РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017Справа №910/23405/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічне підприємство "Трансінвест"

про стягнення грошових коштів

Суддя Ю.В. Цюкало

Представники сторін:

від позивача: Кашуба К.Е. - представник за довіреністю від 20.12.2016 року

від відповідача: Зарицький А.Д. - представник за довіреністю від 20.01.2017 року

В судовому засіданні 15 лютого 2017 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

У грудні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічне підприємство "Трансінвест" (відповідач) про стягнення 640 439,87 грн., з яких: 4 241,33 грн. пені та 636 198,54 грн. штрафу.

Позивач звернувся до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог до 729 288,60 грн., з яких: 7 329,06 грн. пені та 721 959,54 грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов договору поставки №ЦЗВ-03-01116-01 від 18.04.2016 року.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав проти позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/23405/16. Розгляд справи призначено на 25.01.2017 року.

В судовому засіданні 25.01.2017 року оголошувалась перерва до 15.02.2017 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2016 між філією "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-технічне підприємство "Трансінвест" (постачальник) було укладено договір поставки № ЦЗВ-03-01116-01 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти і оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.

Згідно з п. 1.2 договору найменуванням продукції є: частини залізничних локомотивів, трамвайних моторних вагонів і рухомого складу; кріплення та арматура і їхні частини; механічне устаткування для керування рухом (запасні частини до пасажирських вагонів).

Позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання зобов'язань за договором поставки №ЦЗВ-03-01116-01 від 18.04.2016 року щодо дотримання строків поставки продукції, у зв'язку із чим просить стягнути з останнього 7 329,06 грн. пені та 721 959,54 грн. штрафу.

Відповідач у відзиві проти задоволення позву заперечує, зазначаючи, що порушення строків поставки відбулось з обставин непереборної сили, а саме у зв'язку із неналежним виконанням його контрагентом - ТОВ «Прок» зобов'язань за укладеним між ними договором поставки №07/13 від 01.01.2013 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За умовами п. 5.2 договору поставка продукції проводиться партіями протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до прийому продукції.

Позивач звернувся до відповідача шляхом направлення на адресу останнього (підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими квитанціями та описами вкладення у цінні листи) наступних рознарядок:

- № ЦЗВ-20/3345 від 11.07.2016 року на поставку партії продукції протягом серпня-вересня 2016 року на загальну суму 51 965,76 грн., яка отримана відповідачем 20.07.2016 року, що підтверджується відстеженням повідомлення про вручення поштового відправлення № 065;

- № ЦЗВ-20/3584 від 27.07.2016 року (відкоригована) на поставку партії продукції протягом серпня-вересня 2016 року на загальну суму 9 410 417,23 грн., яка отримана відповідачем 03.10.2016 року, що підтверджується відстеженням повідомлення про вручення поштового відправлення № 20.

- № ЦЗВ-20/2412 від 26.05.2016 року на поставку партії продукції протягом травня-серпня 2016 року на загальну суму 8 300 740,56 грн., яка отримана відповідачем 03.10.2016 року, що підтверджується відстеженням повідомлення про вручення поштового відправлення № 20.

Відповідно до п. 5.2 договору кожна партія продукції постачається протягом 60 календарних днів з дати письмової рознарядки замовника, якщо інше не вказано у рознарядках.

Згідно умов договору та погоджених у рознарядках строків поставка продукції мала відбутись за рознарядками № ЦЗВ-20/3345 та № ЦЗВ-20/3584 до 30.09.2016 року (включно), за рознарядкою до 31.08.2016 року (включно).

Згідно з п. 5.3 договору датою поставки продукції вважається дата приймання цієї партії замовником, що підтверджується належно оформленою видатковою накладною, довіреністю або актом прийому-передачі.

Судом встановлено, що відповідачем на виконання умов договору здійснено поставку продукції:

- за рознарядкою № ЦЗВ-20/3584 від 27.07.2016 року з дотриманням визначених договором строків поставки на загальну суму 5 221 059,36 грн., що підтверджується актами №ЗЧВ-16-246 від 27.07.2016 року, №ЗЧВ-16-258 від 09.08.2016 року, №ЗЧВ-16-278 від 01.09.2016 року та видатковою накладною № 129 від 30.09.2016 року.

- за рознарядкою № ЦЗВ-20/2412 від 26.05.2016 року на загальну суму 7 729 000,56 грн., з яких: на суму 5 213 986,00 грн. з дотриманням визначених договором строків поставки, що підтверджується рахунками на оплату № 65 від 02.06.2016 року, №77 від 14.06.2016 року, № 80 від 30.06.2016 року, № 84 від 07.07.2016 року, № 85 від 12.07.2016 року, № 96 від 27.07.2016 року, №119 від 29.08.2016 року; на суму 2 515 986,00 грн. з порушенням визначених договором строків поставки, що підтверджується рахунками на оплату № 124 від 07.09.2016 року, № 135 від 19.09.2016 року, № 147 від 30.09.2016 року.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з приписами статей 662, 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань в повному обсязі в строки визначені п.5.1. договору продукцію не поставив, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Судом встановлено, що відповідачем допущено прострочення терміну поставки продукції за договором:

- понад 30 днів за рознарядкою № ЦЗВ-20/3345 від 11.07.2016 року на суму 51 965,76 грн.;

- понад 30 днів за рознарядкою № ЦЗВ-20/3584 від 27.07.2016 року на суму 4 189 357,87 грн.;

- за рознарядкою № ЦЗВ-20/2412 від 26.05.2016 року на суму 3 087 726 грн. (з яких на суму 571 740 грн. - понад 30 днів);

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України всі правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором повинні здійснюватися виключно у письмовій формі.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафних санкцій надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Так, розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 10.1 договору передбачено, що за порушення термінів постачання постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від суми непоставленої в строк продукції на умовах передбачених п. 5.2 даного договору, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково сплачує штраф у розмірі 15% від суми непоставленої в строк продукції.

Частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Умовами п. 10.1 договору сторони передбачили інший розмір штрафу, що не суперечить вищевказаним нормам Господарського кодексу України.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу України, штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, пені та штрафу не суперечить статті 61 Конституції України.

Оскільки прострочення з постачання товару мало місце, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача 7 329,06 грн. пені та 421 959,54 грн. штрафу (за обґрунтованими розрахунками позивача).

Доводи відповідача в яких він посилається на обставини непереборної сили не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статті 617 Цивільного кодексу України та частини другої статті 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відтак, посилання відповідача на невиконання його контрагентом - ТОВ «Прок» зобов'язань за укладеним між ними договором поставки №07/13 від 01.01.2013 року не звільняє його від виконання зобов'язань за договором поставки №ЦЗВ-03-01116-01 від 18.04.2016 року, укладеного з позивачем.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічне підприємство "Трансінвест"4073, м. Київ, вул. Фрунзе, 160-Б, ідентифікаційний код 39270330) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, код ідентифікаційний код 40075815) в особі філії "Центр забезпечення виробництва" (03049, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 11/15, код ідентифікаційний код 40081347) грошові кошти: 7 329,06 грн. (сім тисяч триста двадцять дев'ять гривень 06 копійок) пені, 721 959,54 (сімсот двадцять одна тисяча дев'ятсот п'ятдесят дев'ять гривень 54 копійки) грн. штрафу та 10 939,33 грн. (десять тисяч дев'ятсот тридцять дев'ять гривень 33 копійки) судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 24.02.2017 року.

СуддяЮ.В. Цюкало