ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2017 р.Справа № 915/332/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Морщагіної Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Савицького Я.Ф.

при секретарі судового засідання: Кияшко Р.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за дорученням;

від відповідача: не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 09 червня 2016 року

у справі №915/332/16

за позовом: Приватного акціонерного товариства «Микитівський гранітний кар'єр»

до відповідача: Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

про: стягнення 902922,76 грн.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року Приватне акціонерне товариство «Микитівський гранітний кар'єр» (далі позивач) звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі відповідач), про стягнення заборгованості за договором поставки №184 від 24.07.2013 в сумі 902922,76 грн.

Заявою від 26.04.2016 № 364/2 позивач в порядку ст. 22 ГПК України зменшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки № 184 від 24.07.2013 в сумі 872 155,98 грн.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 09.06.2016 у справі № 915/332/16 позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача борг у сумі 872 155,98 грн. та 13 082,32 грн. понесених судових витрат на сплату судового збору за подання позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Миколаївської області скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заявник апеляційної скарги вважає, що при прийнятті рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач після початку розгляду справи по суті частково змінив предмет та підставу позову, а місцевим судом в супереч ст. 22 Господарського процесуального кодексу України розглянуто дані позовні вимоги. Крім того, скаржник зазначив, що строк оплати відпущеного товару не настав, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження надання документів, визначених п.5.2 договору, а надані позивачем видаткові накладні не підтверджують факту надання послуг з перевезення вантажу, оскільки не містять необхідної інформації щодо змісту господарської операції з перевезення вантажу, зокрема прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення, відсутні докази уповноваження особи, що підписала видаткову накладну, на прийняття послуг з перевезення. Крім того, місцем складання видаткових накладних є місце знаходження позивача (м. Вознесенськ), тобто фактично пункт відправлення, а тому під час складання видаткових накладних послуги перевезення ще не були надані.

Через канцелярію суду від позивача по справі надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначив, що несплаченими залишаються видаткові накладні частково № 1406 від 14.07.2015 року та з № 1612 від 10.08.2015 року по № 39 від 18.03.2016 року на загальну суму 872 155, 89 грн.

27.07.2016 за вх. №3922/16 на адресу апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи з метою всебічного та повного розгляду справи.

У своєму клопотанні відповідач просив доручити проведення експертизи Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України та поставити перед експертом наступні питання:

1. Чи можливо на підставі наданих позивачем товарно-транспортних накладних та інших первинних бухгалтерських документів встановити фактичний обсяг перевезеного (поставленого) позивачем відповідачу вантажу (нетто) в тоннах із точністю до 0,01грн. по кожній накладній? Якщо можливо зазначити вагу перевезеного вантажу за кожною товарно-транспортною накладною та в цілому, а також його вартість?

2. Чи підтверджується документально належними первинними бухгалтерськими документами вказаний у позовній заяві та рішенні господарського суду Миколаївської області від 06.09.2016 розмір заборгованості ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» перед ПрАТ «Микитівський гранітний карєр» за поставлену щебеневу продукцію по договору поставки №184 від 24.07.2013? Якщо підтверджується але не в повному обсязі вказати в якому розмірі?

3. Чи підтверджується документально належними первинними бухгалтерськими документами вказаний у позовній заяві та рішенні господарського суду Миколаївської області від 06.09.2016 розмір заборгованості ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» перед ПрАТ «Микитівський гранітний карєр» за надання транспортних послуг по договору поставки № 184 від 24.07.2013? Якщо підтверджується але не в повному обсязі вказати в якому розмірі?

Витрати на експертизу відповідач просив покласти на себе.

Представник відповідача у судове засідання зявився, підтримав клопотання про призначення у справі судової експертизи, надав уточнення до нього.

Представник позивача в судове засідання зявився, проти клопотання про призначення у справі судової експертизи заперечував, надав письмові пояснення з цього приводу з додатковими доказами.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 06.09.2016 у справі №915/332/16 призначено економічну експертизу, проведення якої доручене Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, апеляційне провадження на підставі п.1 ч.2 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України на строк до завершення проведення судової експертизи та отриманням судом відповідного висновку.

У звязку з закінченням експертного провадження, супровідним листом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 26.12.2016 матеріали справи №915/332/16 направлені на адресу Одеського апеляційного господарського суду разом з експертним висновком.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 19.01.2017 провадження у справі №915/332/16 на підставі ч. 3 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України поновлено, розгляд апеляційної скарги призначено на 22.02.2017.

Представник позивача в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду клопотання, згідно якого просив розглянути справу за його відсутністю.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для зясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в справі № 915/332/16 та наданих представниками сторін пояснень.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України, здійснена фіксація судового процесу технічними засобами здійснена та складено протокол судового засідання.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24.07.2013 між сторонами укладено договір № 184, за умовами якого позивач, як постачальник, зобовязався постачати відповідачу, як покупцеві, щебеневу продукцію та інші матеріали (далі товар) узгодженими партіями, а відповідач зобовязався його оплатити та прийняти в кількості відповідно поданим заявкам, які погоджені з постачальником. Асортимент та кількість товару для постачання за цим договором визначається відповідно до заявок покупця.

За умовами пунктів 3.1, 3.2, 3.2.1, 3.4 та 3.5 договору відвантаження кожної партії товару проводиться протягом 3-х календарних днів після отримання постачальником заявки на партію товару (п.3.1 договору); постачання товару може здійснюватися автотранспортом покупця та за рахунок покупця (п.3.2 договору); постачання товару також може здійснюватись постачальником власним або найманим автотранспортом, за рахунок покупця (в такому випадку оплата за перевезення вантажів становить 0,85 грн. з ПДВ за 1 тоно/кілометр) (п. 3.2.1 договору); покупець зобовязаний надавати заявку на своєму фірмовому бланку за підписом посадової особи. В заявці покупцем вказується найменування (асортимент) та кількість товару, місце поставки, вид транспорту (п.3.4 договору); датою поставки товару вважається дата отримання цього товару покупцем, та одночасного надання постачальником покупцю документів вказаних в п. 5.2 цього договору (п. 3.5 договору).

Загальна вартість договору (в тому числі з урахуванням вартості автоперевезення або перевезення залізницею) складає: 10000000,00 грн. в т.ч. ПДВ. (п. 4.1 договору).

Відповідно до п. 4.3 договору покупець здійснює оплату товару відповідно виставленого рахунку з відтермінуванням платежів протягом 30-ти календарних днів після отримання товару та виконання п. 5.2 договору. Підставою для перерахування оплати за товар є рахунок фактура від постачальника. При затримці виконання п. 5.2 договору, відлік строку оплати за товар розпочинається з дати отримання відповідних документів.

Оплата товару, що постачається, здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів, в національній валюті України, на банківський рахунок постачальника (п.4.4 договору).

За умовами п. 5.2 договору постачальник зобовязався надати покупцеві такі документи на товар, що постачається: рахунок-фактуру; видаткову накладну; податкову накладну, оформлену відповідно до діючого Податкового кодексу України; товарно-транспортну накладну (за потреби); залізничну накладну (за потреби).

Пунктом 8.4 сторони погодили, що цей договір набирає чинності та вступає в силу з дати його укладення і підписання сторонами та діє до повного виконання всіх зобовязань, що випливають з цього договору.

Додатковою угодою до договору від 20.11.2014 сторони внесли зміни до п.п. 3.2.1 п.2 основного договору та визначили, що постачання товару також може здійснюватися постачальником власним або найманим автотранспортом, за рахунок покупця в такому випадку: вартість перевезення вантажу, автомобілем вантажопідйомністю до 30 тон, становить 1,07 грн. з ПДВ за 1 т/км.; вартість перевезення вантажу, автомобілем вантажопідйомністю більше 30 тон, становить 1,05 грн. з ПДВ за 1 т/км.

Додатковою угодою до договору від 01.03.2015 сторони змінили редакцію п.п.3.2.1 п.2, погодивши, що постачання товару також може здійснюватися постачальником власним або найманим автотранспортом, за рахунок покупця в такому випадку: вартість перевезення вантажу, автомобілем становить 1,20 грн. з ПДВ за 1 т/км.

Як зазначає позивач, в перебігу правовідносин за договором відповідачу було поставлено продукцію та надано послуги в асортименті на загальну суму 3699889,77грн., проте в порушення умов Договору відповідач прийняті на себе зобовязання належним чином не виконав, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість за накладними № 1406 від 14.07.2015 року та з № 1612 від 10.08.2015 року по № 39 від 18.03.2016 року в сумі 872155,98 грн., що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Приписами статей ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 666 Цивільного кодексу України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

За умовами п. 3.2.1 договору сторони також встановили, що постачання товару може здійснюватись постачальником власним або найманим автотранспортом, за рахунок покупця. Вартість автоперевезення включається до загальної вартості договору (п. 4.1 договору).

На виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 2461375,27 грн., при цьому, вартість доставки вантажу склала 1327748,47грн., що підтверджується копіями долучених до матеріалів справи видаткових, товарно-транспортних накладних, довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, а також встановлено висновком експерта № 09/3-211 від 16.12.2016.

Колегія суддів приймає до уваги, що згідно зі ст. 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов'язок повідомити Продавця про порушення умов Договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Виходячи зі змісту ст.ст. 688 та 690 ЦК України, поставлені без згоди Покупця товари, від яких Покупець відмовився, повинні прийматися ним за відповідальне зберігання.

В контексті аргументів апеляційної скарги, судова колегія наголошує, що відповідачем всупереч ст.ст.4-3, 33 ГПК України не надано доказів, висування обґрунтованих претензій у встановленій формі та впродовж відповідного строку після отримання товару, або будь-якого іншого порушення умов договору з боку позивача, з огляду на що доводи скаржника в цій частині визнаються доказово і юридично неспроможними.

Так само судовою колегією відхиляються доводи скаржника щодо невідповідності представлених позивачем первинних документів вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», адже неточність або неповнота відповідних даних у первинних облікових документах є підставою лише для застосування до відповідальних за ведення бухгалтерського обліку осіб визначеної чинним законодавством відповідальності. Разом з тим, як вбачається з висновку експерта № 09/3-211 від 16.12.2016 представлені на дослідження видаткові накладні оформлені у відповідності до вимог чинного законодавства України та підтверджують факт проведення господарських операцій з поставки товару на суму 2461375,27грн., у той же час, враховуючи данні видаткових накладних, в яких вартість послуг з перевезення вантажів зазначена окремим рядком та з урахуванням наявних товарно-транспортних накладних з відмітками одержувачів вказаних вантажів та послуг за період з 29.05.2015 по 18.03.2016, експертом зазначено про документальне підтвердження й операцій з перевезення вантажу на суму 1327748,47грн. При цьому, вартість таких послуг відповідає умовам договору.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно приписів ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.655, ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу.

Порядок розрахунків за договором визначений розділом 4 договору. за змістом п. 4.3 якого, оплата вартості поставленого товару здійснюється покупцем з відтермінуванням платежів на строк 30 календарних днів після отримання товару. Одночасно, згідно положень п. 3.2.1 Договору покупець прийняв на себе зобовязання з відшкодування вартості послуг з автоперевезення товару власним або найманим транспортом постачальника.

Приписи статті 629 Цивільного кодексу України визначають, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України закріплено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначає позивач, відповідач прийняті на себе згідно договору зобовязання з проведення розрахунків за поставлений товар належним чином не виконав, направлені на його адресу претензії № 604/2 від 23.07.2015 та № 876/2 від 01.09.2015 щодо здійснення розрахунків за договором № 184 від 24.07.2013 (т. 2 а.с. 212-215), в повному обсязі не задоволені, внаслідок чого за ним рахується заборгованість в сумі 872155,98грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач доказів оплати заборгованості на суму 872155,98 грн. не надав, заявлені позовні вимоги в цій частині не спростував.

Враховуючи викладені обставини, а також документальне підтвердження розміру заявленої до стягнення заборгованості за договором № 184 від 24.07.2013 в сумі 872155,98 грн., що встановлено висновком судового експерта №09/3-211 від 16.12.2016, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про задоволення позову.

Що стосується доводів апелянта в частині порушення місцевим господарським судом вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Згідно п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18 під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі, (відповідно до заявленого позову) є вимоги позивача щодо стягнення з відповідача боргу за поставлений товар в сумі 902922,76 грн. (предмет позову) за договором № 184 від 24.07.2013 (підстава позову).

Відповідно до п.3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням чи зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну кількісних показників, в яких виражається позовна вимога (збільшення чи зменшення ціни позову, збільшення чи зменшення кількості товару тощо).

Колегія суддів приймає до уваги, що заявою від 26.04.2016 р. позивачем змінено кількісний показник, в якому виражена позовна вимога з суми 902922,76 грн. на суму 872155,98 грн. (тобто відбулось зменшення ціни позову).

Згідно п. 4 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Таким чином, строк, протягом якого можуть бути реалізовані зазначені права позивача, встановлено шляхом вказівки на подію - до прийняття рішення.

Як беззаперечно вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з заявою про зменшення розміру позовних вимог - 26.04.2016, тобто до прийняття рішення по справі (оскаржуване рішення ухвалене місцевим судом 09.06.2016).

Пунктом 4.6 вищевказаної Постанови визначено, що зменшення позивачем суми позову, в тому числі й з підстав необґрунтованості первісного розрахунку ціни позову, не є відмовою від позову. В такому випадку припинення провадження в частині зменшення відповідної суми не здійснюється, а про таке зменшення зазначається в описовій частині судового рішення, а предметом спору стає вимога про стягнення суми в зменшеному розмірі.

Згідно ч. 6 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

У п. 17 інформаційного листа від 20.10.2006 № 01-8/2351 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року» передбачено, що у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

З урахуванням викладеного, місцевий суд дійшов до правомірного та обґрунтованого висновку про те, що вищезазначена заява про зменшення розміру позовних вимог не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а тому підставно розглянув вимоги ПрАТ «Микитівський гранітний карєр» з урахуванням остаточно сформованих в ній вимог.

Таким чином, оскільки будь-яких інших підстав, передбачених ст.104 ГПК України для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно із ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, повязані з розглядом апеляційної скарги підлягають віднесенню на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Миколаївської області від 09.06.2016 у справі № 915/332/16 без змін.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України в порядку передбаченому розділом ХІІ-1 ГПК України.

Головуючий суддя: Морщагіна Н.С.

Судді: Діброва Н.І.

ОСОБА_2