ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року Справа № 915/1957/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Картере В.І. (доповідач),

суддів: Барицької Т.Л.,

Гольцової Л.А.

за участю представників:

позивача - Махиніч Н.В.,

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.11.2016

та на рішення господарського суду Миколаївської області від 23.08.2016

у справі № 915/1957/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виста-К"

про стягнення 195 962,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виста-К" про стягнення 195 962,40 грн. за неналежне виконання зобов'язань за договором на виконання робіт по переробці давальницької сировини № 31 від 29.05.2012 (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджував, що відповідачем не виконано умови вказаного договору та п. 3 додаткової угоди до нього № 1 від 20.09.2012 щодо своєчасного та якісного виконання робіт по переробці давальницької сировини, своєчасного передання замовнику готової продукції належної якості, виготовленої з давальницької сировини, а внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило для позивача інтерес, у зв'язку з чим, на підставі ст. 220 ГК України та ст. 612 ЦК України просив відшкодування збитків у сумі 195 962,40 грн.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 23.08.2016 (суддя Васильєва Л.І.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01.11.2016 (колегія суддів у складі: суддя Мишкіна М.А. - головуючий, судді Будішевська Л.О., Таран С.В.), у задоволенні позовних вимог відмовлено. Приймаючи такі рішення, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що бездіяльність позивача, яка полягає в його неприбутті за адресою, вказаною в п. 4 додаткової угоди, позбавила відповідача можливості належним чином виконати зобов'язання щодо передачі продукції, виготовленої з давальницької сировини. За таких обставин господарські суди дійшли висновку про відсутність з боку відповідача порушень виконання зобов'язань за договором на виконання робіт по переробці давальницької сировини № 31 від 29.05.2012 та у задоволенні позову відмовили.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову апеляційного господарського суду від 01.11.2016, рішення господарського суду Миколаївської області від 23.08.2016 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування касаційної скарги скаржник стверджує, що рішення господарських судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права, а саме ст.ст. 27, 43 ГПК України, ст. 612 ЦК України, ст. 220 ГК України. Зокрема, на думку позивача, господарськими судами попередніх інстанцій не враховано таке:

- залишок непереданої відповідачем продукції склав 9 тон 606 кг олії соняшникової, про що свідчать підписані сторонами акти-розрахунки по виготовленню олії соняшникової;

- на позивача не покладався обов'язок надсилати відповідачу заявку для відвантаження готової продукції, а кінцевий строк її передання чітко зафіксований умовами додаткової угоди;

- жодна з умов додаткової угоди не передбачала обов'язку замовника направити свій транспорт виконавцю;

- позивач направив відповідачу претензію від 18.09.2014 щодо повернення олії соняшникової у кількості 9,606 тон, відповідь на яку так і не надано;

- оскільки зобов'язання ТОВ "Виста-К" у строки встановлені домовленостями між сторонами не виконані, у позивача відпала потреба в отриманні зазначеної олії;

- виходячи з вимог п. 13 ДСТУ 4492:2005, передати олію належної якості ТОВ "Виста-К" не спроможне.

Крім того, касатор стверджує, що господарськими судами, в порушення вимог ст. 27 ГПК України, не залучено до участі у справі Міністерство аграрної політики та продовольства України, яке є органом державної влади, що здійснює управління корпоративними правами позивача.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України вважає касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Такий висновок господарського суду касаційної інстанції ґрунтується на наступному:

Господарськими судами попередніх інстанцій, з дотриманням вимог ст. 43 ГПК України, встановлені наступні обставини:

- 29.05.2012 ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" та ТОВ "Виста-К" укладений договір на виконання робіт по переробці давальницької сировини № 31 від 29.05.2012, відповідно до умов якого позивач доручив, а відповідач прийняв на себе обов'язок виконати роботи по переробці з наданого позивачем насіння соняшника та виготовити за оплату олію соняшникову нерафіновану і макуху. Позивач також зобов'язався прийняти готову продукцію і оплатити роботи по переробці давальницької сировини та інші роботи, визначені договором;

- у п. 2.1 договору зазначені права і обов'язки замовника: в обумовлені цим договором строки надати виконавцеві давальницьку сировину належної якості (п.п. 2.1.1.), своєчасно сплатити роботи з переробки давальницької сировини (п.п. 2.1.2), у обумовлені цим договором строки забрати готову продукцію (п.п. 2.1.3);

- у п. 2.2 договору № 31 зазначені права і обов'язки виконавця: прийняти давальницьку сировину належної якості (п.п. 2.2.1), своєчасно та якісно виконати роботи по переробці давальницької сировини (п.п. 2.2.2.), своєчасно та якісно виконати роботи з переробки давальницької сировини, визначені у п. 3.5 цього договору, необхідність виконання яких була погоджена сторонами (п.п. 2.2.3), своєчасно передати замовникові готову продукцію належної якості виготовлену з давальницької сировини (п.п. 2.2.4);

- 20.09.2012 ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі філії ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Великолепетиський елеватор" та ТОВ "Виста-К" була укладена додаткова угода № 1 до договору роботи по переробці давальницької сировини № 31 від 29.05.2012 (далі - додаткова угода № 1), згідно з якою сторони домовилися:

· виключити п. 4.6 розділу 4. Умови виконання робіт. Порядок передачі готової продукції договору;

· доповнити розділ 4. пунктом 4.8 в наступній редакції: "4.8. Сторони фіксують, що залишок готової продукції станом на 20.09.2012, яку виконавець повинен передати замовнику становить 78 т 560 кг - олії соняшникової та 260 т 218 кг - макухи соняшникової. Виконавець зобов'язується передати замовнику готову продукції за таким графіком:

- з 20.09.2012 по 28.09.2012 - 11 т олії соняшникової,

- з 01.10.2012 по 10.10.2012 - 11 т олії соняшникової,

- з 11.10.2012 по 22.10.2012 - 11 т олії соняшникової,

- з 23.10.2012 по 02.11.2012 - 11 т олії соняшникової,

- з 05.11.2012 по 15.11.2012 - 11 т олії соняшникової,

- з 16.11.2012 по 26.11.2012 - 11 т олії соняшникової,

- з 27.11.2012 по 07.12.2012 - 12 т 560 кг олії соняшникової (всього 78 т 560 кг),

- з 20.09.2012 по 21.09.2012 - 20 т макухи соняшникової,

- з 24.09.2012 по 28.09.2012 - 60 т макухи соняшникової,

- з 01.10.2012 по 05.10.2012 - 60 т макухи соняшникової,

- з 08.10.2012 по 12.10.2012 - 60 т макухи соняшникової,

- з 15.10.2012 по 19.10.2012 - 60 т 218 кг макухи соняшникової (всього 260 т 218 кг);

· доповнити розділ 4. пунктом 4.9 у наступній редакції: "Місце передачі готової продукції: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Калинівка, вул. Польова, буд. 3-А";

- за вказаною у додатковій угоді адресою знаходяться виробничі потужності ТОВ "Виста-К";

- у вересні, листопаді та грудні 2012 року позивач олію не отримував, а в жовтні 2012 року ним отримано 29,339 тон, 2740 тон, в січні 2013 року - 32,760 тон, в березні 2013 року - 4,115 тон;

- згідно з встановленим сторонами графіком передачі замовнику готової продукції останнім днем передачі відповідачем позивачу олії соняшникової є 07.12.2012, проте позивач отримував олію соняшникову і після цієї дати, а саме - 29.01.2013, 14.03.2013 та 21.10.2013;

- загалом на виконання умов договору відповідачем було передано позивачу 260 тон 218 кг макухи соняшникової та 68 тон 954 кг олії соняшникової, що підтверджено актами прийому-передачі готової продукції та актом-розрахунком № 6 по виробництву олії соняшникової нерафінованої за період з 01.11.2013 по 13.03.2014 та актом-розрахунком № 8 по виробництву олії соняшникової нерафінованої за період з 26.12.2014 по 31.01.2015, відповідно до яких передано позивачу (за весь період дії договору) на його вимогу готової продукції в об'ємі олії соняшникової нерафінованої 402,326 т, макухи соняшникової 436,898 т;

- 18.09.2014 позивач надіслав відповідачу претензію № 252 про повернення копії соняшникової нерафінованої у кількості 9,606 тон;

- відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення вказана претензія відправлена на ім'я ТОВ "Виста-К" та вручена 22.09.2014 за адресою: м. Миколаїв, вул. Велика Морська, 89, підпис отримувача нерозбірливо "Самоленк";

- відповідно до акта-розрахунку № 8 станом на 31.01.2015 позивачу не було передано готової продукції олії соняшникової нерафінованої 9,606 т.

Надавши правову оцінку наведеним обставинам, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з приписів ст.ст. 11, 22, 509, 526, 612, 626-628 ЦК України, ст.ст. 175, 193, 220 ГК України.

Вищий господарський суду України погоджується з таким висновком господарських судів попередніх інстанцій з огляду на таке:

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

В силу приписів ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Господарські суди попередніх інстанцій враховуючи наведені вище приписи чинного законодавства а також виходячи з визначених сторонами умов договору правомірно дійшли висновку про те, що за відсутності конкретно визначеного обов'язку позивача прибути своїм транспортом до місця передачі продукції, його зобов'язання згідно з п.п. 2.1.3 мало виконуватись відповідно до вимог, що звичайно ставляться, а саме: обов'язок забрати готову продукцію за місцем її передачі - (Миколаївська область, Жовтневий район, с. Калинівка, вул. Польова, 3-А) передбачає вчинення позивачем дій з прибуття до місця передачі продукції, згідно з визначеним графіком, витребування готової продукції для передачі йому, оформлення відповідних документів (актів передачі), а у разі відсутності готової продукції позивач мав зафіксувати це у будь-який спосіб відповідно до звичаїв ділового обороту. У той же час господарськими судами встановлено відсутність доказів того, що у визначені п. 3 додаткової угоди № 1 від 20.09.2012 строки позивач вчиняв дії отримання продукції, зокрема щодо прибуття на місце передачі готової продукції, а відповідач у свою чергу не передав йому цю продукцію (по 11 тон в період з 20 вересня по 26 листопада 2012 року та 12 560 кг з 27 листопада по 7 грудня 2012 року).

Також, господарськими судами попередніх інстанцій встановлено відсутність доказів того, що за проміжок часу з 14.03.2013 (остання дата отримання відповідачем 4,115 т олії соняшникової) по 24.11.2015 (дата звернення позивача до суду з позовом у даній справі) позивачем були здійснені заходи з отримання 9,606 т олії соняшникової саме за місцем передачі готової продукції (прибуття відповідного автотранспорту за цією адресою тощо), як то передбачено п. 4.9 договору № 31 в редакції додаткової угоди № 1 від 20.09.2012.

У той же час, господарськими судами попередніх інстанцій надано оцінку ствердженням позивача про надсилання відповідачу претензії № 252 та зазначено про те, що по-перше, надсилання вимоги не звільняє позивача від обов'язку забрати готову продукцію за адресою, яка узгоджена сторонами в додатковій угоді № 1, по-друге, на повідомленні про вручення поштового відправлення на ім'я ТОВ "Виста-К" за адресою: м. Миколаїв, вул. Велика Морська, 89, зазначений підпис отримувача нерозбірливо "Самоленк", в той час як у звітності про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів і зборів за 9-й місяць 2014 року ТОВ "Виста-К" зазначено три особи працюючих на підприємстві - ОСОБА_3., ОСОБА_4, ОСОБА_5

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як вбачається з поданого позивачем позову, його вимоги ґрунтуються на приписах ст. 220 ГК України та ст. 612 ЦК України.

Згідно з ст. 220 ГК України боржник, який прострочив виконання господарського зобов'язання, відповідає перед кредитором (кредиторами) за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково виникла після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання втратило інтерес для кредитора, він має право відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, поки воно не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

За приписами ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.

Отже, збитки як категорія цивільно-правової відповідальності являють собою ті негативні наслідки, що виникають як невідворотний результат порушення цивільного права особи. Необхідною умовою стягнення збитків є наявність причинного зв'язку між завданими збитками та протиправною поведінкою, де збитки є наслідком, а неправомірні дії - причиною. При цьому, перш за все має бути доведеною та очевидною протиправність поведінки особи, що вказується як заподіювач збитків.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань (виключає його відповідальність).

Враховуючи встановлені господарськими судами обставини щодо відсутності прострочення боржника (ТОВ "Виста-К"), оскільки позивач не вчинив дії з виконання свого зобов'язання за договором № 31 в частині обов'язку забрати готову олію соняшникову за місцем її передачі, Вищий господарський суд України погоджується з висновками обох судових інстанцій, що у діях відповідача відсутня протиправна поведінка щодо виконання своїх зобов'язань за договором № 31, що унеможливлює стягнення з останнього спірної суми збитків на підставі ст. 220 ГК України, ст.ст. 22, 612 ЦК України.

Викладене спростовує твердження касатора про неврахування господарськими судами попередніх інстанцій умов договору, факту направлення претензії, а також факту неповної поставки готової продукції, оскільки таким обставинам суди дали належну правову оцінку, у той час як надана касатором оцінка встановлених у справі обставин не ґрунтується на приписах чинного законодавства.

Посилання касатора на порушення господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що полягає, в незалученні Міністерства аграрної політики та продовольства України до участі у справі в якості третьої особи Вищий господарський суд України вважає помилковими, оскільки приписи ст. 27 ГПК України, якою встановлено право суду залучати до участі у справі третіх осіб, передбачають, що правовою підставою для залучення до участі у справі третіх осіб, є можливість порушення прийнятим рішенням їхніх прав та обов'язків; проте, прийняті у даній справі судові рішення не стосуються прав та обов'язків Міністерства аграрної політики та продовольства України; до того ж, скаржником, як того вимагає ч. 2. ст. 27 ГПК України, не подавалась відповідна заява, у якій, має бути зазначено, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених у судових рішеннях, що оскаржуються. При цьому в частині встановлення фактичних обставин справи та переоцінки наявних доказів касаційна скарга не відповідає вимогам статті 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого або постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Беручи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду відповідають вимогам матеріального та процесуального права і підстави для їх скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.11.2016 та рішення господарського суду Миколаївської області від 23.08.2016 у справі № 915/1957/15 залишити без змін.

Головуючий суддя: В. Картере
Судді: Т. Барицька Л. Гольцова