ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2017 р.Справа № 922/4423/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Комунального спеціалізованого підприємства "Харківгорліфт", м. Харків
про стягнення 67116,28 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2, за довіреністю № 3760 від 03.10.2016 року.

відповідача - Бабанських Є.Є., за довіреністю від 04.01.2017 року.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Харківгорліфт" про стягнення заборгованості за договором поставки № 110510-1 від 11.05.2010 року щодо оплати поставленого товару в розмірі 78177,58 грн., з яких 72099,33 грн. основна заборгованість та інфляційні збитки в розмірі 6078,25 грн. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22 грудня 2016 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 30 січня 2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 25.01.2017 року представник відповідача надав відзив на позов (вх. № 2413), в якому останній заперечує проти позову та вказує, що умовами укладеного між сторонами договору не було встановлено строків виконання грошового зобов`язання щодо оплати переданого товару. Враховуючи вищенаведене та те, що позивачем не було пред`явлено претензію про оплату товару, відповідач вважає вимоги позивача безпідставними. Щодо стягнення інфляційних втрат, то відповідач у своєму відзиві вказує на те, що сторонами не було погоджено порядку сплати штрафних санкцій, у зв`язку з чим вимоги у цій частині також не підлягають задоволенню.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.01.2017 року розгляд справи було відкладено на 13.02.2017 року.

13.02.2017 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 20.02.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 20.02.2017 року представник позивача надав клопотання (вх. № 5836) про продовження строку розгляду справи № 922/4423/16 за межами двомісячного строку, встановленого ст. 69 ГПК України.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 20.02.2017 року представник позивача надав уточнення та пояснення до позовної заяви (вх. № 5837).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.02.2017 року розгляд справи було відкладено на 27.02.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 27.02.2017 року від представника відповідача надійшли доповнення (вх. № 6574) з додатками до заперечень на позовну заяву.

27.02.2017 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 06.03.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 03.03.2017 року від представника відповідача надійшли доповнення до заперечень (вх. № 7553) по справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 06.03.2017 року від представника позивача супровідним листом (вх. № 7731/17) надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 06.03.2017 року підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.03.2017 року проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позов.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

11.05.2010 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач) та Комунальним спеціалізованим підприємством «Харківгорліфт» (відповідач) було укладено договір поставки № 110510, у відповідності до умов якого позивач зобов`язався передавати у власність, а відповідач приймати та оплачувати бензин АИ-95, бензин АИ-92, бензин АИ-76 та дизельне паливо.

Відповідно до п. 3.3 договору кожна партія товару відвантажується покупцю на підставі талонів, що виписуються постачальником на кожну партію окремо, на протязі 90 днів з моменту видачі талонів на відповідну партію товару.

Відповідно до п. 4.2 договору, сторонами узгоджено безготівковий розрахунок шляхом переказу грошей на розрахунковий рахунок позивача не пізніше 21 дня з дні видачі талонів на відповідну партію товару.

Додатковою угодою до договору від 30.12.2013 року сторони внесли зміни до п. 4.1 договору доповнивши його наступним: «Загальна ціна договору не може перевищувати 12000000,00 грн.» та продовжили дію договору до 31.12.2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконував свої зобов`язання за договором та поставляв відповідачу товар, що підтверджується видатковими та актами приймання-передачі, які підписані обома сторонами та які наявні в матеріалах справи.

В свою чергу відповідачем товар було отримано на підставі довіреностей (№ 288 від 21.04.2016 року, № 307 від 27.04.2016 року, № 334 від 05.05.2016 року, № 348 від 13.05.2016 року).

За вимогами ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач зобов`язання за договором виконував неналежним чином та здійснював оплату товару лише частково, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість, яка складає 62069,33 грн.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що позивачем не було пред`явлено відповідачу претензій щодо оплати та умовами, укладеного між сторонами договору, не передбачено строків на здійснення оплати.

Проте суд не погоджується з такими твердженнями відповідача з огляду на те, що п. 4.2 договору, сторонами узгоджено безготівковий розрахунок шляхом переказу грошей на розрахунковий рахунок позивача не пізніше 21 дня з дні видачі талонів на відповідну партію товару.

Також в матеріалах справи наявні докази того, що товар отримувався відповідачем на підставі талонів, про що зазначено у довіреностях (наявні в матеріалах справи).

Отже в даному випадку посилання відповідача на необхідність направлення позивачем претензії про сплату боргу є безпідставними, оскільки сторони узгодили порядок розрахунків за отриманий товар.

Крім того відповідач заперечуючи проти позову вказує на те, що товар поставлявся на підставі наступних видаткових накладних: № 160421016 від 21.04.2016 року на суму 19303,00 грн., № 160428001 від 08.04.2016 року на суму 19788,00 грн., № 160506002 від 06.05.2016 року на суму 19788,00 грн., № 160513002 від 13.05.2016 року на суму 19788,00 грн.

В свою чергу відповідачем він був оплачений, на підтвердження чого останнім було надано до суду платіжні доручення.

Таким чином, відповідач вважає, що заборгованість за поставлений товар за вищезгаданими накладними відсутня.

Проте суд не погоджується з такими доводами відповідача з огляду на наступне.

Як зазначено позивачем у судовому засіданні, між сторонами існують довготривалі правовідносини за договором від 11.05.2010 року та інших договорів між сторонами укладено не було.

Відповідачем в свою чергу не було надано доказів, що підтверджували б існування між сторонами інших правовідносин, крім спірного договору поставки.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено до стягнення заборгованість саме за договором від 11 травня 2010 року, а не окремо за певними накладними.

В матеріалах справи відсутні докази розірвання чи визнання недійсним договору поставки від 11.05.2010 року.

На підтвердження поставки товару відповідачу, позивачем було надано видаткові накладні, довіреності на отримання та акти приймання-передачі товару, які підписані обома сторонами (супровідний лист від 06.03.2017 року).

Дослідивши вказані видаткові накладні, судом встановлено, що товар, який поставлявся за ними співпадає з предметом договору поставки від 11 травня 2010 року, що дає суду підстави дійти висновку, що поставка відбувалась саме за цим договором.

Крім того, суд враховує факт поставки товару позивачем та факт прийняття за видатковими накладними даного товару відповідачем, відсутність доказів спростування наявності боргу відповідача перед позивачем на суму, що заявлена до стягнення у даній справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України 25 червня 2014 по справі № 922/4901/13.

Предметом розгляду вищезазначеної справи було стягнення заборгованості за договором, проте Вищим господарським судом України було встановлено, що договір припинив свою дію та спірна поставка продукції відбулась поза межами укладеного сторонами договору.

Вищим господарським судом України також зазначено про те, що відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, у зв`язку з чим враховуючи факт поставки продукції позивачем та факт прийняття за видатковими накладними даної продукції відповідачем, часткової її оплати, існування боргу відповідача перед позивачем на суму, що заявлена до стягнення у даній справі, рішення господарського суду Харківської області по справі № 922/4901/13 в частині стягнення заборгованості за поставку продукції з відповідача було залишено в силі.

Отже заперечення відповідача щодо того, що заборгованість заявлена позивачем поза межами договору від 11.05.2010 року та лише за видатковими накладними № 160421016 від 21.04.2016 року на суму 19303,00 грн., № 160428001 від 08.04.2016 року на суму 19788,00 грн., № 160506002 від 06.05.2016 року на суму 19788,00 грн., № 160513002 від 13.05.2016 року на суму 19788,00 грн. є безпідставними.

Крім того в матеріалах справ також наявний акт звірки взаєморозрахунків станом на 25.05.2016 року, підписаний обома сторонами, який також підтверджує поставку товару та наявну заборгованість відповідача не лише за видатковими накладними № 160421016 від 21.04.2016 року, № 160428001 від 08.04.2016 року, № 160506002 від 06.05.2016 року, № 160513002 від 13.05.2016 року.

Згідно зі ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов договору та діючого законодавства, - суд визнає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 62069,33 грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача 5046,95 грн. інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідач заперечує проти стягнення інфляційних втрат, оскільки умовами укладеного між сторонами договору не передбачено штрафні санкції за порушення строків оплати товару.

Стосовно даних заперечень відповідача, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже в даному випадку нарахування позивачем інфляційних втрат не є штрафною санкцією, у зв'язку з чим застереження про їх нарахування у договорі не є обов`язковим.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов'язання, вимога про стягнення інфляційних втрат в сумі 5046,95 грн. заявлена позивачем обґрунтовано, доведена матеріалами справи, вірно нарахована та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629, 712 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути Комунального підприємства "Харківгорліфт" (61024, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 30, п/р 0 в АТ "Укрсиббанк" в м. Харків, МФО 351005, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, п/р НОМЕР_2 АТ "Укрсиббанк", м. Харків, МФО 351005, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 62069,33 грн. основної заборгованості, 5046,95 грн. інфляційних втрат та 1600,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 10.03.2017 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/4423/16