КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2017 р. Справа№ 925/1353/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від прокуратури: Мамушкіна А.І. посвідчення № 043881 від 09.08.2016.

від відповідача: Ляшенко В.В. за дов. № б/н від 28.02.2017.

від третьої особи: не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу Прокуратури Черкаської області

на рішення Господарського суду Черкаської області від 03.01.2017 у справі № 925/1353/16 (суддя Васянович А.В.)

за позовом Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави

до Корсунь-Шевченківської районної ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4

про визнання договору оренди поновленим

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 03.01.2017 у справі № 925/1353/16 в задоволені позовних вимог Звенигородської місцевої прокуратури в інтересах держави до Корсунь-Шевченківської районної ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання договору оренди поновленим, відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, Прокуратура Черкаської області звернулася до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Скрипка І.М., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 апеляційну скаргу Прокуратури Черкаської області було прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 01.03.2017.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 28.02.2017 у зв'язку з перебування судді Куксова В.В. у відпустці, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Михальська Ю.Б.

В судовому засіданні 01.03.2017 апелянт підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив задовольнити її, а рішення Господарського суду Черкаської області від 03.01.2017 у справі № 925/1353/16 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні 01.03.2017 представник відповідача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням відзиву поданого під час апеляційного провадження та просив рішення Господарського суду Черкаської області від 03.01.2017 у справі № 925/1353/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 01.03.2017 третя особа свого представника не направила, про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно із п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишене без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, у відповідності до Закону України від 14.10.2014 N1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон), який набрав чинності 15.07.2015, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема до статей 2 та 29.

Зазначеними статтями Господарського процесуального кодексу України регламентовано участь прокурора у розгляді справ.

Згідно з ч. 2 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві (ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Як зазначено в абзаці третьому п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року за № 7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам", у випадках неправильного визначення прокурором позивача, тобто органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, господарський суд на підставі пункту 1 частини першої статті 63 Господарського процесуального кодексу України повертає таку позовну заяву і додані до неї документи без розгляду.

Разом з тим, відповідно до п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року за № 7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" у разі коли прокурором подано позовну заяву в інтересах держави як позивачем (частина друга статті 2, частина друга статті 29 Господарського процесуального кодексу України), то господарський суд не вчиняє процесуальних дій, зазначених в абзацах третьому і четвертому цього пункту постанови.

Водночас якщо прокурор у позовній заяві не вказав обставин, пов'язаних з порушенням інтересів держави або з обґрунтуванням необхідності захисту таких інтересів, то господарський суд повертає позовну заяву без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 63 Господарського процесуального кодексу України. У разі ж коли суд у зазначених випадках помилково порушив провадження у справі за позовом прокурора, відповідний позов залишається без розгляду згідно з пунктом 1 частини першої статті 81 названого Кодексу.

Підстави представництва прокурором інтересів держави визначені статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", а саме: у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з ч. 2 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України державні та інші органи мають право звертатися до господарського суду у випадках, визначених законодавчими актами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Як визначено ч. 6 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Районні у містах ради (у разі їх створення) та їх виконавчі органи відповідно до Конституції та законів України здійснюють управління рухомим і нерухомим майном та іншими об'єктами, що належать до комунальної власності територіальних громад районів у містах, формують, затверджують, виконують відповідні бюджети та контролюють їх виконання, а також здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом, в обсягах і межах, що визначаються міськими радами (ч. 2 ст. 41 вищевказаного Закону).

Стаття 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (ч.5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання щодо вирішення за дорученням відповідних рад питань про продаж, передачу в оренду, концесію або під заставу об'єктів комунальної власності, які забезпечують спільні потреби територіальних громад і перебувають в управлінні районних, обласних рад, а також придбання таких об'єктів в установленому законом порядку (ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень (ст. 20 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Як передбачено ч. 10 ст. 59 вищевказаного Закону, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру покладені функції представництва інтересів держави у випадках, визначених законом.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що прокурором в даному випадку правомірно було пред'явлено позов в інтересах держави саме в якості позивача, оскільки спірні рішення було прийнято безпосередньо органом місцевого самоврядування, а інтереси держави полягають в забезпеченні населення належними умовами надання дошкільної та повної загальної середньої освіти, а також збереження та цільового використання закладів освіти.

Частина 1 ст. 24 Закону України "Про прокуратуру" надає право подання позовної заяви в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

Таким чином, позов Звенигородської місцевої прокуратури заявлено у відповідності з вимогами Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про прокуратуру".

В обґрунтування позовних вимог, прокурор зазначив, що при прийнятті спірних рішень Корсунь-Шевченківською районною радою №3-25/VІ від 23.02.2011 та від 24.04.2012 №13-5/VІ було порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ч. ч. 5, 6 ст. 16 Закону України "Про дошкільну освіту", ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", ч. ч. 4, 5 ст. 63 Закону України "Про освіту".

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Корсунь-Шевченківської районної ради № 3-24/VІ від 23.02.2011 "Про ліквідацію та зміну назви навчальних закладів" було ліквідовано Бровахівський навчально-виховний комплекс "Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів".

Дане рішення є чинним і в установленому законом порядку не визнавалося недійсним (незаконним).

Разом з тим, в цей же день Корсунь-Шевченківською районною радою було прийнято спірне рішення №3-25/VІ "Про прийняття до районної комунальної власності приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу "Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів", яким було прийнято до районної комунальної власності на баланс відділу освіту райдержадміністрації приміщення вказаного комплексу та включено до районної програми приватизації об'єктів районної комунальної власності на 2011 рік відчуження приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу "Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів". Доручено виконавчому апарату районної ради провести процедуру відчуження зазначеного приміщення відповідно до норм чинного законодавства з умовою, що новий власник забезпечить збереження майна Музею Матері.

Підставою для прийняття даного рішення стало те, що Бровахівський навчально-виховний комплекс не функціонує з 01 вересня 2009 року та відмови сільської ради від утримання і використання приміщення для потреб громади в зв'язку з браком коштів у сільському бюджеті.

Надалі, 24.04.2012 відповідачем було прийнято рішення №13-5/VІ "Про внесення доповнення до рішення районної ради від 30.09.2005 №19-10 "Про програму приватизації об'єктів районної комунальної власності на 2005-2006 роки", яким зокрема було включено до переліку об'єктів районної власності, що підлягають приватизації приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу "Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів", с. Броваха, вул. Молодіжна,33.

На час прийняття рішення районної ради від 23.02.2011 №3-25/VI "Про прийняття до районної комунальної власності приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу "Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітня школа І-ІІ ступенів" діяла Програма приватизації об'єктів районної комунальної власності на 2005-2006 роки, затверджена рішенням сесії районної ради від 30.0.09.2005 № 19-10, пунктом першим якого передбачено, що Програма яка затверджується діє до затвердження чергової програми приватизації. Оскільки з 2005 року нових програм приватизації не розроблялось та не затверджувалось, то дана програма є діючою до теперішнього часу і в питаннях приватизації районна рада керується нею.

Відповідно до ст. 6, ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Як передбачено ст. 327 Цивільного кодексу України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Частиною 2 статті 18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Абзацом 3 ч. 1 ст. 14 Закону України "Про освіту" визначено, що місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування здійснюють державну політику в галузі освіти і в межах їх компетенції забезпечують розвиток мережі навчальних закладів та установ, організацій системи освіти, зміцнення їх матеріальної бази, господарське обслуговування.

Згідно з ч. ч. 1, 4, 5 ст. 63 вказаного Закону матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Як визначено ст. 29 Закону України "Про освіту", структура освіти включає також і дошкільну освіту.

Дошкільна освіта і виховання здійснюються у сім'ї, дошкільних навчальних закладах у взаємодії з сім'єю і мають на меті забезпечення фізичного, психічного здоров'я дітей, їх всебічного розвитку, набуття життєвого досвіду, вироблення умінь, навичок, необхідних для подальшого навчання (ст. 33 Закону України "Про освіту").

Матеріально-технічна база дошкільного навчального закладу включає будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, інвентар, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інше. Майно дошкільного навчального закладу належить йому на правах, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 38 Закону України "Про дошкільну освіту").

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" загальнодержавне значення мають і не підлягають приватизації - об'єкти освіти.

Таким чином, враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що об'єкти освіти, навчальні заклади засновані на комунальній власності, джерелами фінансування яких є кошти місцевих бюджетів, не підлягають приватизації і використання їх не за призначенням, тобто не для навчального та наукового процесу суперечить вимогам чинного законодавства, а, отже, Корсунь-Шевченківська районна рада приймаючи рішення №3-25/VІ від 23.02.2011 та рішення №13-5/VІ від 24.04.2012 в частині включення спірного майна до районної програми приватизації об'єктів районної комунальної власності на 2011 рік діяла неправомірно.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності порушеного права і обгрнутованості вимог прокурора.

Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції було заявлено вимогу про застосування судом наслідків пропуску позовної давності.

А саме, у заявах від 30.11.2016 та від 27.12.2016 відповідач вказував, що на засіданні сесій Корсунь-Шевченківської районної ради 23.02.2011 та 24.04.2012 був запрошений прокурор Корсунь-Шевченківського району, про що свідчать архівний присутній витяг з протоколу засідання сесії районної ради, на якому було прийнято рішення від 23.02.2011 №3-25/VІ, щодо затвердженого списку запрошених на сесію та копія списку запрошених.

На засіданні сесії районної ради 24.04.2012 прокурор присутній не був, однак був запрошений і мав можливість ознайомитись з проектами рішень та відповідно з прийнятими рішеннями на даному засіданні.

Разом з тим, відповідач зазначав, що факт залишення прокурором засідання сесії, яке відбулося 23.02.2011 не можливо перевірити. Крім того виконавчим апаратом районної ради перед початком сесії надаються копії проектів рішень районної ради, відповідно до порядку денного, запрошеним представникам правоохоронних органів, а також прокурор мав змогу залишити на сесії районної ради іншого представника прокуратури.

Також відповідач зазначав, що доказом того, що позивач міг довідатися про продаж приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу "Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів" є копія третьої сторінки випуску районної газети "Надросся" №59 від 26.07.2011, де оприлюднено інформацію про оголошення аукціону з продажу вказаного приміщення.

В свою чергу в клопотанні від 05.12.2016 позивач зазначав, що прокурор Корсунь-Шевченківського району Гасич О.В. був запрошений на сесію Корсунь-Шевченківської районної ради від 23.02.2011 та згідно списку запрошених на третю сесію Корсунь-Шевченківської районної ради шостого скликання був присутній при відкритті засідання сесії, а в подальшому покинув засідання сесії у зв'язку зі службовою необхідністю. Під час розгляду питання про прийняття в районну комунальну власність приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу "Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів", яке було розглянуто на сесії присутній не був та в подальшому протоколу засідання третьої сесії Корсунь-Шевченківської районної ради шостого скликання від 23.02.2011 та прийнятих на ній рішень до прокуратури Корсунь-Шевченківського району не надходило.

Отже, про існування оскаржуваного рішення Корсунь-Шевченківської районної ради №3-25/VІ від 23.02.2011 ні прокуратурі Корсунь-Шевченківського району, ні в подальшому Звенигородській місцевій прокуратурі, структурним підрозділом якої є Корсунь-Шевченківський відділ, відомо не було.

Оскільки, згідно порядку денного третьої сесії Корсунь-Шевченківської районної ради шостого скликання від 23.02.2011 оспорюване рішення №3-25/VІ від 23.02.2011 було включено під назвою "Про включення до районної комунальної власності приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу "Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів", то прокурорі невідомо було про дійсний зміст оспорюваного рішення в частині відчуження вказаного приміщення.

Враховуючи викладене, позивач вважає причину пропуску строків позовної давності поважною.

Стосовно рішення сесії Корсунь-Шевченківської районної ради шостого скликання № 13-5/VІ від 24.04.2012 позивач зазначав наступне:

Згідно списку запрошених на третю сесію Корсунь-Шевченківської районної ради шостого скликання 24.04.2012 прокурор Корсунь-Шевченківського району Гасич О.В. присутній не був.

В подальшому протоколу засідання тринадцятої сесії Корсунь-Шевченківської районної ради шостого скликання від 24.04.2012 та прийнятих на ній рішень до прокуратури Корсунь-Шевченківського району не надходило, а отже про існування оскаржуваного рішення Корсунь-Шевченківської районної ради № 13-5/VІ від 24.04.2012 прокуратурі також не було відомо.

Звенигородською місцевою прокуратурою в особі її структурного підрозділу - Корсунь-Шевченківського відділу Звенигородської місцевої прокуратури виявлено оспорювані рішення Корсунь-Шевченківської районної ради № 3-25/VІ від 23.02.2011 та № 13-5/VІ від 24.04.2012 лише 03.06.2016 у зв'язку з вивченням стану збереження майна закритих та ліквідованих навчальних закладів в ході надання практичної допомоги прокуратурою Черкаської області, а тому позивач вважає, що строк позовної давності пропущено з поважних причин.

На підстав викладеного, позивач вважає вищевикладені обставини, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали своєчасне подання позову про визнання незаконними та скасування відповідних рішень об'єктивними.

Таким чином, позивач у своїй заяві одночасно вказує, що про спірні рішення дізнався лише 03.06.2016, тому вважає його пропущеним з поважних причин.

Як передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, N 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У Цивільному кодексу України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Згідно з положеннями ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як передбачено ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що норми закону встановлені ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 01.07.2015 у справі N 6-178цс15, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах.

Відповідно до п. 10 наказу Генеральної прокуратури України від 18.10.2010 N3гн "Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів" (чинного на момент прийняття спірного рішення від 23.02.2011 №3-25/VІ) з метою підвищення ефективності наглядової діяльності за додержанням і застосуванням законів, керуючись ст. ст. 1, 15, 19 - 24 Закону України "Про прокуратуру" було наказано, зокрема: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

Позивач зазначав, що на засіданні сесії, яке відбулося 23.02.2011, прокурор був присутній, але лише на початку засідання.

Проте з матеріалів справи вбачається, що відповідачем в газеті "Надросся" від 26.07.2011 №59 було здійснено оголошення про аукціон з продажу приміщення Бровахівського навчально-виховного комплексу "Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І-ІІ ступенів" в якому повідомлялися відомості про об'єкт продажу, а також умови продажу приміщення, зокрема, умову збереження та забезпечення функціонування в приміщенні музею матері та за рішенням сільської територіальної громади - дитячого садка.

Відповідно до п. 10 наказу Генеральної прокуратури України від 12.04.2011 N 3гн "Про організацію правозахисної діяльності органів прокуратури України" (який був чинним на момент прийняття відповідачем спірного рішення від 24.04.2012) з метою підвищення ефективності наглядової діяльності за додержанням і застосуванням законів, керуючись ст. ст. 1, 15, 19 - 24 Закону України "Про прокуратуру" було наказано, зокрема: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

Органи прокуратури становлять єдину централізовану систему відповідно до ст. 6 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції чинній на момент прийняття спірних рішень).

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Третя особа в своїх поясненнях зазначила, що протягом п'яти років виконано значний обсяг робіт по збереженню та реконструкції придбаного приміщення, що дає змогу найближчим часом використовувати його як дитячий оздоровчий табір.

Таким чином, третя особа протягом п'ятки років відкрито володіє та користується придбаним приміщенням.

На даний позов поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалась або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів.

Відповідної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 30 вересня 2015 року у справі N 910/4626/14.

Таким чином, початок перебігу позовної давності щодо оскарження п. 2 та п. 3 рішення Корсунь-Шевченківської районної ради від 23.02.2011 N 3-25/VІ починається з 24.03.2011, а щодо оскарження рішення від 24.04.2012 починається з 25.05.2012, оскільки прокурор при належному виконанні своїх обов'язків міг довідатися про прийняті рішення та порушення інтересів держави, зокрема, не пізніше місяця з дати прийняття спірних рішень.

Однак, з даним позовом прокурор звернувся до суду лише 01.11.2016.

Нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими рішеннями органів місцевого самоврядування, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до ст. 1 Закону України "Про прокуратуру", призводить до наслідків, визначених ч. 2 ст. 12, ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, оскільки держава здійснює свої права через органи державної влади.

Як зазначено в. п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 Цивільногокодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Щодо клопотання позивача про поновлення строків позовної давності наведеного в заяві №(25-28) 4654 вих-16 від 05.12.2016 місцевим господарським судом вірно зазначено наступне:

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів (п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять, а позивачем не було надано доказів, що підтверджують наявність обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову до суду за захистом інтересів, у зв'язку з чим причини пропуску позовної давності прокурором не є поважними.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що місцевим господарським судом вірно відмовлено в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з спливом позовної давності.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Прокуратури Черкаської області, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду Черкаської області від 03.01.2017 у справі № 925/1353/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Прокуратури Черкаської області на рішення Господарського суду Черкаської області від 03.01.2017 у справі № 925/1353/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 03.01.2017 у справі № 925/1353/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/1353/16 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б. Михальська