ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р.Справа № 922/40/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання Цвірі Д.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка
про стягнення 193939,19 грн.
за участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 12.04.2016 р.;

відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна - звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Постман - про стягнення 22570,08 грн. заборгованості за лізинговими платежами; 26018,12 грн. плати за фактичний час користування обєктом лізингу; 135615,65 грн. збитків; 1135,74 грн. пені; 1211,92 грн. 3% річних; 7387,68 грн. інфляційних втрат. Окрім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань за договором фінансового лізингу № 00003617 від 14.09.2011р.

В судовому засіданні 28.02.2017 р. представник позивача просила Суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідач правом на участь в судовому засіданні 28.02.2017 р. не скористався, витребуваних Судом документів не надав, про причини неявки Суд не повідомив, хоча про розгляд справи Судом був повідомлений належним чином, про що свідчать направлені на адресу відповідача згідно ЄДРПОУ та повернені до Суду ухвали у звязку з не запитом (арк.с. 145-149; 178-181; 189-192).

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

14.09.2011 р. між позивачем (як лізингодавцем) та відповідачем (як лізингоодержувачем) було укладено договір про фінансовий лізинг № 00003617 (далі договір).

В договорі відповідач засвідчив, що він обізнаний із Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Договором сторони домовились, що позивач (як лізингодавець) придбає у дилера-продавця (ТОВ Атлант-М Лепсе) для відповідача (як лізингоодержувача) транспортний засіб (обєкт лізингу) VW CaddyGP Kasten 1.6 I TDI, 2011 р.в., двигун №CAY D67575, шасі № WV1ZZZ2KZBX314014.

Вартість обєкту лізингу сторони визначили в сумі 22315.00 дол.США.

Як свідчить наявний в матеріалах справи акт приймання-передачі (арк.с. 35), на виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв 22.09.2011 р. обумовлений договором обєкт лізингу.

Проценти, комісії та інші платежі сторони погодили розраховувати відповідно до Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Відповідно до п. 6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (далі Умов), для експлуатації обєкта лізингу відповідач щомісяця здійснюватиме на користь позивача лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (далі Графіку).

Згідно Графіку ( з урахуванням Додаткової угоди №1/1 від 12.01.2015 р. до договору, арк.с. 36) строк лізингу складає 84 місяці (84 лізингових платежі) до 15.09.2018 р. Лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунка позивача банківським переказом на банківський рахунок позивача.

Пунктом 6.3 Умов сторони домовились, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за договором на користь позивача, відображають справедливу вартість обєкта лізингу та забезпечують отримання позивачем очікуваної станом на дату виконання договору суми на основі діючого курсу обміну Євро/долара США, встановленого НБУ або українським комерційним банком (ПАТ КІБ ОСОБА_2 Агріколь або іншим банком). Лізингові платежі, передбачені договором розраховуються в Євро/доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунка.

Згідно пояснень позивача, для розрахунків за договором завжди використовувався курс обміну Євро/долара США, встановлений ПАТ ОСОБА_2 Агріколь.

Згідно Графіку відповідач мав сплатити, зокрема, 40-43-й платежі в наступні строки: 40-й платіж до 15.01.2015 р. в сумі 308,89 дол. США; 41-й платіж до 15.02.2015 р. в сумі 308,89 дол.США; 42-й до 15.03.2015 р. в сумі 308,89 дол.США; 43-й до 15.04.2015 р. в сумі 308,89 дол.США.

На оплату вказаних лізингових платежів позивач виставляв відповідачу рахунки-фактури №№ 00254955 від 13.01.2015 р. на суму 5615,62 грн.; 00256795 від 02.02.2015 р. на суму 6239,58 грн.; 00262484 від 06.03.2015 р. на суму 7722,25 грн.; 00268246 від 06.04.2015 р. на суму 7258,91 грн. (всього рахунків виставлено на суму в розмірі 26836,36 грн.) (арк.с. 43-46).

Згідно публічних даних про курс обміну долару ПАТ ОСОБА_2 Банк, розміщеного на сайті відповідного банку (https://credit-agricole.ua/press/exchange-rates/archive), станом на 13.01.2016 р. курс долару було визначено в розмірі 19,50 грн.; 02.02.2015 р. 20,40 грн.; 06.03.2015 р. 29,00 грн.; 06.04.2015 р. 26,50 грн.

Позивач стверджує, що відповідач порушив умови договору, вчасно та в повному обсязі не сплатив 40-43-й лізингові платежі, що призвело до виникнення заборгованості за договором в сумі 22570,08 грн. та зумовило звернення до суду з позовом у даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізиноодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено обов'язок лізингоодержувача своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до статті 16 вказаного Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором; лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Графіком сторони погодили строки та суми лізингових платежів. Так, 15.01.2015 р. відповідач мав сплатити 40-й платіж в сумі 308,89 дол.США; 15.02.2015 р. - 41-й платіж в сумі 308,89 дол.США; 15.03.2015 р. 42-й в сумі 308,89 дол.США; 15.04.2015 р. 43-й в сумі 308,89 дол.США.

При цьому, відповідно до Умов, лізингові платежі повинні були здійснюватись у гривні, а еквівалент позивач визначав за безготівковим курсом ПАТ ОСОБА_2 Банк на дату виставлення рахунку на оплати відповідного лізингового платежу.

На оплату вказаних лізингових платежів позивач виставляв відповідачу рахунки-фактури №№ 00254955 від 13.01.2015 р. на суму 5615,62 грн.; 00256795 від 02.02.2015 р. на суму 6239,58 грн.; 00262484 від 06.03.2015 р. на суму 7722,25 грн.; 00268246 від 06.04.2015 р. на суму 7258,91 грн. (всього рахунків виставлено на суму в розмірі 26836,36 грн.) (арк.с. 43-46).

Згідно публічних даних про курс обміну долару ПАТ ОСОБА_2 Банк, розміщеного на сайті відповідного банку (https://credit-agricole.ua/press/exchange-rates/archive), станом на 13.01.2016 р. курс долару було визначено в розмірі 19,50 грн.; 02.02.2015 р. 20,40 грн.; 06.03.2015 р. 29,00 грн.; 06.04.2015 р. 26,50 грн.

Суд, перевіривши відповідність сум, зазначених у рахунках по 40-43 лізинговим платежам на предмет відповідності умовам договору, встановив, що їх визначено в належному розмірі.

Позивач стверджує, що відповідач частково розрахувався за лізинговими платежами, всього заборгованість відповідача по 40-43 лізинговим платежам становить 22570,08 грн.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення вимог ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надані докази оплати вказаної заборгованості повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе грошові зобовязання за договором, а від так про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості по 40-43 лізинговим платежам в сумі 22570,08 грн.

З огляду на прострочення відповідачем сплати 40-43 лізингових платежів, Суд вважає обґрунтованими й вимоги позивача щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пп. 8.2, 8.2.1, 8.2.2 Умов, у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються санкції в вигляді пені в розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу; штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані відповідачем (п. 8.3.1): еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу (якщо позивач вирішить надіслати таку третю вимогу).

Пунктами 8.3, 8.3.1 Умов сторони домовились, що позивач надсилає першу вимогу щодо сплати у письмовій формі, якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу протягом більше, ніж 10 робочих днів. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 робочих днів з моменту відправлення першої вимоги, позивач надсилає в такий же спосіб другу вимогу щодо сплати, яка продовжує строк оплати ще на 8 робочих днів. У випадку, якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитись від договору в односторонньому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат на предмет відповідності вимогам контракту та чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 253-255, 549, 625 ЦК України, статтям 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 статті 231, ч. 6 статті 232 ГК України, дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача пені за період з 16.01.2015 р. по 16.10.2015 р. в сумі 1135,74 грн., а також за період з 16.01.2015 р. по 26.12.2016 р. 3% річних в сумі 1211,92 грн. та інфляційні втрати в сумі 7387,68 грн. є законними та обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача як збитків витрат позивача на послуги ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» щодо вчинення виконавчого напису нотаріуса для примусового вилучення у відповідача обєкту лізингу, юридичні послуги ТОВ Юридична фірма Вернер, а також послуги ТОВ «Автомобільний дім» на зберігання обєкту лізингу, Суд зазначає наступне.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 623 цього ж Кодексу боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При цьому, розмір збитків має бути підтверджений документально.

Згідно з приписами статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які б управнена сторона одержала у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені особою, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток, втрачена вигода, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3)причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що гарантовано ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони дійшли згоди про наступне.

З п. 8.2.3 договору вбачається, що компенсації підлягають понесені позивачем гонорари юристам, судові та позасудові витрати (тобто фактично сплачені кошти у звязку з порушенням відповідачем своїх зобовязань за договором).

Окрім того, в п. 13.5. умов сторони домовились, що лізингоодержувач відшкодовує будь-які витрати, понесенні Порше Лізинг Україна у зв'язку з вилученням (поверненням) об'єкту лізингу у тому числі витрати, пов'язані з залученням будь-яких третіх осіб, що надають послуги пов'язані з вилученням об'єкту лізингу.

21.06.2012 р. між позивачем (як замовником) та ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» було укладено договір про надання юридично-консультаційних послуг (арк.с. 53-58).

Відповідно до п. 3.5.2 договору про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 р. ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» здійснює вилучення обєкта лізингу шляхом, але не обмежуючись, вчиненням наступних дій: організовує оформлення нотаріусом виконавчого напису; направляє відповідний виконавчий напис державному виконавцю; здійснює пошук майна, у тому числі в межах виконавчого провадження; здійснює усі необхідні дії, спрямовані на сприяння державним виконавцям в оперативному завершенні виконавчого провадження вилученням/поверненням позивачу обєкта лізингу.

Як свідчать наявні в матеріалах справи рахунок-фактура №360 від 26.08.2015 р., акт наданих послуг від 26.08.2015 р., платіжне доручення №50024276 від 31.08.2015 р., рахунок-фактура №389 від 03.09.2015 р., акт наданих послуг від 03.09.2015 р., платіжне доручення №50024276 від 31.08.2015 р.; рахунок-фактура №404 від 04.09.2015 р.; Акт наданих послуг №404 від 04.09.2015 р.; Платіжне доручення №50024409 від 10.09.2015 р. (арк.с. 53-68), виконавчий напис нотаріуса від 19.08.2015 р., постанова про відкриття виконавчого провадження №48556699 від 26.08.2015 р., Акт державного виконавця від 04.09.2015 р. (арк.с. 50-52), на виконання п. 3.5.2 договору про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 р. ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» було надано позивачу юридичну допомогу у звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором лізингу на загальну суму 25515,58 грн. (без урахування ПДВ) та відповідну суму коштів було сплачено позивачем. Саме в цій сумі відповідні вимоги підлягають задоволенню.

Суд констатує безпідставність включення позивачем та заявлення до стягнення в позові до наведених витрат суми податку на додатку вартість. Так, за приписами ст. 185 Податкового Кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, оскільки у даному випадку позивачем стягуються саме витрати, а не вартість послуг, у останнього відсутні підстави для збільшення суми витрат на податок на додану вартість.

Окрім того, надані позивачем договір про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010 р., укладений між позивачем (як замовником) та ТОВ Юридична фірма Вернер (як виконавцем); заявка на надання юридичних послуг №754; рахунок-фактура №1869 від 19.12.2016 р. на суму 6000,00 грн.; Акт до договору про надання юридичних послуг від 19.12.2016 р. (арк.с.88-106), а також платіжне доручення №50034450 від 26.12.2016 р. на суму 6000,00 грн. свідчать, що позивачем було понесено витрати на юридичні послуги ТОВ Юридична фірма Вернер по відновленню його порушених прав у звязку з порушенням відповідачем своїх зобовязань за договором.

З таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення витрат на надання юридичної допомоги в сумі 6000,00 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення витрат на послуги ТОВ «Автомобільний дім» по зберіганню обєкту лізингу в сумі 2400,00 грн. не підлягають задоволенню, оскільки, в порушення ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, позивачем не надано доказів, які б свідчили, що понесенні позивачем витрати на зберігання обєкту лізингу в сумі 2400,00 грн. знаходяться в прямому причинно-наслідковому звязку з порушенням відповідачем грошових зобовязань за договором. Наданий позивачем договір відповідального зберігання від 20.03.2015 р., акти надання послуг за договором відповідального зберігання, рахунки на оплату таких послуг та платіжні доручення на їх оплату (арк.с. 69-87) про наведені обставини не свідчать.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 96596,95 грн., Суд зазначає наступне.

За приписами п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Сторони, в п. 12.9 договору, домовились, що відповідач сплачує позивачу будь-яку різницю між вартістю обєкта лізингу та лізинговими платежами. При цьому, за умовами договору, вартість обєкта лізингу визначається або як сума коштів від продажу обєкта лізингу, або як сума коштів, визначена професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства.

Втім, позивачем не доведено та не обґрунтовано розрахунок упущеної вигоди, не надано доказів вартості обєкту лізингу або як суми коштів від продажу обєкта лізингу, або як суми коштів, визначеної професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства, як то погоджено сторонами в п. 12.9 договору.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 96596,95 грн. є недоведеними та необґрунтованими, а отже не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення плати за користування обєктом лізингу після припинення договору, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до п. 12.6.1 договору, позивач має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт /відмовитися від контракту, а також, серед іншого, право на звернення обєкта лізингу, у випадку, якщо відповідач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобовязання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

Згідно з п. 12.7. договору, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі.

В п. 12.13 договору сторони домовились, у випадках, передбачених п. 12.6. та 12.12., договір вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу відповідача.

07.05.2015 р., посилаючись на порушення відповідачем своїх грошових зобовязань за договором, позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення обєкта лізингу (Вимога №00003617 від 05.05.2015 р., поштовий конверт арк.с.49-52). За таких обставин, договір є розірваним з 28.05.2015 р.

За домовленістю сторін, викладеною в п. 13.5 договору, вилучення (повернення) обєкта лізингу здійснюється в усіх випадках дострокового закінчення строку лізингу, розірвання контракту.

Після вилучення (повернення) обєкта лізингу сторони підписують Акт вилучення (повернення) обєкта лізингу, в якому зазначають фактичні показники пробігу обєкта лізингу, всі дефекти та вартість їхнього усунення (п. 13.5 договору).

Відповідно до 13.7 договору, якщо позивач не зможе здійснити свої права на вилучення (повернення), як передбачено у цьому пункті 13, він матиме право на вилучення обєкту лізингу у відповідача в примусовому порядку відповідно до виконавчого напису нотаріуса.

Позивач стверджує та матеріалами справи таке твердження не спростовано, що відповідач добровільно обєкт лізингу не повернув.

На підставі виконавчого напису нотаріуса від 19.08.2015 р. (арк.с. 50), було відкрито виконавче провадження №48556699 щодо примусового вилучення у відповідача обєкту лізингу (постанова про відкриття виконавчого провадження арк.с. 51).

Як свідчить Акт державного виконавця від 04.09.2015 р. (арк.с. 52), обєкт лізингу було повернуто позивачу 04.09.2015 р.

Отже, після припинення дії договору, відповідач продовжував користуватись обєктом лізингу протягом травня-серпня 2015 року.

Відповідно до п. 6.18 договору, у випадку розірвання договору/відмови від договору за ініціативою позивача, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування обєктом лізингу.

Разом з тим, як свідчить зміст п. 6.3 договору, всі платежі за договором розраховуються за курсом, чинним на дату виставлення рахунка.

Позивачем не надано доказів того, що відповідні рахунки формувались та виставлялись відповідачеві у будь-який спосіб.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що рахунки для здійснення плати за фактичне користування обєктом лізингу після припинення договору відповідачу не виставлялись.

Хоча, зміст договору (п. 6.3, п. 6.4.2, 6.8, 6.9, 6.16), практика та звичаї ділового обороту, що склалися між сторонами щодо здійснення платежів за договором, свідчать, що всі платежі за договором (лізингові платежі, шраф за направлення вимоги про сплату заборгованості, відшкодування упущеної вигоди тощо) здійснюються на підставі рахунків та за обмінним курсом, чинним на дату виставлення рахунка.

Враховуючи наведені обставини, а також виходячи з закріпленого в ст. 3 ЦК України принципу добросовісності та розумності, Суд констатує, що право вимагати сплати платежів за фактичне користування обєктом лізингу після припинення договору кореспондується з обовязком позивача щодо формування та виставлення відповідачу рахунків на таку оплату.

Відсутність рахунку не дає змоги встановити та перевірити Суду на відповідність умовам договору заявлену до стягнення суму за фактичне користування обєктом лізингу після припинення договору, адже курс валют зазнає щоденних коливань і в залежності від дати виставлення рахунку така сума буде різною.

За таких обставин, Суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення плати за користування обєктом лізингу в сумі 26018,12 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст.49 ГПК України. Відповідно до даної норми при частковому задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 957,32 грн.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 1, 11, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 224, 225, 231, 232, 292 ГК України, ст.ст. 11, 22, 253-255, 526, 530, 549, 611, 612, 623, 625, 626, 1214 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 43, 44, 48, 49, 75, 82-85 ГПК України, Суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Постман (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини 1В, офіс В, ) частину заборгованості за договором фінансового лізингу № 00003617 від 14.09.2011 р. в сумі 22570,08 грн.; витрати на послуги ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» в сумі 25515,58 грн.; витрати на послуги ТОВ Юридична фірма Вернер в сумі 6000,00 грн.; пеню в сумі 1135,74 грн.; 3% річних в сумі 1211,92 грн.; інфляційні втрати в сумі 7387,68 грн.; судовий збір в сумі 957,32 грн.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 02.03.2017 р.

Суддя ОСОБА_3