КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2017 р. Справа№ 910/21845/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Легка О.Ю. - представник за дов. №64 від 13.02.2017 року, Виноградська О.Б. - представник за дов. №38 від 27.01.2017 року,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.12.2016 року

у справі № 910/21845/15 (суддя : Шкурдова Л.М.)

за заявами Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс"

про розстрочку виконання рішення

за позовом Публічного акціонерного товариства "ЕНЕРГОБАНК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс"

про стягнення 3 841 103,29 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "ЕНЕРГОБАНК" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 3841103,29 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.02.2016 року у справі № 910/21845/15, постановою Вищого Господарського суду України від 26.04.2016 року у справі № 910/21845/15, позов задоволено повністю.

09.12.2016 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" надійшли заяви про розстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року у справі № 910/21845/15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2016 року у справі № 910/21845/15 у задоволенні заяв Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" про розстрочку виконання рішення суду у справі №910/21845/15 відмовлено.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу у даній справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Крім того, скаржник вказав, що ним було подано дві заяви про розстрочення виконання рішення суду, а суд першої інстанції як вбачається з оскаржуваної ухвали розглянув лише одну заяву в судовому засіданні.

Також, скаржник зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовано практику Європейського суду з прав людини.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 25.01.2017 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" було прийнято до провадження.

Розгляд справи здійснювався різними колегіями суддів.

Представник скаржника у судовому засіданні 16.02.2017 року підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а ухвалу Господарського суду міста Києва скасувати.

Представник позивача у судове засідання 16.02.2017 року не з'явився. Про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, зокрема, надсиланням ухвали від 02.02.2017 року на відповідну адресу.

Пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 встановлює, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Згідно з п. 3.9.2. Постанови Пленуму, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, враховуючи, що судом явка уповноважених представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, позивач не скористався належними йому процесуальними правами приймати участь в судовому засіданні 16.02.2017 року, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду міста Києва від 22.12.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.12.2016 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" надійшли заяви про розстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року у справі № 910/21845/15.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 12.12.2016 року розгляд заяв про розстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2015 року у справі №910/21845/15 були призначені на 22.12.2016 року.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, як на підставу для скасування ухвали, що судом першої інстанції було проведено одне судове засідання, тобто суд розглянув лише одну заяву, з огляду на наступне.

Так, в оскаржуваній ухвалі та протоколі судового засідання від 22.12.2017 року зазначено про розгляд двох заяв про розстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 23.ю10.2015 року у справі №910/21845/15 в частині стягнення за сплату судового збору у розмірі 57616,55 грн та в частині стягнення заборгованості у розмірі 3841103,29 грн.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що невідображення в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції питання щодо об'єднання заяв в одне провадження не є процесуальним порушенням, що потягло за собою ухвалення незаконного рішення.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідачем зауваження на протокол суду від 22.12.2017 року відповідно до ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України не подавалося.

Як вбачається з матеріалів справи, заяви про розстрочення виконання рішення суду у справі № 910/21845/15 були мотивовані тим, що присуджена до стягнення сума є значною, відповідач перебуває у скрутному фінансовому становищі, що ускладнює виконання рішення суду шляхом одночасної сплати всієї суми заборгованості. Крім того, заявник посилається на наявність значної кредиторської заборгованості в розмірі 30 500 000,00 грн.

Відповідно до ст. 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз'яснено, що господарський суд на підставі ст. 121 ГПК має право за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови (далі - рішення), змінити спосіб та порядок їх виконання. Оскільки згадана стаття не обмежує відповідне право господарського суду певним строком, воно може бути реалізоване у будь-який час після набрання рішенням законної сили і до його фактичного повного виконання, в межах строку пред'явлення наказу до виконання. Також не обмежується право заявника на повторне звернення з відповідною заявою, якщо вона вже розглядалася судом (п. 7.1.). Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (п. 7.2.).

Господарським процесуальним кодексом України не визначено переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнення його виконання, у зв'язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 43 вказаного Кодексу, і за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, господарський суд має право, зокрема, відстрочити виконання рішення, ухвали, постанови. Відстрочка або розстрочка виконання рішення, ухвали, постанови, зміна способу та порядку їх виконання допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи. До заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Наведена правова позиція підтверджується викладеним у постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012 року.

Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до ст. 33 Господарського просувального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, заявником не було доведено належними та допустимими в розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України доказами виключності обставин, що спричинили неможливість виконання судового рішення у даній справі в повному обсязі.

Недостатність/відсутність коштів, наявність кредиторської заборгованості не можна вважати безумовним винятковим випадком, за наявності яких виконання судового рішення може бути розстрочено. Заявником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження його скрутного матеріального стану, зокрема баланс, довідку про стан банківських рахунків, тощо.

Так, заява містить лише звіт про фінансові результати за 1 півріччя 2016 року, який не може слугувати належним та допустимим доказомв розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України скрутного фінансового становища підприємства.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, "державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як "виняткові обставини" (див. § 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Півень проти України" від 29.06.2004 роу).

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що посилання суду першої інстанції на практику Європейського суду з прав людини в частині обов'язку до виконання судового рішення є обґрунтованим, проте як правильно зазначає скаржник суд першої інстанції неправильно застосував відповідну частину рішення Європейського суду з прав людини ("Бакай та інші проти України" від 09.11.2004 року) при вирішенні даної справи так, як відповідач не є державним органом або підприємством.

Проте, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що відповідне посилання суду першої інстанції на відповідну практику Європейського суду з прав людини не вплинуло на законність оскаржуваної ухвали.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийнята господарським судом ухвала відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни ухвали, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, ухвала Господарського суду міста Києва від 22.12.2016 року у справі №910/21845/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Фінанс" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.12.2016 року у справі №910/21845/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/21845/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

О.М. Гаврилюк