КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2017 р. Справа№ 911/2437/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Чорної Л.В.

При секретарі судового засідання - Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 02.03.2017 року по справі №911/2437/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного сільськогосподарського підприємства "Дзвеняче"

на рішення Господарського суду Київської області від 12.12.2016р.

у справі №911/2437/16 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Дзвеняче"

до 1. Тетіївської районної державної адміністрації

2. Приватного підприємства "Алькор"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Дзвеняцька сільська рада

про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

Приватне сільськогосподарське підприємство "Дзвеняче" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Тетіївської районної державної адміністрації, Приватного підприємства "Алькор" про:

«- визнання недійсним договору оренди не витребуваних земельних часток (паїв), укладеного 17.02.2016, що укладений між Тетіївською районною державною адміністрацією та ПП "Алькор";

- зобов'язати відповідача-1 Тетіївську районну державну адміністрацію укласти додаткову угоду до договору оренди не витребуваних земельних часток (паїв), укладеного 17.02.2016, з ПСП "Дзвеняче", відповідно до якої додатково надати нам на умовах оренди земельні ділянки (не витребувані земельні частки (паї)), загальною площею 6,3415 га, за номерами згідно схеми паювання - №№77, 368.».

13.09.2016 від позивача через канцелярію суду першої інстанції надійшло клопотання про зменшення позовних вимог (а/с 141) наступного змісту:

«… в зв'язку з тим, що відповідач1 - Тетіївська райдержадміністрація виконала одну з позовних вимог, а саме уклала 04.04.2016 року з ПСП "Дзвеняче" додаткову угоду про внесення змін до договору оренди не витребуваних земельних часток (паїв) № 17 від 17.02.2016 року, відповідно до якої додатково надано на умовах оренди земельну ділянку загальною площею 3,3095 га, за номером згідно схеми паювання - 368.

Таким чином, позивач просить зменшити позовні вимоги та в подальшому п. 3 прохальної частини позову вважати:

зобов'язати відповідача-1 - Тетіївську районну державну адміністрацію укласти додаткову угоду до договору оренди не витребуваних земельних часток (паїв), укладеного 17.02.2016 року з ПСП "Дзвеняче", відповідно до якої додатково надати на умовах оренди земельну ділянку (не витребувані земельні частки (паї), загальною площею 3,032 га, за номером згідно схеми паювання - №77.».

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.10.2016 №911/2437/16 в задоволенні позову відмовлено, як заявленого необґрунтовано.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції від 25.10.2016р., позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2016 №911/2437/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись, при цьому на те, що місцевим господарським судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, неповно досліджено фактичні обставини справи.

ПП "Алькор" у відзиві просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2016 №911/2437/16 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Тетіївська районна державна адміністрація у відзиві (07-14/354 від 14.02.2017) зазначила, що заперечення до апеляційної скарги відсутні.

Дзвеняцька сільська рада у відзиві від 14.02.2017 № 34 наголосила, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить її задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Дзвеняче" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2016 по даній справі залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.02.2016 представником ПСП "Дзвеняче" отримано в Тетіївській районній державній адміністрації договір оренди невитребуваних земельних часток (паїв) від 17.02.2016 року, відповідно до якого підприємству передано в оренду земельні ділянки (невитребувані земельні частки (паї) в кількості 1,5 шт., загальною площею 4,5663 га ріллі, згідно схеми паювання за наступними номерами - 52 (1/2), 325. Дані земельні ділянки розташовані на території Дзвеняцької сільської ради поза межами населеного пункту.

Відповідно до клопотання № 2 від 12.01.2016 року (за місяць до укладання нового договору) позивач просив надати ПСП "Дзвеняче" земельні ділянки (невитребувані земельні частки (паї)) в кількості 4 шт., площею 10,8883 га відповідно до схеми паювання: №№ 52 (1/2), 77, 325, 368.

Розпорядженням відповідача № 49 від 16.02.2016 року позивачу було надано лише ділянки за № 52 (1/2) та №325, загальною площею 4,5663 га. Рішення про відмову в наданні двох інших ділянок за № 77 та №368, загальною площею - 6,3415 га позивачу не надано.

Позивач зазначає, що вищенаведені земельні ділянки № 77 та №368 ним використовувались в минулому році, за Договором оренди землі від 13.02.2015 року (з відповідним планом (схемою). Позивач стверджує, що здійснив обробіток, а саме оранку під посів с/г культур на зазначених земельних ділянках. Одна з наведених земельних ділянок засіяна ПСП "Дзвеняче" озимим ячменем та проведено підживлення культури.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Тетіївської районної державної адміністрації (відповідач-1) № 47 від 16.02.2016 року, ділянки за № 77 та № 368, передано на умовах оренди ПП "Алькор" (відповідачеві-2) відповідно Договору оренди № 16 від 17.02.2016 року, чим безпідставно припинено право користування земельними ділянками позивача.

В обґрунтування позовних вимог ПСП "Дзвеняче" зазначило, що відповідно до абз.1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Позивач наголошував, що ним вчасно сплачувалась орендна плата за користування землею та інші платежі до бюджету, земельна ділянка використовувалась за призначенням.

Крім того, ПСП "Дзвеняче" зауважив і на тому, що про те, що позивач має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, Тетіївську РДА було проінформовано в клопотанні вих. № 2 від 12.01.2016. Також позивач посилається на абз. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" яким передбачено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Позивач вважає, що укладенням Договору оренди землі з ПП «Алькор» (відповідачем - 2) щодо земельних ділянок №№ 77, 368, які попередньо використовувались позивачем, порушено право позивача щодо реалізації переважного права на поновлення договору оренди, яке передбачено ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі". Поряд з цим, в обгрунтування позовних вимог позивач також посилається на постанову Верховного Суду України від 10.06.2015 року у справі №6-70цс15.

Позивачем в ході розгляду спору було подано клопотання про зменшення позовних вимог, (а/с 141) наступного змісту:

«… в зв'язку з тим, що відповідач1 - Тетіївська райдержадміністрація виконала одну з позовних вимог, а саме уклала 04.04.2016 року з ПСП "Дзвеняче" додаткову угоду про внесення змін до договору оренди не витребуваних земельних часток (паїв) № 17 від 17.02.2016 року, відповідно до якої додатково надано на умовах оренди земельну ділянку загальною площею 3,3095 га, за номером згідно схеми паювання - № 368.

Таким чином, позивач просить зменшити позовні вимоги та в подальшому п. 3 прохальної частини позову вважати:

зобов'язати відповідача-1 - Тетіївську районну державну адміністрацію укласти додаткову угоду до договору оренди не витребуваних земельних часток (паїв), укладеного 17.02.2016 року з ПСП "Дзвеняче", відповідно до якої додатково надати на умовах оренди земельну ділянку (не витребувані земельні частки (паї), загальною площею 3,032 га, за номером згідно схеми паювання - 77.».

ПП "Алькор", заперечуючи позовні вимоги, зазначив, що спірні земельні ділянки належать померлим власникам земельної частки (паю) ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які відповідач-2 використовував протягом п'яти останніх років. Щодо нумерації вказаних земельних ділянок відповідно схеми паювання, відповідач-2 пояснив, що Дзвеняцька сільська рада, на території якої знаходяться дані земельні частки (паї) за межами населеного пункту, протягом останніх п'яти років надає різну інформацію щодо нумерації не витребуваних земельних часток (паїв), що є результатом неналежного обліку Дзвеняцькою сільською радою невитребуваних земельних часток (паїв), та відсутністю у Дзвеняцькій сільській раді Протоколу розподілу земельних часток (паїв) між власниками, наявність якого передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 року №122 "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)".

Про дані правопорушення Дзвеняцької сільської ради було зазначено у відповіді Тетіївської районної державної адміністрації від 24.03.2016 року №13/558 на скаргу позивача.

Відповідач - 2 зазначив, що згідно наявних у нього відомостей, земельна частка (пай), що належить ОСОБА_4, і за останньою інформацією Дзвеняцької сільської ради відповідає земельній ділянці №77 згідно схеми паювання, протягом останніх п'яти років використовується відповідачем-2. В 2015 році відповідачем-2 на вказаній ділянці вирощувалась соя, і після збору врожаю ніяких робіт по обробітку даної земельної ділянки в 2015 році не проводилось. В свою чергу, в 2016 році відповідач-2 на законних підставах (маючи діючий договір на використання на умовах оренди даної земельної ділянки на 2016 рік) провів поверхневий обробіток стерні сої ґрунтообробним агрегатом та засіяв дану ділянку ярим ячменем. Даний факт підтверджується Актом про підтвердження використання земельної ділянки від 18.03.2016 року, Актом обстеження земельної ділянки від 16.03.2016 року, Актом виконаних робіт від 18.03.2016 року.

Також, відповідач-2 в своїх запереченнях проти позову наголошував, що позивачем пропущено встановлений ст. 33 Закону України "Про оренду землі" строк для звернення з клопотанням про поновлення договору оренди на новий строк.

Відповідач-2 звертав увагу, що у Договорі оренди землі від 13.02.2015 року, укладеному між Тетіївською районною державною адміністрацією та Приватним сільськогосподарським підприємством "Дзвеняче" (позивачем) у п.п 3.1 Розділу 3 Договору вказано, що Договір укладено на строк до 31.12.2015 року, крім того пп.13.2 Розділу 13 зазначено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Однак, клопотання про волевиявлення поновлення договору подане позивачем лише 12.01.2016 року, тобто після закінчення строку дії Договору.

В той час, як відповідач-2 звернувся до відповідача-1 з клопотання про укладення договору оренди невитребуваних часток (паїв) у відповідності до вимог ст. 33 Законк України "Про оренду землі" з клопотанням 30.11.2015 року № 5, тобто, за місяць до закінчення строку Договору оренди землі від 20.01.2015 року, укладеного між Тетіївською РДА та Приватним підприємством "Алькор" (відповідач - 2), що відповідає вимогам закону.

В результаті чого, було укладено Договір оренди невитребуваних земельних часток (паїв) №16 від 17.02.2016 року між Тетіївською РДА (відповідачем-1) та ПП "Алькор" (відповідач-2). Даний договір було укладено на оренду 2-х невитребуваних земельних часток (паїв) загальною площею 6,3415 га у відповідності до Схеми розташування земельних ділянок (не переоформлених паїв), які були запропоновані Дзвеняцькою сільською радою Тетіївській РДА для заключення договору оренди не витребуваних земельних паїв за №№ 77, 368 на 2016 рік.

Втім, відповідач-2 після виявлення факту посіву озимого ячменю саме позивачем на земельній ділянці №368, що підтверджується Актом обстеження земельної ділянки від 08.02.2016 року, звернувся до Тетіївської РДА із клопотанням про внесення змін до договору №16 від 17.02.2016 року. 29.02.2016 року було укладено Угоду про внесення змін до договору оренди, згідно з якою у користуванні відповідача-2 у 2016 році залишилась тільки ділянка за №77 площею 3,032 га.

Окремо, відповідач - 2 також зазначив, що йому стало відомо, що у Тетіївському районному суді Київської області відкрито провадження у справі щодо встановлення факту родинних відносин спадкоємця померлої ОСОБА_4 (Справа №380/813/16-ц), який, у випадку позитивного рішення суду, отримає у спадкове користування невитребувану земельну частку (пай) №77, яка на даний час знаходиться у користуванні відповідача-2. В такому разі невитребувана земельна частка (пай) втратить статус невитребуваної і Тетіївська РДА не буде мати законних повноважень щодо розпорядження даною земельною ділянкою.

Тетіївська районна державна адміністрація, заперечуючи позовні вимоги, зазначила, що Договір оренди землі позивача припинився у зв'язку із закінченням строку його дії, тому відповідним розпорядженням Тетївської РДА №47 від 16.02.2016 року, яке позивачем не оскаржується, не вирішувалось питання про припинення права користування позивача спірною земельною ділянкою.

Спірний договір оренди невитребуваних земельних часток (паїв) № 16 від 17.02.2016 року укладений сторонами на виконання Розпорядження Тетіївської РДА № 47 від 16.02.2016 року "Про надання ПП "Алькор" в користування на умовах оренди земельних ділянок (невитребуваних часток (паїв), які розташовані на території Дзвеняцької сільської ради за межами населеного пункту, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва".

Однак, позивач не оскаржує вказане розпорядження Тетіївської РДА, тому відсутні підстави для визнання недійсним договору оренди землі, укладеного на виконання чинного розпорядження.

Також, Договір оренди землі від 13.02.2015 року був укладений між Тетіївською РДА та ПСП "Дзвеняче" на строк до 31.12.2015 року (п. 3.1. Договору). Пунктом 7.1. цього Договору визначено, що після припинення строку дії договору орендар повертає орендодавцеві орендовані земельні ділянки.

Тетіївська районна державна адміністрація наголосила, що умовами Договору оренди землі від 13.02.2015 року не передбачено переважного права орендаря на поновлення договору на той же строк і на тих самих умовах, відповідно до положень ст. 33 Закону України "Про оренду землі" реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише з дотриманням встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Також, відповідач-1 наголошував на відсутності у даному випадку визначених ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстав для визнання недійсним договору, укладеного між відповідачами.

На підставі викладеного, позивачем в ході розгляду спору були надані пояснення, що укладенням спірного договору оренди порушено ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" щодо реалізації позивачем переважного права на продовження договору оренди та ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", оскільки земельна ділянка продовжувала використувуатись позивачем і від відповідача-1 не надходило протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі.

Позивач зазначив, що судовим прецендентом у справі є аналогічна справа відносно якої винесена постанова від 10.06.2015 року №6-70цс15, у якій Верховний Суд України визнав обгрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про порушення переважного права орендаря на поновлення договору оренди, у зв'язку з укладенням орендодавцем договору оренди з іншим орендарем.

Як вбачається з листа Київської обласної державної адміністрації від 08.04.2016 року № 11-32/11852 про розгляд скарги позивача, було встановлено, що внаслідок неправомірних дій Дзвеняцької сільської ради Тетіївській райдержадміністрації були передані довідки з неправдивими даними для оформлення державних актів на право власності на земельні ділянки. Через це Тетіївською райдержадміністрацією були прийняті розпорядження про надання дозволів на розробку проектів землеустрою на земельні ділянки № 68 та № 76 для тих громадян, яким згідно протоколу розподілу належать інші земельні ділянки: № 77 та № 368.

Ділянки № 68 та № 76 перебували в оренді ПП "Алькор" до 31.12.2015 року як невитребувані паї, їх нові власники уклали договори оренди своїх ділянок із ПСП "Дзвеняче". Таким чином, внаслідок неправомірних дій ПСП "Дзвеняче" та Дзвеняцької сільської ради, ПП "Алькор" позбулося можливості далі користуватися 2 (двома) невитребуваними паями.

Відтак, Тетіївська райдержадміністрація для поновлення порушених прав ПП "Алькор" прийняла розпорядження № 47 від 16.02.2016 року, яким надала цьому підприємству невитребувані земельні паї № 77 та № 368, право власності на які перейшло до тих самих власників сертифікатів, чиї земельні ділянки в минулому році вже використовував цей орендар, але з іншими номерами: № 76 та № 68.

Розпорядженням № 49 від 16.02.2016 року Тетіївська райдержадміністрація надала ПСП "Дзвеняче" в оренду невитребувані паї № 52 та № 325.

Таким чином, завдяки прийнятим розпорядженням № 47 та № 49 площа оброблюваних земель ПП "Алькор" та ПСП "Дзвеняче" не збільшилась і не зменшилась відносно один одного в порівнянні з минулими роками. Більше того, ПП "Алькор" відмовилось від оренди земельної ділянки № 368, через те, що вона засіяна позивачем, і на даний момент вирішується питання про передачу її в користування ПСП "Дзвеняче".

З огяду на викладене, Київською обласною державною адміністрацією було відмовлено в задоволенні скарги позивача.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, взявши до уваги ствердження та заперечення обох сторін, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Таким чином, договір оренди невитребуваних земельних паїв є специфічною формою договору оренди, оскільки в оренду передаються земельні ділянки, право на які наявне, але не реалізоване іншими особами, така передача в оренду відбувається за відповідним тимчасовим розпорядженням деравних органів чи органів місцевого самоврядування (до витребування).

Враховуючи наведену специфіку договорів оренди невитребуваних паїв, цілком доцільно, що в таких договорах не передбачено можливості їх автоматичної пролонгації і в залежності від фактичних обставин, питання про подальшу оренду має вирішуватись в кожному кокретному випадку після кожного закінчення строку дї договору.

Як вбачається з умов Договору оренди землі від 13.02.2015 року (який було укладено з позивачем), такий договір укладено на строк до 31.12.2015 року, згідно з п. 13.2. дія Договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено При цьому, умови договору не містять можливості, порядку та підстав щодо його продовження.

Таким чином, Договір оренди землі від 13.02.2015 року припинився з 01.01.2016 року.

Згідно зі ст. 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції на момент подання позивачем клопотання) передбачено, що "по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із:

- власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності);

- уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу.

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку.

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди".

Таким чином, згідно з ч. 2 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач, як орендар, який стверджує про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, мав повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі до 31.12.2015, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі, тобто відповідне клопотання мало бути подано до 30.11.2015.

Втім, позивач звернувся з клопотанням про поновлення договору оренди на новий строк лише 12.01.2016, тобто після спливу строку дії Договору від 13.02.2015 року і поза межами передбаченого ч. 2 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" строку, що свідчить про припинення дії Договору і недотримання порядку його продовження та втрату переважного права на укладення договору оренди землі на новий строк.

Частиною 5 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" визначено, що Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Таким чином, оскільки позивачем клопотання своєчасно не надсилалось, у Орендодавця (відповідача-1) були відсутні підстави для його розгляду та задоволення.

Щодо умови ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", якою визначено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, така норма закону повинна тлумачитись в контексті змісту всієї норми ст. 33 Закону України "Про оренду землі".

Зокрема, лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, може бути наданий орендодавцем на відповідне прохання орендаря, здійснене у визначеному ч. 2 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" порядку, оскільки відсутність відповідного прохання орендаря свідчить про відсутність у нього наміру поновлювати договір на новий строк, тому за відсутності відповідного наміру орендодавець не може розглядати питання і погоджувати чи заперечувати проти поновлення договору.

За оцінкою колегії суддів посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 10.06.2015 року у справі № 6-70цс15, цілком вірно визнано місцевим господарським судом такими, що не заслуговують на увагу, оскільки, у відповідному спорі мова йде про випадок, коли орендар своєчасно до закінчення дії договору оренди надіслав орендодавцю повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом на оренду земельної ділянки.

При цьому, Верховний Суд України в постанові від 10.06.2015 року у справі № 6-70цс15 також визначив, що відповідно до статей 319, 626 Цивільного кодексу України реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України "Про оренду землі", можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Також, в постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 року у справі № 6-70цс15 визначено, що для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність таких юридичних фактів: продовження користування виділеною земельною ділянкою, належне виконання своїх обов'язків за договором; відсутність письмового повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди; укладення додаткової угоди про поновлення договорів оренди.

Як підсумок Верховним судом України у ваказаній постанові зазначено, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, буде передусім при укладенні договору оренди:

- з новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;

- у разі укладення з новим орендарем договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;

- у разі укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю в поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об'єкт оренди для власних потреб.

Однак, враховуючи правові висновки Верховного суду України, слід відзначити стосовно даної справи, що позивач (орендар) не реалізував у встановленому порядку переважне право на укладення договору оренди на новий строк.

Крім того, позивачем не надано доказів продовження користування земельною ділянкою № 77 після закінчення договору оренди. Зокрема, як зазначив сам позивач, ним була оброблена одна з чотирьох земельних ділянок, і як з'ясувалось в ході розгляду спору, такою земельню ділянкою є саме № 368, яка надана позивачу в користування.

Також, слід звернути увагу, що згідно розпорядження відповідача-1 від 16.02.2016 року № 49 вирішувалось питання щодо надання ПСП "Дзвеняче" в користування земельних ділянок, а не питання поновлення попереднього договору оренди на новий строк.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На момент надання в оренду земельної ділянки (згідно уточнених позовних вимог земельної ділянки № 77) відповідачу-2 шляхом укладення спірного Договору № 16 від 17.02.2016 року, щодо такої земельної ділянки були відсутні договори оренди інших осіб, питання переважного права позивачем не було вирішено та врегульовано в установленому порядку і фактично втрачено, оскільки відповідне клопотання подано позивачем після закінчення строку дії його Договору.

Таким чином, надаючи земельну ділянку № 77 відповідачу-2, відповідачем-1 не було допущено порушень чинного законодавства та прав позивача.

З огляду на вищевикладене, за оцінкою колегії суддів вимогу позивача про визнання недійсним договору, укладеного між відповідачами щодо земельної ділянки № 77 цілком вірно визнано необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Як зазначалось вище, Договір оренди з позивачем від 13.02.2015 року закінчився 01.01.2016 року і не передбачає його пролонгації, позивач за місяць до закінчення Договору не звертався з клопотанням про його продовження на новий строк в порядку переважного права і відсутні обставини, які свідчать про продовження користування земельною ділянкою (договір закінчився в кінці грудня 2015 року), а тому вірним є висновок місцевого господарського суду, що позивач втратив переважне право на продовження дії договору і мав повернути земельну ділянку в момент закінчення строку дії договору.

Таким чином, стосовно позовної вимоги зобов'язати відповідача-1 - Тетіївську районну державну адміністрацію укласти додаткову угоду до договору оренди не витребуваних земельних часток (паїв), укладеного 17.02.2016 року з ПСП "Дзвеняче", відповідно до якої додатково надати на умовах оренди земельну ділянку (не витребувані земельні частки (паї), загальною площею 3,032 га, за номером згідно схеми паювання - №77 колегія суддів відзначає, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки спірна земельна ділянка законно перебуває в оренді відповідача-2 і позивачем не дотримано порядку реалізації переважного права оренди землі.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити і про те, що цілком правильними є заперечення відповідача-2 на апеляційну скаргу в тій частині, що позивачем не оскаржено в судовому порядку розпорядження Тетіївської РДА № 47 від 16.02.2016 «Про надання ПП «Алькор» в користування на умовах оренди земельних ділянок (не витребуваних часток (паїв), які розташовані на території Дзвеняцької сільської ради за межами населеного пункту, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва». Як наслідок, оскільки назване розпорядження № 47 є чинним, то відсутні підстави для визнання спірного договору оренди від 17.02.2016, який укладено у відповідності до цього розпорядження, недійсним. Крім того, позивач у справі не є стороною договору оренди від 17.02.2016.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Приватного сільськогосподарського підприємства "Дзвеняче" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства "Дзвеняче" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 25.10.2016 №911/2437/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/2437/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

Л.В. Чорна