ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2017 р.Справа № 922/259/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Вімм-Білль-Данн Україна", м. Вишневе
до Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків
про стягнення 134 021, 33 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю № 33/17 від 15.12.2016 року.

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю № 01-16 юр/3218 від 25.04.2016 року.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Вімм-Білль-Данн" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Акціонерної компанії "Харківобленерго" про стягнення заборгованості за договором про спільне використання технологічних електричних мереж № 11/01/02 від 01.02.2010 року в розмірі 134 021,41 грн., з яких 121 245,41 грн. основний борг, 2 612,58 грн. 3% річних та 10 163,34 грн. інфляційні втрати. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18 січня 2017 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 06 лютого 2017 року.

У межах строків визначених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 06.02.2017 року на 20.02.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 06.02.2017 року від представника позивача супровідним листом (вх. № 3840/17) надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 06.02.2017 року від представника відповідача надійшов відзив (вх. № 3826/17) з додатками на позов. У своєму відзиві відповідач вказує на те, що несвоєчасні розрахунки за спірним договором сталися не з вини енергокомпанії, а були викликані відсутністю належної та своєчасної оплати від споживачів попри вжиті необхідні заходи.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 20.02.2017 року від представника відповідача надійшло клопотання (вх. № 5815) у якому останній просить суд відстрочити виконання рішення суду у справі № 922/259/17 до 01.10.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 20.02.2017 року від представника відповідача надійшов лист (вх. № 5816) про долучення документів до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та підтримав клопотання про відстрочення виконання рішення суду.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 01.02.2010 року між Приватним акціонерним товариством "Вімм-Білль-Данн Україна" (далі -позивач, власник мережі) та Акціонерною компанією "Харківобленерго" (далі-відповідач, користувач) було укладено договір про спільне використання технологічних електричних мереж № 11/01/02 (т. 1, а.с. 21-26) із змінами викладеними у додатковій угоді до договору від 08.07.2011 року (т. 1, а.с. 34) (далі - договір).

За умовами пункту 1.1. договору власник мереж зобов'язувався забезпечити технічну можливість передачі (транзиту) електричної енергії власними технологічними електричними мережами в точки приєднання електроустановок користувача або інших суб'єктів господарювання, передачу електричної енергії яким забезпечує користувач, а користувач - своєчасно сплачувати вартість послуг власника мереж з утримання технологічних електричних мереж спільного використання та інші послуги відповідно до умов цього договору.

Відповідно до пункту 10.4, договір укладається на строк до 31.12.2010 року, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на кожен наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення цього терміну не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд. Договір може бути розірвано і в інший термін за ініціативою будь-якої із сторін у порядку, визначеному законодавством. У разі переходу права власності (права господарського відання) на технологічні електричні мережі до іншої особи цей договір втрачає чинність.

Відповідно до пункту 2.4 договору, позивач зобов'язаний протягом 3 робочих днів, наступних за розрахунковим періодом надавати відповідачу рахунок на оплату послуг за спільне використання технологічних електричних мереж, два примірники "Акта про обсяги переданої електричної енергії" та два примірники "Акта прийому-здачі виконаних робіт", оформлених з боку позивача та належним чином оформлені податкові накладні з податку на додану вартість за отримані послуги.

За змістом пункту 3.1 договору позивач має право на отримання від відповідача плати за спільне використання технологічних електричних мереж, визначеної відповідно до Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 року №691, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.08.2008 року за №732/15423 .

Відповідно до пункту 4.1 договору, відповідач зобов'язувався здійснювати оплату за використання електричних мереж позивача за розрахунковий період. Розрахунок плати за використання електричних мереж позивача здійснюється згідно з додатками "Порядок обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж".

Порядок розрахунків за спільне використання технологічних електричних мереж викладено у розділі 7 договору, за умовами якого розрахунковим вважається період з 01 числа розрахункового місяця до також ж самого числа наступного місяця (пункт 7.1 договору).

Відповідно до пункту 7.2. договору, сторони погодили, що вартість наданих послуг позивачем з утримання технологічних електричних мереж спеціального використання визначається згідно з додатками "Кошторис обґрунтованих витрат" та "Порядок обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж", розробленим відповідно до Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 року №691, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.08.2008 року за №732/15423

Умовами пункту 7.3. договору передбачено, що оплата відповідачем послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання здійснюється платіжними дорученнями, на підставі виставленого позивачем рахунка та оформленого "Акта прийому-здачі виконаних робіт", у десятиденний термін з дати отримання рахунка (т. 1, а.с. 24).

Як зазначає позивач, у період з липня 2015 року по жовтень 2016 року позивачем на виконання умов договору надано відповідачеві послуги на загальну суму 121 245, 41 грн., що підтверджується актами прийому-здачі виконаних робіт за договором, підписаних та скріплених печатками сторін, а саме: - від 31.07.2015 року на суму 6 750, 20 грн.; - від 31.08.2015 року на суму 6 825, 54 грн.; - від 30.09.2015 року на суму 7 033, 06 грн.; - від 31.10.2015 року на суму 8 084,20 грн.; - від 30.11.2015 року ну суму 8 210, 18 грн.; - від 31.12.2015 року на суму 8 490, 02 грн.; - від 31.01.2016 року на суму 8 213, 90 грн.; - від 01.02.2016 року на суму 9,05 грн.; - від 29.02.2016 року на суму 8 274,86 грн.; - від 15.03.2016 року на суму 13,51 грн.; - від 31.03.2016 року на суму 8 708,20 грн.; - від 30.04.2016 року на суму 7 795,82 грн.; - від 31.05.2016 року на суму 7 545, 60 грн.; - від 30.06.2016 року на суму 7 125, 97 грн.; - від 31.07.2016 року на суму 6 757, 76 грн.; - від 31.08.2016 року на суму 6 745,58 грн.; - від 30.09.2016 року на суму 7 164,85 грн.; - від 31.10.2016 року на суму 7 497, 11 грн. (т. 1, а.с. 36-53), та рахунками на оплату, а саме: - № ЦБ/РНв- 002883 від 31.07.2015 року на суму 6 750, 20 грн.; - № ЦБ/РНв-003261 від 31.08.2015 року на суму 6 825, 54 грн.; - № ЦБ/РНв- 003655 від 30.09.2015 року на суму 7 033, 06 грн.; - № ЦБ/РНв-004030 від 31.10.2015 року на суму 8 084,20 грн.; - № ЦБ/РНв- 004375 від 30.11.2015 року ну суму 8 210, 18 грн.; - № ЦБ/РНв- 004649 від 31.12.2015 року на суму 8 490, 02 грн.; - № ЦБ/РНв- 000175 від 31.01.2016 року на суму 8 213, 90 грн.; - № ЦБ/РНв- 000228 від 01.02.2016 року на суму 9,05 грн.; - № ЦБ/РНв- 000373 від 29.02.2016 року на суму 8 274,86 грн.; - № ЦБ/РНв- 000472 від 15.03.2016 року на суму 13,51 грн.; - № ЦБ/РНв- 000611 від 31.03.2016 року на суму 8 708,20 грн.; - № ЦБ/РНв- 000836 від 30.04.2016 року на суму 7 795,82 грн.; - № ЦБ/РНв-001060 від 31.05.2016 року на суму 7 545, 60 грн.; - № ЦБ/РНв- 001264 від 30.06.2016 року на суму 7 125, 97 грн.; - № ЦБ/РНв- 001499 від 31.07.2016 року на суму 6 757, 76 грн.; - № ЦБ/РНв- 001724 від 31.08.2016 року на суму 6 745,58 грн.; - № ЦБ/РНв- 001971 від 30.09.2016 року на суму 7 164,85 грн.; - № ЦБ/РНв- 002211від 31.10.2016 року на суму 7 497, 11 грн. (т. 1, а.с. 54-71).

Відповідач в свою чергу неналежним чином виконав свої зобов`язання за договором про спільне використання технологічних електричних мереж № 11/01/02 від 01.02.2010 року та не здійснив повної оплати наданих послуг, у зв`язку із чим, заборгованість відповідача перед позивачем складає 121 245, 41 грн., що й стало підставою для звернення останнього до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та статті 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною 1 статті 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В свою чергу, частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Доказів здійснення оплати за спірною господарською операцією відповідач суду не надав.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на скрутне фінансове становище, у зв`язку із несвоєчасними розрахунками споживачів за електроенергію.

Проте суд зазначає, що вказані обставини не можуть бути підставою для звільнення відповідача від зобов`язань перед позивачем.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи, що відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, статей 193, 198 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду жодного документу, який би спростовував позовні вимоги, суд визнає вимогу позивача щодо стягнення із відповідача суми заборгованості у розмірі 121 245, 41 грн. за період з липня 2015 року по жовтень 2016 року належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Крім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення із відповідача 2 612,58 грн. 3% річних та 10 163,34 грн. інфляційних втрат.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо стягнення із відповідача заявлених позивачем 3-х процентів річних у розмірі 2 612, 58 грн. за наступним періодом згідно актів прийому-здачі виконаних робіт, а саме:

- від 31.07.2015 року на суму боргу 6 750, 20 грн. за період з 17.08.2015 року по 20.12.2016 року нараховано 272,41 грн.;

- від 31.08.2015 року на суму боргу 6 825, 54 грн. за період з 21.09.2015 року по 20.12.2016 року нараховано 255,81 грн.;

- від 30.09.2015 року на суму боргу 7 033, 06 грн. за період з 13.10.2015 року по 20.12.2016 року нараховано 250,87 грн.;

- від 31.10.2015 року на суму боргу 8 084,20 грн. за період з 17.11.2015 року по 20.12.2016 року нараховано 265,11 грн.;

- від 30.11.2015 року ну суму боргу 8 210, 18 грн. за період з 21.12.2015 року по 20.12.2016 року нараховано 246,30 грн.;

- від 31.12.2015 року на суму боргу 8 490, 02 грн. за період з 22.01.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 232,37 грн.;

- від 31.01.2016 року та від 01.02.2016 року на суму боргу 8 222, 95 грн. за період з 16.02.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 208,16 грн.;

- від 29.02.2016 року та від 15.03.2016 року на суму боргу 8 288, 37 грн. за період з 26.03.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 183,93 грн.;

- від 31.03.2016 року на суму боргу 8 708,20 грн. за період з 16.04.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 178,21 грн.;

- від 30.04.2016 року на суму боргу 7 795,82 грн. за період з 22.05.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 137,12 грн.;

- від 31.05.2016 року на суму боргу 7 545, 60 грн. за період з 03.07.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 106,67 грн.;

- від 30.06.2016 року на суму боргу 7 125, 97 грн. за період з 17.07.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 91,95 грн.;

- від 31.07.2016 року на суму боргу 6 757, 76 грн. за період з 15.08.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 71,09 грн.;

- від 31.08.2016 року на суму боргу 6 745,58 грн. за період з 18.09.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 52,11 грн.;

- від 30.09.2016 року на суму боргу 7 164,85 грн. за період з 18.10.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 37,68 грн.;

- від 31.10.2016 року на суму боргу 7 497, 11 грн. за період з 14.11.2016 по 20.12.2016 року нараховано 22,79 грн., судом здійснено перевірку нарахованих позивачем відповідачу 3% річних у сумі 2 612, 58 грн. за вищезазначений період відповідно до наданого розрахунку (т. 1, а.с. 17-20) у системі "Законодавство" та встановлено, що вищезазначені нарахування здійснено вірно, вони відповідають вимогам закону та відносинам що складися між сторонами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі за вищезаначений період у сумі 2 612, 34 грн.

Щодо стягнення із відповідача заявлених позивачем 10 163,34 грн. інфляційних втрат згідно актів прийому-здачі виконаних робіт за наступними періодами:

- від 31.07.2015 року на суму боргу 6 750, 20 грн. за період з 17.08.2015 року по 20.12.2016 року нараховано 1 046, 28 грн.;

- від 31.08.2015 року на суму боргу 6 825, 54 грн. за період з 21.09.2015 року по 20.12.2016 року нараховано 880,49 грн.;

- від 30.09.2015 року на суму боргу 7 033, 06 грн. за період з 13.10.2015 року по 20.12.2016 року нараховано 907,26 грн.;

- від 31.10.2015 року на суму боргу 8 084,20 грн. за період з 17.11.2015 року по 20.12.2016 року нараховано 978,19 грн.;

- від 30.11.2015 року ну суму боргу 8 210, 18 грн. за період з 21.12.2015 року по 20.12.2016 року нараховано 935,96 грн.;

- від 31.12.2015 року на суму боргу 8 490, 02 грн. за період з 22.01.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 882, 96 грн.;

- від 31.01.2016 року на суму боргу 8 213, 90 грн. за період з 16.02.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 887,10 грн.;

- від 01.02.2016 року на суму боргу 9,05 грн. за період з 22.02.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 0, 97 грн.;

- від 29.02.2016 року на суму боргу 8 274,86 грн. за період з 26.03.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 794,38 грн.;

- від 15.03.2016 року на суму боргу 13,51 грн. за період з 26.03.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 1,29 грн.;

- від 31.03.2016 року на суму боргу 8 708,20 грн. за період з 16.04.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 522,49 грн.;

- від 30.04.2016 року на суму боргу 7 795,82 грн. за період з 22.05.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 452,15 грн.;

- від 31.05.2016 року на суму боргу 7 545, 60 грн. за період з 03.07.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 452,73 грн.;

- від 30.06.2016 року на суму боргу 7 125, 97 грн. за період з 17.07.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 434,68 грн.;

- від 31.07.2016 року на суму боргу 6 757, 76 грн. за період з 15.08.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 412,22 грн.;

- від 31.08.2016 року на суму боргу 6 745,58 грн. за період з 18.09.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 310,29 грн.;

- від 30.09.2016 року на суму боргу 7 164,85 грн. за період з 18.10.2016 року по 20.12.2016 року нараховано 128, 96 грн.;

- від 31.10.2016 року на суму боргу 7 497, 11 грн. за період з 14.11.2016 по 20.12.2016 року нараховано 134,94 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2.1. інформаційного листа Вищого господарського суду України 17.07.2012 року № 01-06/928/2012, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат у системі "Законодавство", суд дійшов висновку, що вищезазначені нарахування здійснено вірно, вони відповідають вимогам закону та відносинам що складися між сторонами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі за вищезазначений період у сумі 10 163, 34 грн.

Вирішуючи питання, щодо заявленого відповідачем 20.02.2017 року клопотання (вх. № 5815) про відстрочення виконання рішення суду у порядку статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 6 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право: відстрочити або розстрочити виконання рішення.

При цьому слід зважати на приписи статті 121 Господарського процесуального кодексу України про те, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони виконавчого провадження або за власною ініціативою господарський суд, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

В обґрунтування заявленого клопотання вх. № 5815 про відстрочення виконання рішення суду (у порядку статті 83 Господарського процесуального кодексу України) відповідач посилається на скрутне матеріальне становище, яке виникло через невчасну сплату комунальними підприємствами спожитої електроенергії, у зв`язку з чим станом на 01.01.2017 року заборгованість КП "Харківводоканал" перед АК "Харківобленерго" складає ,44 грн., заборгованість КП "Харківські теплові мережі" складає 227408343, 57 грн., загальна заборгованість цих підприємств складає 1 469 541 116, 01 грн. У підтвердження надано довідку про стан заборгованості.

Такі обставини на думку відповідача є підставою для відстрочення виконання рішення суду.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З матеріалів справи не вбачається, і заявником всупереч вимогам статей 33, 43, 121 Господарського процесуального кодексу України не доведено вкрай скрутного фінансового становища, та також того, що сплата всієї суми одразу може призвести до зупинки діяльності відповідача та його неплатоспроможності взагалі.

Також відповідачем до заявленого клопотання не надано жодних доказів на підтвердження того, щодо саме до 01.10.2017 року відповідачем будуть усунуті обставини на які він посилається як на підставу для відстрочення виконання рішення суду та доказів того, що саме до 01.10.2017 року у підприємства відповідача буде наявна можливість для сплати суми боргу за судовим рішенням. Відповідні докази відсутні і у матеріалах справи.

Відповідно до статті 42 та абзацу 5 статті 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а принципами підприємницької діяльності є комерційний розрахунок та власний комерційний ризик.

Тому негативний стан фінансових справ відповідача, неспроможність сплати боргу, є наслідком його власної господарської діяльності. Перекладати ці ризики на добросовісного кредитора, яким є позивач у справі, немає жодних підстав. Відстрочка не може надаватися виключно в інтересах боржника. Оскільки вона може негативно вплинути на охоронюваний законом інтерес кредитора.

Зокрема, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду. Зокрема, в ряді рішень Європейського суду з прав людини вказано, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі Іммобільяре Саффі проти Італії (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Тому, оцінюючи встановлені у справи обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав до надання відстрочки.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи докази не підтверджують наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у встановлений строк, у звязку із чим суд відмовляє у задоволенні клопотання про відстрочку виконання рішення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України відповідно до якої судові витрати у даній справі у розмірі 2 010, 32 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 193 Господарського кодексу України, статтями 509, 525, 526, 530, 628, 629 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Акціонерної компанії "Харківобленерго" (61037, м. Харків, вул. Плеханівська, 149, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Вімм-Білль-Данн-України" (08132, Київська обл., м. Вишневе, вул. Промислова, 7, ) заборгованість у розмірі 134 021, 33 грн. з яких: 121 245, 41 грн. суми основного боргу, 2 612, 58 грн. 3 % річних, 10 163, 34 грн. - сума інфляційних втрат та 2 010, 32 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27.02.2017 р.

Суддя ОСОБА_3