ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2017 р. Справа № 911/4260/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Газ ОСОБА_1", м. Київ,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Селезія", м. Бровари,

про визнання недійсним договору

Суддя О.В. Конюх

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність від 19.12.2016 № 19/01/17;

від відповідача: не зявився;

СУТЬ СПОРУ :

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Газ ОСОБА_1", м. Київ, звернувся до господарського суду Київської області з позовом до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Селезія", м. Київ, в якому просив суд визнати агентський договір №0716АМ від 29.06.2016, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Газ ОСОБА_1" та товариством з обмеженою відповідальністю "Селезія" недійсним.

Позов обґрунтований тим, що під час укладення оспорюваного агентського договору 29.06.2016 №0716АМ, сторони не досягли згоди з істотних умов договору, зокрема не передбачили повноваження відповідача, які необхідні йому для належного виконання своїх договірних зобов'язань, а саме, не визначено конкретний обсяг повноважень відповідача при оформлені рахунків, оформлення перевізних документів на вантаж, приймання вантажу. Зважаючи на наведене, позивач вважає, що відсутність цих істотних умов договору суперечить вимогам законодавства Україна, а відтак на підставі ст. 215 та ст. 203 ЦК агентський договір від 29.06.2016 №0716АМ підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою господарського суду Київської області від 27.12.2016 заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Газ ОСОБА_1" прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №911/4260/16 та призначено справу до розгляду на 23.01.2017. Цією ж ухвалою суд зобов'язував позивача додатково уточнити та обґрунтувати позовні вимоги.

23.01.2017 від товариства з обмеженою відповідальністю "Газ ОСОБА_1" до господарського суду Київської області надійшов лист-повідомлення від 23.01.2017.

Ухвалою суду від 23.01.2017 розгляд справи відкладено на 06.02.2017.

В судове засідання 06.02.2017 зявився представник позивача, в усних поясненнях позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх. Відповідач відзив на позов та витребувані судом документи не подав, в судові засідання 23.01.2017 та 06.02.2017 свого представника не направив, про причини незявлення суд належним чином не повідомив, хоча про дату, час та місце проведення судових засідань повідомлявся судом належним чином.

Суд, у відповідності до вимог ст.ст. 64, 87 ГПК України, направляв відповідачу на належну адресу, вказану у позовній заяві, яка відповідає даним Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, копії ухвал від 27.12.2016 та від 23.01.2017 рекомендованими листами з повідомленням.

Копію ухвали суду про порушення провадження від 27.12.2016 відповідач отримав 27.01.2017, що підтверджується залученим до матеріалів справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яким суд скеровував відповідачу копію ухвали суду про відкладення розгляду справи від 23.01.2017, підприємством зв'язку на адресу суду не повернуто.

Відповідно до розяснень та рекомендацій Пленуму Вищого господарського суду України, викладених в підпункті 3.9.1 пункту 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час та місце розгляду справи у разі виконання судом вимог частини першої ст. 64, ст. 87 ГПК України. За змістом зазначених статей, зокрема, в разі якщо ухвалу було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно підпункту 3.9.2 пункту 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що матеріалів справи достатньо для розгляду спору по суті, відповідно до права суду, передбаченого ст. 75 ГПК України, справа розглянута за наявними матеріалами.

Розглянувши позов товариства з обмеженою відповідальністю "Газ ОСОБА_1", м. Київ (далі - ТОВ "Газ ОСОБА_1"), до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Селезія", м. Бровари (далі - ТОВ "Селезія") всебічно та повно вивчивши зібрані у справі докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до частини першої ст. 11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 ГК України) й сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (стаття 627 ЦК України).

Підставою виникнення взаємних прав та обовязків сторін у справі є укладений між ТОВ "Газ ОСОБА_1" (принципал) та ТОВ "Селезія" (агент) 29.06.2016 агентський договір №0716АМ, відповідно до умов якого:

- агент за дорученням принципала від свого імені, але за рахунок принципала здійснює юридичні та інші дії, визначені в цьому договорі, необхідні для реалізації та супроводження товарів (нафтопродуктів), згідно умов цього договору, а принципал виплачує агенту передбачену цим договором винагороду (пункт 1.1 договору);

- за виконання агентом обов'язків за цим договором принципал виплачує винагороду агенту з розрахунку 213,60 грн. за тонну вантажу, який супроводжується,в тому числі ПДВ 20% 35,60 грн. (пункт 3.1 договору);

- за результатами надання послуг за даним договором, агент щомісячно готує та подає принципалу звіт, форма якого наведена у додатку №1 до договору і є невід'ємною його частиною (пункт 3.3 договору);

- підтвердженням факту надання послуг за договором є підписані сторонами Акт надання послуг, ОСОБА_3 та наявність належним чином оформлених документів від постачальників нафтопродуктів відповідно до ОСОБА_3 (пункт 3.4 договору);

- принципал протягом 3 робочих днів розглядає звіт та акт і, або підписує його, або направляє ОСОБА_3 свої обґрунтовані заперечення та зауваження (пункт 3.6 договору);

- цей договір укладено без визначення терміну закінчення його дії і набуває чинності з моменту його підписання сторонами ( пункт 7.1 договору).

Суд дослідивши агентський договір від 29.06.2016 №0716АМ, встановив, що за своєю правовою природою він є договором про надання послуг.

Твердження позивача, що оспорюваний договір є агентським договором є хибним, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1, 2 та 3 ст. 295 Господарського кодексу України комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає в наданні комерційним агентом послуг суб'єктам господарювання при здійсненні ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем і за рахунок суб'єкта, якого він представляє. Комерційним агентом може бути суб'єкт господарювання (громадянин або юридична особа), який за повноваженням, основаним на агентському договорі, здійснює комерційне посередництво. Не є комерційними агентами підприємці, що діють хоча і в чужих інтересах, але від власного імені.

Разом із тим, умовами укладеного між сторонами агентського договору від 29.06.2016 №0716АМ пеоедбачено, що агент за дорученням принципала від свого імені, але за рахунок принципала здійснює юридичні та інші дії, визначені в цьому договорі, необхідні для підготовки реалізації та супроводження реалізації товарів (нафтопродуктів), згідно умов цього договору, а принципал виплачує агенту передбачену цим договором винагороду (пункт 1.1 договору).

Також, суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Водночас відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до ст. 3 ЦК України свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, віднесені до основних засад цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України визначено перелік загальних умов, необхідних для чинності правочину. Відповідно до частин 1, 2, 3, 4, 5 зазначеної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом (пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"), тоді як нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, і визнання його недійсним судом не вимагається.

Розглянувши позов ТОВ «Газ ОСОБА_1» про визнання недійсним Агентського договору №0716АМ від 29.06.2016, суд встановив, що позов задоволенню не підлягає.

По-перше, хибним є посилання позивача на відсутність в оспорюваному договорі всіх необхідних істотних умов, та відповідно на ст. 180 Господарського кодексу України, згідно до якої господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними умовами є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Положеннями ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому у статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. ОСОБА_4 може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ст. 639 ЦК України).

Разом із тим, статтею 208 ЦК України встановлено, що правосини між бридичними особами мають вчинятися в письмовій формі.

У ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до частини 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Оскільки зміст правочину між сторонами додатково зафіксований у письмових документах, якими обмінялися сторони ОСОБА_3 до агентського договору (форму яких сторони погодили у Додатку №1 до договору) та Актах надання послуг, то сторони не порушили вимог частини першої статті 208 Цивільного кодексу України, уклали письмовий правочин, та у відповідності до ст. 638 ЦК України досягли домовленості з усіх його істотних умов.

Відтак, посилання позивача на те, що з умов договору не можливо встановити строк дії договору, відсутні права позивача, а також обсяг дій, що повинні бути вчинені та послуг що повинні бути надані є підставою для визнання його недійсним є безпідставними.

Крім того, відсутність в договорі істотних умов договору, на що посилається позивач, могло б слугувати підставою для твердження про те, що договір є неукладеним, а не недійсним.

Однак, суд звертає увагу, що факт укладення договору та погодження істотних умов підтверджують звіти наданих послуг та акти виконаних робіт, підписані та скріплені печатками обох сторін.

Слід розрізняти правові поняття неукладений договір, нікчемний та недійсний.

Так, нікчемним є договір, який недійсний в силу закону. Недійсним є договір, визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої сторони з вичерпного переліку підстав, встановлених законом (пункт 2.5.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Поняття неукладений договір є тотожним договору, що не відбувся. Не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено (пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 ), відповідно позивач в позові невірно застосовує дане положення закону.

Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 містить всі необхідні істотні умови, сторонами виконаний, відповідно є укладеним.

По-друге, хибним є посилання позивача на положення ст. 297 ГК України про те, що у договорі має бути визначено форму підтвердження повноважень (представництва) комерційного агента та відсутність такого порядку надання повноважень відповідачу, що необхідні йому для належного виконання своїх договірних зобов'язань.

Як вже зазначалось судом, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою не є агентським договором, оскільки за його умовами ТОВ "Селезія" від свого імені була уповноважена вчиняти дії, в той час як комерційні агенти вчиняють дії від імені та в інтересах суб'єкта якого вони представляють.

Крім того, додатково суд зазначає, що навіть у випадку укладення між сторонами агентського договору, посилання на ст. 297 ГК України в даному контексті також є хибним, оскільки відповідно ч. 2 ст. 298 ГК України угода, укладена від імені суб'єкта, якого представляє комерційний агент, без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження, вважається схваленою цим суб'єктом за умови, якщо він не відхилить перед третьою особою дії комерційного агента. Наступне схвалення угоди суб'єктом, якого представляє агент, робить угоду дійсною з дня її укладення.

По-третє, відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України в постанові 6-849цс15 від 09.12.2015р.

Отже, у спорах про визнання договорів недійсними позивач (незалежно від того, чи є він стороною правочину або ж іншою заінтересованою особою) повинен довести, а суд встановити наявність факту порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

При цьому інтерес такої особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам, а також відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надане в резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.12.04 № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004).

Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду судом в разі наявності відповідного спору. За таких обставин, суд ухвалою від 27.12.2016 зобовязував позивача додатково уточнити та обґрунтувати позовні вимоги.

Також про зазначену вимогу представник позивача був повідомлений в судовому засіданні 23.01.2017 особисто під розпис.

Позивачем взагалі не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст. 34 ГПК України, порушення його суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого останнім подано позов.

За встановлених господарським судом обставин, приймаючи до уваги загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свободу договору, господарський суд вважає, що позовні вимоги ТОВ "Газ ОСОБА_1" про визнання недійсним договору від 29.06.2016 №0716АМ є недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ "Газ ОСОБА_1", судові витрати, згідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

З огляду на вищевикладене, керуючись статтями 2, 12, 22, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові товариству з обмеженою відповідальністю "Газ ОСОБА_1" до товариства з обмеженою відповідальністю "Селезія" у справі № 911/4260/16 відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

Повний текст рішення підписано 01.03.2017.

Суддя О.В. Конюх