номер провадження справи 35/16/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017 Справа № 908/160/17

Суддя господарського суду Запорізької області Топчій О.А.

при секретарі Осоцькому Д.І.

За участю представників сторін:

Від позивача ОСОБА_1, довіреність № б/н від 13.07.2016 р.

Від відповідача-1 ОСОБА_2, Договір про надання правової допомоги № б/н від 10.02.2017 р.

Від відповідача-2 не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Державного підприємства Сільськогосподарське підприємство «Запорізьке», Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, с. Велика-Знамянка

до 1-го відповідача: Фермерського господарства «Чакан», Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, с. Велика-Знамянка

до 2-го відповідача: Камянсько-Дніпровської районної державної адміністрації, Запорізька область, Камянсько-Дніпровський район, м. Камянсько-Дніпровська

про визнання договору недійсним

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27.01.2017 р. до господарського суду Запорізької області звернулось з позовною заявою Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство «Запорізьке» до Фермерського господарства «Чакан» та Камянсько-Дніпровської районної державної адміністрації про визнання Договору емфітевзису від 08.01.2009 р. недійсним.

Позивач, обґрунтовуючи свій позов, посилається на те, що під час розгляду адміністративної справи № 318/2423/16-а стало відомо про існування Договору емфітевзису від 08.01.2009 р., який укладений між Камянсько-Дніпровською районною державною адміністрацією та ФГ «Чакан» на площу 312,5718 га.

В оскаржуваному Договорі відсутні всі істотні умови, передбачені чинним законодавством України. Крім того, не здійснено державної реєстрації, а також не забезпечено їх нотаріального посвідчення.

Також позивач вказує, що на спірні земельні ділянки наявні державні акти, а фактично земельні ділянки не можуть знаходитись одночасно в користуванні двох і більше користувачів, в звязку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

27.01.2017 року автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Топчій О.А.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 30.01.2017 р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі, присвоєно справі номер провадження 35/16/17 та призначено розгляд справи на 21.02.2017 р. об 10 год. 30 хв.

Представник позивача в судовому засіданні 21.02.2017 р. підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача-1 заперечив проти задоволення позовних вимог, 21.02.2017 р. через Відділ документального забезпечення господарського суду Запорізької області надав письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що право користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб загальною площею 885,9406 га (в тому числі 20,0609 га, 250,7797 га та 415,1 га) було зареєстровано ФГ «Чакан» у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Кам`янсько-Дніпровської районної державної адміністрації та ФГ «Чакан» відповідає вимогам встановленим ст. 203 Цивільного кодексу України. Крім того, відповідач-1 вказує на те, що твердження позивача про відсутність в Договорі всіх істотних умов є безпідставним, оскільки спірний Договір містить в собі всі умови, визначені для подібного роду Договорів. Також відповідач вказує на те, що чинним законодавством України не встановлено вимог про нотаріальне посвідчення Договору користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Представник відповідача-2 в судове засідання 21.02.2017 р. не зявився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Згідно з п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

В п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Ухвала про порушення провадження у справі була надіслана відповідачу на адресу, зазначену в позовній заяві. Таким чином, відповідач-2 належним чином повідомлений про час та місце судового засідання та його неявка не перешкоджала вирішенню даного спору.

В судовому засіданні 21.02.2017р., на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, судом встановлено наступне.

Державному підприємству «Сільськогосподарське підприємство «Запорізьке» під час розгляду в адміністративній справі № 318/2423/16-а стало відомо про існування Договору емфітевзису від 08.01.2009 р., укладеного між Камянсько-Дніпровською районною державною адміністрацією та Фермерського господарства «Чакан» на площу 312,5718 га.

Відповідно до п.п. 1, 2 Договору встановлено, що розпорядник земельної ділянки надає, а землекористувач приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Великознам'янськоі сільської ради Камянсько-Дніпровського району Запорізької області. В користування передається земельна ділянка сільськогосподарського призначення із земель запасу Великознамянської сільської ради, загальною площею 312,5718 га.

Додатковою угодою від 21.01.2009 р. до Договору емфітевзису п. 2 викладено в наступній редакції: в користування передаються земельні ділянки сільськогосподарського призначення з земель запасу Великознамянської сільської ради загальною площею 885,9406 га, в тому числі: ділянка, площею 220,0609 га, ділянка площею 250,7797 га; ділянка площею 415,1000 га.

Також вказаною вище Додаткової угодою абзац 1 п. 7 Договору викладено в наступній редакції: цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, термін дії Договору складає сорок девять років з 01.01.2009 р. по 31.12.2058 р. Оплата за Договором здійснюється починаючи з 01.01.2009 р.

Відповідно до встановленого порядку ст. 182 Цивільного кодексу України, ст. 126 Земельного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право користування вказаними земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) загальною площею 885,9406га га 9в тому числі 220,609 га, 250,7797 га та 415,1 га) було зареєстровано ФГ «Чакан» у державному реєстрі речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень 28.12.2016 року державним реєстратором Кам'янсько-Дніпровської районної державній адміністрації ОСОБА_3, про що свідчать витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, належним чином завірені копії яких містяться в матеріалах справи.

Позивач вважає, що в оскаржуваному Договорі емфітевзису відсутні усі істотні умови, передбачені чинним законодавством (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»).

Крім того, щодо укладеного господарського договору (емфітевзису), не здійснено його державну реєстрацію, що є порушенням ст. 125 Земельного кодексу України та не забезпечено його нотаріальне посвідчення, як того вимагає положення глави 5 Закону України «Про нотаріат».

Також, як зазначив позивач, на земельні ділянки, які є об'єктом укладеного Договору емфітевзису у ДП СГП «Запорізьке» наявні державні акти на право постійного користування землею, які пройшли відповідну державну реєстрацію серія ЯЯ № 122917 (кадастровий номер № :04:001:0027), площею 33,7985 га, серія ЯЯ № 122918 (кадастровий номер № :03:005:0081), площею 39,3580 га, серія ЯЯ № 122923 (кадастровий номер № :03:005:0083), площею 235,3437 га, серія ЯЯ № 122921 (кадастровий номер № :02:002:0020), площею 551,2102 га, серія ЯЯ № 122922 (кадастровий номер № :02:003:0026), площею 800,6095 га, серія ЯЯ № 122923 (кадастровий номер № :03:005:0083), площею 235,3437 га, серія ЯЯ № 122925 (кадастровий номер № :02:001:0103), площею 250,7797 га, серія ЯЯ № 122926 (кадастровий номер № :03:001:0075), площею 655,72 га, серія ЯЯ № 122927 (кадастровий номер № :02:002:0021), площею 415,1 га, серія ЯЯ № 122929 (кадастровий номер № :03:002:0092), площею 155,3259 га, серія ЯЯ № 122930 (кадастровий номер № :03:002:0091), площею 223,4711 га. та перетинаються з земельними ділянками, що вказані у Договорі емфітевзису від 08.01.2009 р.

Проаналізувавши обставини справи, суд дійшов висновку відмовити в позові в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України зазначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Абзацом 1 ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частина 7 ст. 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Згідно ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Відповідно до ст. 407 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою (емфітевзис) встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Судом встановлено, що земельні ділянки перебувають у користуванні Фермерського господарства «Чакан» на підставі Договору емфітевзису від 08.01.2009 р. (зі змінами від 21.01.2009), укладеного із Кам'янсько-Дніпровською районною державною адміністрацією Запорізької області. Право користування землекористувача земельними ділянками, які є об'єктом емфітевзису, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідно до вимог ст. 182 Цивільного кодексу України.

В користування передані земельні ділянки сільськогосподарського призначення із земель Великознамянської сільської ради загальною площею 885,9406 га, в тому числі:

ділянка площею 220,0609 га, кадастровий номер :04:001:0025, номер реєстрації земельної ділянки 224; ділянка площею 250,7797 га кадастровий номер :02:001:0103, номер реєстрації земельної ділянки 224; ділянка площею 415,1 га кадастровий номер :02:002:0021, номер реєстрації земельної ділянки 224.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що укладений між Кам'янсько-Дніпровською районною державною адміністрацією Запорізької області та ФГ «Чакан» Договір емфітевзис від 08.01.2009 р. не є недійсним в силу закону та відсутнє судове рішення про визнання його недійсним.

Посилання позивача на відсутність у оспорюваному Договорі істотних умов, встановлених ст. 15 Закону України «Про оренду землі» є необґрунтованим, оскільки відповідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі», даний Закон регулює відносини, пов'язані з орендою землі, в той час як правовідносини сторін за оспорюваним Договором врегульовані положеннями глави 33 Розділу II Цивільного кодексу України.

Крім того, чинним законодавством не передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення Договорів емфітевзису.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Твердження позивача про відсутність у договорі емфітевзису всіх істотних умов є безпідставним, оскільки спірний Договір містить у собі всі умови, визначені для подібного роду договорів, а саме відповідає вимогам встановленим ст. 203 Цивільного кодексу України в частині наявності у учасників правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Волевиявлення сторін, які підписали оскаржуваний правочин було вільним і відповідало внутрішній волі кожного учасника цивільних відносин.

Особливостями правового режиму нерухомості є спеціальні правила укладення правочинів з нерухомістю (нотаріальна форма, державна реєстрація), виконання зобов'язання про передання нерухомого майна за місцем його знаходження (ст. 532 ЦК України), більш тривалі строки набувальної давності на нерухомість (ст. 344 ЦК України), державна реєстрація речових прав на рухомість (ст. 182 ЦК України).

Питання необхідності правильного визначення моменту вчинення правочину зазначено у п. 8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Аналізуючи положення ч. 1 ст. 215 ЦК, статей 205 - 210, 640 ЦК, Верховний Суд України зазначає про те, що є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Спірний правочин вчинено у письмовій формі, та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки відповідно до акту приймання-передачі від 08.01.2009 р., який є невід'ємною частиною Договору емфітевзису вищевказані земельні ділянки були передані для сільськогосподарських потреб в строкове платне користування ФГ «Чакан».

У зв'язку з тим, що Договір емфітевзису пройшов належну державну реєстрацію в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а отже зміст правочину не може суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, оскільки відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор перед здійсненням державної реєстрації перевіряє подані документи на їх відповідність вимогам чинного законодавства та на наявність підстав для проведення реєстраційних дій.

Вимога про визнання правочину (договору) недійсним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. У випадку визнання договору недійсним можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги 5 Цивільного кодексу України, а також визнання недійсним договору оренди у зв'язку з відсутністю у ньому істотних умов встановлених статтею 15 Закону України «Про оренду землі». Зазначені позивачем вимоги про визнання договору недійсним не відповідають вимогам, встановленим законодавством України.

Отже, суд дійшов висновку, що укладаючи Договір емфітевзису Фермерським господарством «Чакан» дотримано вимоги статті 203 Цивільного Кодексу України та мало на меті реальне настання правових наслідків, про що свідчить той факт, що сторони приступили до виконання договору, а відтак, відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Недодержання форми правочину, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність правочину лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, статтями 547, 981, 1055, 1059, 1107 ЦК України (договори страхування, кредитні угоди та ін.), оскільки зазначена форми або процедури не є елементом форми правочину. І тільки у зазначених випадках правочин є нікчемним.

У випадку, якщо позивач вважає, що відповідач порушив свої зобовязання за договором, він має право на захист своїх прав у інший спосіб, передбачений чинним законодавством.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Судом встановлено, що Договір емфітевзису від 08.01.2009 р. відповідає вимогам встановленим ст.ст. 407-412 Цивільного кодексу України та ст. 102-1 Земельного кодексу України для подібного роду Договорів, а саме: у оскаржуваному Договорі сторони дійшли згодили щодо усіх істотних умов Договору в частині об'єкту емфітевзису (кількості та цільового призначення земельних ділянок): строку надання права користування; нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що передається в користування; розміру плати за користування землею та порядок його зміни; встановлено порядок і умови передачі в користування і повернення об'єкту емфітевзису; визначено обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки, закріплено права та обовязки землекористувача, узгоджено порядок зміни умов договору і припинення його дії, обумовлено ризик випадкового знищення або пошкодження обєкта користування чи його частини та визначено відповідальність сторін у випадку невиконання умов цього Договору.

Що стосується тверджень позивача стосовно того, що спірні земельні ділянки вказані у вищевказаному Договорі емфітевзису від 08.01.2009 р. перетинаються із земельними ділянками, що знаходяться в його користуванні на підставі державних актів на право постійного користування землею, які також пройшли відповідну державну реєстрацію є безпідставними, оскільки, згідно з постановою Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 09.12.2016 р. у справі № 318/2423/16-а, яка набрала законної сили та ніким не оскаржена в апеляційному порядку, адміністративний позов ФГ «Чакан» до Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації, третя особа без самостійних вимог ДП «СГП «Запорізьке» про визнання дій, бездіяльності та рішень протиправними, визнання права та зобовязання вчинити певні дії задоволено, а саме:

- визнано недійсними та скасовано Державні акти: на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ № 122920 (кадастровий номер :04:001:0025) площею 220,0609 га; серія ЯЯ № 122925 (кадастровий номер :02:001:00103) площею 250,7797 га; серія ЯЯ № 122927 (кадастровий номер :04:002:0021) площею 415,1 га, в частині, що чіпають інтереси ФГ «Чакан», згідно Договору емфітевзису від 08.01.2009р. зі змінами від 21.01.2009р. площею 885,9406 га;

- скасовано запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, Договорів оренди землі № 05 від 01.02.2010р., № 22 від 17.02.2010р. та № 24 від 17.02.2010р.

- скасовано державну реєстрацію за Державним підприємством СГП «Запорізьке» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та право постійного користування земельними ділянками для введення товарного сільськогосподарського виробництва державний акт серія ЯЯ № 122917 (кадастровий номер :04:001:0027) площею 220,0609 га, серія ЯЯ № 122927 (кадастровий номер :02:002:0021) площею 415,1 га, в частині, що чіпають інтереси ФГ «Чакан», згідно Договору емфітевзису від 08.01.2009 р. зі змінами від 21.01.2009р. площею 885,9406 га.

Отже, на момент розгляду даної справи ФГ «Чакан» не має будь-яких порушень прав та інтересів ДП СГП «Запорізьке» щодо права користування спірними земельними ділянками, оскільки право користування земельними ділянками, на які посилається позивач згідно державних актів серія ЯЯ № 122920 (кадастровий номер :04:001:0025) площею 220,0609 га; серія ЯЯ № 122925 (кадастровий номер :02:001:00103) площею 250,7797 га; серія ЯЯ № 122927 (кадастровий номер :04:002:0021) площею 415,1 га, було скасовано згідно постанови Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 09.12.2016р. у справі № 318/2423/16-а.

Щодо доводів позивача про необхідність обов'язкового нотаріального посвідчення Договорів подобного виду, господарський суд зазначає наступне наступне.

Відповідно до ст. 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

При цьому, будь-яких домовленостей щодо нотаріального посвідчення Договору емфітевзису не розглядалось та не узгоджувалось.

Крім того, слід зазначити, що ні в Земельному кодексі України, ні Цивільним Кодексом України, а так само ні Законом України «Про нотаріат» вимог про нотаріальне посвідчення Договору користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб не міститься.

Крім того, господарський суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ст.ст. 102-1 Земельного кодексу України та ст. 407-412 Цивільного кодексу України, спірний Договір за своєю суттю є Договором на право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб, а не Договором оренди землі, умови та порядок укладення яких регулюються ст. 93 Земельного кодексу України та Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ГПК України звертаючись з позовами до господарських судів, підприємства, установи, організації реалізують надане їм право захищати в судовому порядку свої порушені або оспорюванні права та охоронювані законом інтереси у спосіб, передбачений, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до п 2.2 постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», передбачено, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Згідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінивши матеріали та обставини справи, дійшов висновку, що зміст Договору емфітевзису від 08.01.2009 р., укладений між Камянсько-Дніпровською райдержадміністрацією та Фермерським господарством «Чакан» не суперечить ні Цивільному кодексу України, ні іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені позивачем та відповідачем.

Таким чином, виходячи з підстав заявленого позову, суд дійшов висновку, що позивач не довів господарському суду, що в даному випадку має місце ознака, встановлена Цивільним кодексом України, необхідна для визнання недійсним Договору емфітевзису від 08.01.2009 р.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання Договору емфітевзису від 08.01.2009 р., укладеного між Камянсько-Дніпровською державною адміністрацією та Фермерським господарством «Чакан» недійсним.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Повне рішення складено 27.02.2017 р.

Суддя О.А. Топчій