оцінювач приймає на себе зобов'язання в терміни, на умовах і в порядку, передбаченому договором, виконати роботи з проведення незалежної оцінки майна, що належить замовнику, згідно додатку №1 до даного договору;

- відповідно до п. 1.2. договору, метою оцінки було визначення ринкової вартості майна для відчуження;

- згідно п. 2.1. договору, оцінювач зобов'язаний протягом 10 (десяти) робочих днів із моменту одержання відомостей і документації, виконати роботи зазначені у розділі 1 договору, та у той же термін, передати замовнику їх результати у порядку та на умовах, зазначених у розділі 4 цього договору;

- вартість робіт за цим договором становить 23 000,00 грн., в тому числі ПДВ - 3833,34 грн. (п. 3.1 договору);

- замовник зобов'язаний протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури, сплатити кошти в розмірі 50% від загальної вартості робіт, що складає 11500,00 (одинадцять тисяч п'ятсот гривень 00 копійок) у тому числі ПДВ, на розрахунковий рахунок оцінювача (згідно п. 3.2. договору);

- після погодження незалежної оцінки Регіональним відділенням Фонду державного майна України в м. Києві замовник зобов'язаний протягом 3 (трьох) банківських днів здійснити остаточних розрахунок за виконані роботи, що складає 11500,00 грн. (одинадцять тисяч п'ятсот гривень 00 копійок), у тому числі ПДВ на розрахунковий рахунок оцінювача (п. 3.3. договору);

- відповідно до п. 4.1. договору, оцінювач зобов'язується, у визначений цим Договором строк для виконання робіт з проведення незалежної оцінки майна, передати замовникові їх результати, всю документацію отриману від замовника для здійснення своїх обов'язків за договором, що оформлюється підписанням обома сторонами відповідного акту приймання-передачі звіту про оцінку майна;

- результатами робіт, виконаних за даним договором, є звіт про оцінку майна, оформлений у встановленому законодавством України порядку (п. 4.2. договору);

- згідно п. 4.3. договору датою виконання зобов'язань оцінювача за цим договором є дата підписання замовником акту приймання-передачі звіту про оцінку майна.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач вказував, що 18.08.2014 року замовник виконав умови п. 3.2. договору та сплатив на користь оцінювача грошові кошти в сумі 11500,00 грн. Після підписання договору позивачем виявлено порушення у процедурі залучення суб'єкта оціночної діяльності для оцінки майна компанії, а саме - відсутність рішення наглядової ради про обрання оцінювача майна, затвердження умов договору оцінки та розміру оплати послуг оцінювача, а отже, на думку позивача, у дирекції позивача були відсутні повноваження на його укладання. З посиланням на статут Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг», ст.ст. 92, 203, 215, 216, 236, 238, 244, 246 Цивільного кодексу України, ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України, ст.ст. 8 та 52 Закону України «Про акціонерні товариства», постанову пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року позивач просив суд задовольнити його вимоги.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільно-правовий договір є основною правовою формою договору, що опосередковує рух цивільного обороту. За своєю правовою природою будь-який цивільно-правовий договір є правочином.

Правочин це дія особи, спрямована на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Стаття 207 Господарського кодексу України встановлює, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому, особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Припис абз. 1 ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень.

Як розяснив пленум Вищого господарського суду України у п.3.3 постанови №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Відповідно до ч. 3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 246 Цивільного кодексу України передбачено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 240 Цивільного кодексу України представник, який передав свої повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов'язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Судом першої інстанції досліджено та встановлено, що з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату укладення спірного договору - на 04.08.2014 року, вбачається, що керівником позивача на той час був ОСОБА_2, 24.06.2014 року - керівник, ОСОБА_3, 05.04.2014 (розпорядження КМУ від 05.04.2014 року №335-р призначено тимчасово ОСОБА_3 для здійснення повноважень голови правління національної акціонерної компанії «Украгролізинг») - підписант, ОСОБА_2, 24.06.2014 року підписант; обмежень щодо наявності повноважень у вказаних осіб до реєстру не внесено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що з боку позивача спірний договір підписано заступником голови правління ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності №14/20-91-14 від 28.04.2014 року, виданої т.в.о. голови правління ОСОБА_3, тобто при наявності належних повноважень.

Проте, колегія суддів зазначає, що наразі необхідно відрізняти поняття наявності повноважень на підписання правочину та дотримання порядку укладення правочину, у звязку з чим виникають повноваження.

Так, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про акціонерні товариства» визначає, що ринкова вартість майна у разі його оцінки відповідно до цього Закону, інших актів законодавства або статуту акціонерного товариства визначається на засадах незалежної оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність. Рішення про залучення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання приймається наглядовою радою товариства.

Пунктом 20 ч. 2 ст. 52 Закону України «Про акціонерні товариства» визначено, що до виключної компетенції наглядової ради належить, прийняття рішення про обрання оцінювача майна товариства та затвердження умов договору, що укладатиметься з ним, встановлення розміру оплати його послуг.

Вищевказані норми Закону є імперативними, розширеному тлумаченню не підлягають та мають беззаперечно застосовуватися і виконуватися у відповідних випадках.

Постановою Кабінету Міністрів України №354 від 11.04.2001 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 року №951) було затверджено статут та утворено Національну акціонерну компанію «Украгролізинг». Постановою Кабінету Міністрів України №130 від 16.04.2014 року до статуту позивача були внесені зміни з метою приведення його у відповідність з вимогами діючого законодавства, а саме Закону України «Про акціонерні товариства».

Пунктом 14 статуту позивача передбачено, що позивач має право в установленому Законом порядку укладати від свого імені правочини, набувати майнових та немайнових прав, виступати позивачем та відповідачем у будь-яких судових органах.

Пункт 59 статуту встановлює, що органами управління позивача є: загальні збори акціонерів, наглядова рада, дирекція, ревізійна комісія.

Згідно п. 92 статуту, виконавчим органом компанії, який здійснює керівництво її поточною діяльністю, є дирекція. До складу дирекції входить генеральний директор та його заступники, які є членами дирекції.

Пунктом 98 статуту встановлено, що дирекція вирішує питання діяльності компанії, крім тих, що належать до компетенції загальних зборів акціонерів та наглядової ради.

Відповідно до пункту 79 статуту наглядова рада є органом, що здійснює захист прав акціонерів і в межах своїх повноважень, визначених законодавством і цим статутом контролює та регулює діяльність дирекції.

Підпунктом 4 пункту 84 статуту позивача встановлено, що вирішення питань про обрання оцінювача майна та затвердження умов договору, що укладатиметься з ним, встановлення розміру оплати його послуг належить до виключної компетенції наглядової ради. Питання, що належать до виключної компетенції наглядової ради, не можуть вирішуватись іншими органами компанії крім загальних зборів акціонерів, за винятком випадків, визначених законодавством.

З січня 2014 року наглядова рада позивача, яка була призначена постановою Кабінету Міністрів України №1171 від 28.11.2012 року не проводила свої засідання з причини відсутності кворуму у звязку з виходом з її складу членів наглядової ради за власним бажанням.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.04.2014 року №156 «Про затвердження складу наглядової ради та ревізійної комісії Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг», яка набрала чинності 05.06.2014 року було затверджено склад наглядової ради позивача.

Таким чином, позивачем доведено та матеріалами справи підтверджується, що рішення наглядової ради позивача про залучення оцінювача майна та визначення умов договору з оцінювачем, з метою здійснення оцінки майна у 2014 році не приймалося, тобто не було дотримано порядку на укладення правочину у звязку з чим підстави вважати, що у ОСОБА_4 були повноваження на укладення такого правочину відсутні.

Згідно з п.14 ст. 11 Закону України «Про управління обєктами державної власності» члени наглядової ради, що представляють інтереси держави, голосують на наглядових радах відповідно до наданих Фондом державного майна України або уповноваженим органом управління завдань щодо голосування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2010 року №297 «Деякі питання управління корпоративними правами держави» (яка діяла на момент укладання спірного договору) установлено, що завдання на голосування представникам держави на загальних зборах та засіданнях наглядової ради господарських товариств, у статутному капіталі яких державна частка становить понад 50 відсотків, погоджуються Прем'єр-міністром України або Першим віце-прем'єр-міністром України за умови попереднього розгляду віце-прем'єр-міністром згідно з розподілом функціональних повноважень.

Згідно із п. 18 статуту позивача, засновником компанії є держава в особі Кабінету Міністрів України, який здійснює повноваження щодо управління корпоративними правами компанії.

Відповідно до п. 19 статуту позивача, акціонерами компанії є держава в особі Кабінету Міністрів України до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію компанії та в особі Фонду державного майна, після передачі йому пакета акцій компанії, визначеного для продажу згідно рішення про приватизацію.

З огляду на те, що 100% акцій позивача закріплено у державній власності, для того, щоб залучити оцінювача майна позивача, затвердити умови договору, що укладатиметься з ним, встановити розмір оплати його послуг, потрібно пройти процедуру попереднього погодження завдання на голосування Прем'єр-міністром України або Першим віце-прем'єр-міністром України за умови попереднього розгляду віце-прем'єр-міністром згідно з розподілом функціональних повноважень.

15.05.2015 року відбулось засідання наглядової ради позивача, у порядок денний якого було внесено питання «Про залучення суб'єктів оціночної діяльності для визначення ринкової вартості майна та затвердження умов договору про проведення незалежної оцінки майна». Однак, відповідно до затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року №417-р «Завдання на голосування представникам держави на засідання наглядової ради Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг», яким членам наглядової ради Позивача було запропоновано утриматися від голосування із зазначеного питання, рішення за цим питанням прийняте не було, через одностайне утримання від голосування усіх членів наглядової ради.

Як вже зазначалося, пленум Вищого господарського суду України розяснив, що правочин може бути визнано судом недійсним у разі, якщо контрагент знав (або повинен був знати) про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але незважаючи на це вчинив з ним оспорюваний правочин, то такий правочин можу бути визнаний недійсним.

Відповідач повинен був знати про порядок укладення спірного правочину, а саме про необхідність отримання погодження від наглядової ради, оскільки відповідні відомості є імперативними до виконання в силу прямої вказівки чинного законодавства та положень статуту відповідача, які є загальновідомими.

Згідно з ч.1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Тобто наведена норма застосовується, якщо представник має повноваження на вчинення правочину, але вчиняє його з перевищенням обсягу права на здійснення правочину, який встановлено особою, яку він представляє, діючи при цьому в межах закону.

Таким чином, із змісту норми частини першої статті 241 Цивільного кодексу України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звертався до РВ ФДМУ по м. Києву листом №09/2345 від 01.10.2014 року за погодженням висновків про вартість майна, що також підтверджується листом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву вих.№30-09/10627 від 10.10.2016 року. Зі змісту вказаного листа та листа від 22.12.2014 року вих.№09/2888 також вбачається, що висновки про вартість майна автотранспортних засобів були виконані відповідачем саме в рамках договору про виконання робіт по незалежній оцінці №338 від 04.08.2014 року.

За результатом розгляду РВ ФДМУ по м.Києву було погоджено висновки у кількості 17 одиниць, про що свідчить лист №30-09/12271 від 03.11.2014 року. Одночасно позивача було повідомлено, що звіти у кількості 6 одиниць не можуть бути використані у зв'язку з тим, що містять зауваження, після виправлення яких РВ ФДМУ по м. Києву повернеться до їх розгляду. При повторному зверненні позивача до РВ ФДМУ по м.Києву із листом вих. № 09/2888 від 22.12.2014р. (арк. справи 137) надані звіти у кількості 6 од. залишено без розгляду у зв'язку зі спливом строку дії звітів (лист РВ ФДМУ по м.Києву №30-09/365 від 19.01.2015 року).

Однак, колегія суддів зазначає, підписання акту приймання-передачі звіту про оцінку майна, акту виконаних робіт та остаточна оплата вартості робіт оцінювача замовником не здійснювалась. Позивач не схвалив спірний правочин, наглядова рада не прийняла рішення щодо його затвердження та укладання договору про проведення оцінки майна. Вказане в свою чергу, виключає можливість застосування приписів ст. 241 Цивільного кодексу України, у даному випадку.

Посилання на листи Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву колегія суддів відхиляє, оскільки хоча вони і містять інформацію щодо дій направлених на погодження висновків про вартість майна автотранспортних засобів за спірним договором не можуть бути підставою вважати, що це є дії спрямовані на погодження спірного правочину. Вказані листи свідчать про наявність правовідносин між позивачем та РВ ФДМ та відповідачем і РВ ФДМ. При цьому, колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо схвалення спірного правочину у звязку із внесенням авансового платежу, оскільки такий платіж був вчинений майже одночасно із укладенням спірного правочину і незрозумілим є те, хто саме ініціював такий платіж, належна особа чи ні. Наразі слід звернути увагу на те, що неправомірні дії не породжують правомірні наслідки, тобто, якщо правочин було укладено особою у звязку із порушенням визначеного порядку, то в такої особи не було всього обсягу дієздатності для укладення правочину і подальші дії такої особи ініціювання сплати авансового платежу не може бути також правомірне.

Відповідно до п. 3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року, якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Оскільки, довіреність №14/20-91-14 від 28.04.2014 року видана Тимчасово здійснюючим повноваження голови правління ОСОБА_3, який діяв на підставі Статуту, то наведене свідчить, що Відповідач був обізнаний з визначеними Статутом повноваженнями правління Позивача та уповноважених ним осіб, щодо укладення Договору. Також, оскільки Статут Позивача був затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 354 від 11.04.2001 року, він знаходиться у вільному доступі, що передбачає можливість ознайомлення з ним необмеженого кола осіб (публічний документ).

Враховуючи те, що Статутом Позивача визначено, що обрання оцінювача та затвердження умов договору, що укладатиметься з ним, встановлення розміру оплати його послуг, належить до виключної компетенції наглядової ради Позивача, то відсутність такого рішення свідчить про перевищення особою, що підписала правочин, повноважень, встановлених Статутом.

Оскільки, при укладенні оспорюваного Договору від імені Позивача діяла особа (представник), яка вчинила правочин, не маючи необхідного обсягу цивільної дієздатності, то такий договір не відповідає вимогам закону та має бути визнаний судом недійсним на підставі приписів статей 203 та 215 ЦК України .

Відповідно до абз. 4 п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які і виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонам результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших (п. 2.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року).

Відповідно до ч. 1ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно з ч. 2 ст. 208 Господарського кодексу України, у разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Враховуючи вищенаведене, а саме, що під час укладання спірного договору від імені позивача діяла особа, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на вчинення такого правочину, адже попередньо не було прийнято рішення наглядової ради позивача на його укладання, питання про надання згоди на укладання оспорюваного договору не приймалося і при укладанні оспорюваного договору, дирекція діяла за межами наданих їй статутом повноважень (з їх перевищенням), без прийняття рішення наглядовою радою про обрання оцінювача майна, затвердження умов договору та встановлення розміру оплати послуг оцінювача, яке було обов'язковою для договорів із залучення суб'єктів оцінки майна, тобто не мала необхідного обсягу правосуб'єктності.

Договір про виконання робіт по незалежній оцінці майна міг бути укладений лише після прийняття рішення наглядовою радою позивача про залучення оцінювача, затвердження умов договору та встановлення вартості робіт по оцінці майна, а оскільки наглядовою радою таке рішення не приймалося, то договір суперечить положенням ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України та в силу приписів ст. 215 Цивільного кодексу України має бути визнаний недійсним із застосуванням до нього наслідків недійсності цього правочину, які передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України.

Таким чином, оскільки між сторонами не укладався акт приймання-передачі, звіт про оцінку майна та акт виконаних робіт одержана відповідачем попередня оплата за виконання робіт по незалежній оцінці майна позивача в сумі 11500,00 грн. (одинадцять тисяч п'ятсот гривень 00 копійок) підлягає поверненню в натурі позивачу.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення на вищевказані обставини уваги не звернув, у звязку з чим дійшов до необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, а висновки викладені у рішенні місцевого господарського суду не відповідають обставинам справи та здійснені з порушенням норм матеріального права через що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Харківагроснаб» підлягає задоволенню, рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2016 року по справі №922/2760/16 скасуванню, з прийняття нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

За змістом п. 10 ч. 2 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України у постанові апеляційного господарського суду має бути зазначено, зокрема, новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Так, у відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та задоволення позовних вимог, судові витрати за подання позовної заяви та витрати по сплаті апеляційної скарги підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 99, 101, п.2 ст. 103, п. 1, 4 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» задовольнити.

Рішення господарського суду Полтавської області від 17.11.2016 року у справі №917/491/16 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» задовольнити.

Визнати недійсним, з моменту укладення, договір про виконання робіт по незалежній оцінці №388 від 04 серпня 2014 року, укладений між Державним публічним акціонерним товариством «Національною акціонерною компанією «Украгролізинг» та Приватним підприємством «УкрБізнесКонсалтінг».

Застосувати наслідки недійсності договору про виконання робіт по незалежній оцінці №388 від 04.08.2014 року шляхом повернення сторін у первісний стан та стягнути з Приватного підприємства «УкрБізнесКонсалтінг» (ідентифікаційний код 31684689, місцезнаходження: 36039, м.Полтава, вул. Шевченка, 52) на користь Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (ідентифікаційний код 30401456, місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул.Мечникова, 16-А, п/р 1896 в ПАТ «Діамантбанк» у м. Києві, МФО 320854) 11500,00 грн. (одинадцять тисяч п'ятсот гривень 00 копійок);

Стягнути з Приватного підприємства «УкрБізнесКонсалтінг» (ідентифікаційний код 31684689, місцезнаходження: 36039, м. Полтава, вул. Шевченка, 52) на користь Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (ідентифікаційний код 30401456, місцезнаходження: 01601, м.Київ, вул. Мечникова, 16-А ), 2756,00 грн. судового збору за подання позовної заяви та 3031,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено 03 березня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.