ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2017р. Справа№ 914/3144/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

До відповідача: Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», м. Львів

Про стягнення 5 694, 01 грн.

В судове засідання зявились:

від позивача: ОСОБА_1 - представник

від відповідача: ОСОБА_2 - представник

Суддя Березяк Н.Є.

Секретар судового засідання Кравець О.І.

Суть спору: Подано позов Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» про стягнення 5 694, 01 грн.

Ухвалою суду від 13.12.2016 р. було порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 26.12.2016 р.

В судовому засіданні 30.01.2017 року судом було оглянуто оригінали документів, які в належно завірених копіях долучені до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 30.01.2017 р. замінено відповідача ОСОБА_3 територіально галузеве обєднання «Львівська залізниця» на правонаступника Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» (, 79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1 на підставі заяви поданої відповідачем про заміну сторони у справі її правонаступником (вх. 6104/16 від 23.12.2016).

Судовий розгляд справи відкладався з підстав зазначених в ухвалах суду.

Представник позивача в судовому засіданні 27.02.2017 р. позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених в позовній заяві та наданих поясненнях, зокрема з підстав несвоєчасної оплати у встановлені строки відповідачем за переданий газ.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.02.2017 р. проти позовних вимог заперечив повністю з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та наданих усних поясненнях, зокрема з підстав не виконання позивачем своїх договірних зобовязань перед відповідачем, а саме не дотриманням строків повернення йому підписаних оригіналів актів приймання-передачі природного газу за січень-березень 2014 р., що свідчить про наявність вини самого позивача. Зокрема, відповідач стверджує, що акти згідно умов договору є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

В судовому засіданні 27.02.2017 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

11.03.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (наділа Продавець) та ОСОБА_3 територіально-галузевим обєднанням «Львівська залізниця» (надалі Покупець) укладено договір № 2393/14-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, продавець зобовязується передати у власність Покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі газ) на умовах цього Договору.

На виконання умов договору, продавець передав у власність покупця природний газ на загальну суму 29 546,03 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.

Відповідно до п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем постави газу.

Однак, свої договірні зобовязання покупець виконав не своєчасно чим порушив умови договору, що стало причиною звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з нього відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних в розмірі 353,18 грн. та інфляційних втрат в розмірі 3 164,40 грн. Крім цього, відповідно до п. 4 Договору, позивачем нарахована пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що складає 2 176,43 грн., які просить стягнути з відповідача.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Правова норма ч. 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов Договору № 2393/14-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу від 11.03.2014 р., позивач поставив відповідачу природний газ за період січня, лютого, березня 2014 року на загальну суму 29 546,03 грн.

Відповідно до п. 6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем постави газу.

Згідно до п. 7.2 договору, у разі невиконання покупцем пункту 6.1 умов цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

За несвоєчасне виконання договірних зобовязань, позивачем нарахована пеня за актом приймання-передачі від 28.02.2014 р. на суму 10 357,08 грн. за період з 15.02.2014 року по 05.08.2014 року в розмірі 860,92 грн., за актом приймання-передачі від 28.02.2014 р. на суму 11 202,83 грн. за період з 15.03.2014 року по 05.08.2014 року в розмірі 819,49 грн., за актом приймання-передачі від 31.03.2014 р. на суму 7 986,12 грн. за період з 15.04.2014 року по 05.08.2014 року в розмірі 496,02 грн., загальна сума пені становить 2 176,43 грн. Згідно проведеного судом перерахунку, за спірні періоди, розмір пені підлягають до стягнення в межах заявлених позовних вимог.

В процесі розгляду справи відповідачем на адресу суду 17.02.2017 р. подано клопотання (в порядку ст. 38 ГПК України) про зменшення розміру пені, у звязку з тим, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності та розміру будь-яких збитків чи інших негативних наслідків завданих йому невчасним розрахунком зі сторони відповідача, враховуваючи обставини, які підтверджують ненавмисний характер здійснення несвоєчасної оплати за наданий газ відповідачем, а саме моментом отримання актів приймання-передачі природного газу. Однак, суд у задоволенні даного клопотання відмовляє у звязку з його не обґрунтованістю, жодними доказами, а посилання відповідача на те, що момент оплати у нього виник з моменту отримання ним актів є безпідставним, оскільки умовами п. 6.1 договору чітко визначений порядок та умови проведення розрахунків, які не залежать від повернення відповідачу актів приймання-передачі газу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За несвоєчасне виконання договірних зобовязань, позивачем нараховані три проценти річних за актом приймання-передачі від 28.02.2014 р. на суму 10 357,08 грн. за період з 15.02.2014 року по 05.08.2014 року в розмірі 146,42 грн., за актом приймання-передачі від 28.02.2014 р. на суму 11 202,83 грн. за період з 15.03.2014 року по 05.08.2014 року в розмірі 132,59 грн., за актом приймання-передачі від 31.03.2014 р. на суму 7 986,12 грн. за період з 15.04.2014 року по 05.08.2014 року в розмірі 74,17 грн., загальна сума 3 % річних становить 353,18 грн. та інфляційних нарахувань за актом приймання-передачі від 28.02.2014 р. на суму 10 357,08 грн. за період з 02.2014 р. 07.2014 р. в розмірі 1 221,06 грн., за актом приймання-передачі від 28.02.2014 р. на суму 11 202,83 грн. за період з 03.2014 р. 07.2014 р. в розмірі 1 246,08 грн., за актом приймання-передачі від 31.03.2014 р. на суму 7 986,12 грн. за період з 04.2014 р. 07.2014 р. в розмірі 697,26 грн., загальна сума інфляційних становить 3 164,40 грн. Згідно проведеного судом перерахунку, за спірні періоди, розмір 3 % річних та інфляційних нарахувань підлягають до стягнення в межах заявлених позовних вимог.

Пленумом Вищого господарського суду України у п. 4.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. розяснено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Окрім цього, а в п. 5.1 вказаної Постанови зазначено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування доводів позовної заяви.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення.

Судові витрати слід віднести на відповідача в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись 3,4,41,42,43, 44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,82,84,85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити.

2.Стягнути з Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» (79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ) 2 176,43 грн. пені, 3 164,40 грн. інфляційних втрат, 353,18 грн. трьох відсотків річних та 1 378,00 грн. судового збору.

3.Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду.

Наказ видати у відповідності до ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 01.03.2017 року.

Суддя Березяк Н.Є.