ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2017р. Справа№ 914/3314/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик», м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Захар», Львівська область, Жовківський район, м.Дубляни

про стягнення 17792,02 грн.

суддя Гоменюк З.П.

секретар судового засідання Папроцька Б.С.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1, представник (довіреність від 31.12.2016 р.);

відповідача: не зявився

Учаснику процесу розяснено його процесуальні права та обовязки, зокрема, право заявляти відводи. Учаснику процесу права та обовязки зрозумілі, відводу не заявлено.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик», м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Захар», Львівська область, Жовківський район, м.Дубляни про стягнення 17792,02 грн.

Ухвалою суду від 29.12.2016 р. порушено провадження у справі, призначено її до розгляду на 01.02.2017 р. Ухвалою суду від 01.02.2017 р. розгляд справи відкладено на 13.02.2017 р.

В судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги, пояснив, що між сторонами було укладено договір поставки, на виконання якого позивач на підставі видаткових накладних поставив товар відповідачеві, а відповідач в порушення умов договору товар оплатив лише частково, у звязку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача 12482,58 грн. основного боргу, 2002,77 грн. пені, 1509,02 грн. 20% річних, 1055,78 грн. штрафу та 741,87 грн. інфляційних втрат.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, вимог ухвали суду не виконав, письмового відзиву на позовну заяву не подав, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (вручено 08.02.2017 р.)

Відповідно до вимог ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті за відсутності представника відповідача та його відзиву на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, повно та обєктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

23.04.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик» (постачальник, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Захар» (покупець, відповідач у справі) було укладено договір поставки №4082, за умовами п.1.1. якого постачальник зобовязувався передати у власність покупця алкогольні напої (надалі товар), а покупець зобовязувався прийняти і оплатити товар в порядку, визначеному умовами цього договору.

Даний договір є чинним протягом 2 років з дати укладення (п.9.7. договору).

Відповідно до п.3.3. договору, постачальник поставляє товар покупцю на підставі його замовлення. Покупець має право здійснити замовлення в усній формі або за допомогою факсимільного, електронного чи поштового звязку.

Як зазначено в п. 3.4 договору, підпис уповноваженого представника покупця в накладній на товар засвідчує, що товар прийнятий покупцем від постачальника за кількістю та за якістю.

За умовами п.3.5. договору, ризик випадкової загибелі чи/або пошкодження товару переходить до покупця з моменту передачі йому товару згідно накладних.

Згідно з п. 3.6 договору покупець зобовязаний до моменту першої поставки надати постачальникові повідомлення зі зразками підписів осіб, уповноважених приймати товар і підписувати товаросупроводжувальні документи та зразками печаток (штампів). Підпис особи, уповноваженої приймати товар на товаросупроводжувальних документах, зразок якого є у повідомленні, наданому покупцем, вважається достатнім доказом того, що товар прийнятий уповноваженою особою покупця без необхідності завірення такого підпису печаткою (штампом). Наявність на товаросупроводжувальних документах печатки (штампу), зразки яких було попередньо надано покупцем, є належним доказом того, що товар прийнятий уповноваженою особою покупця навіть, якщо зразок підпису особи, зазначений у повідомленні, не збігається з тим, який наявний на товаросупроводжувальних документах. У випадку, якщо зразок підпису та (або) зразок печатки (штампу) на накладній не збігається зі зразками підписів та (або) зразками печаток, наданих покупцем постачальнику у повідомленні, проте такий підпис наявний на накладних, що були оплачені покупцем раніше, то вважається, що товар прийнятий уповноваженою особою покупця.

В матеріалах справи наявні засвідчені копії довіреностей зі зразками підписів матеріально-відповідальних осіб, уповноважених отримувати матеріальні цінності від ТзОВ «Баядера Логістик», та зразками відтиску печатки ТзОВ «Захар». Дані довіреності є невідємними частинами договору поставки та діють протягом терміну дії зазначеного договору.

Як визначено пунктами 4.1. та 5.2. договору, найменування, кількість, асортимент товару визначається покупцем у замовленні та зазначається постачальником у видатковій накладній на товар; ціна на товар зазначається постачальником у видатковій накладній на товар.

На виконання умов вищевказаного договору, позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 18955,86 грн., а саме: за видатковою накладною №39560/34155 від 28.04.2016 р. на суму 1603,50 грн., за видатковою накладною №39630/34179 від 28.04.2016 р. на суму 1892,70 грн., за видатковою накладною №39631/34180 від 28.04.2016 р. на суму 2069,52 грн., за видатковою накладною №39743/34213 від 28.04.2016 р. на суму 3231 грн., за видатковою накладною №39744/34214 від 28.04.2016 р. на суму 3231 грн., за видатковою накладною №42631/36728 від 12.05.2016 р. на суму 1720,92 грн., за видатковою накладною №42662/36741 від 12.05.2016 р. на суму 2445,30 грн. та за видатковою накладною №42664/36743 від 12.05.2016 р. на суму 2761,92 грн. (оригінали видаткових накладних оглянуто в судовому засіданні, засвідчені копії долучено до матеріалів справи). Вказані накладні підписані без зауважень, особами уповноваженими на це відповідними довіреностями.

Відповідно до п. 6.1. договору, розрахунки за товар здійснюються покупцем протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дня отримання товару, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника або в іншому узгодженими сторонами порядку та формі, що не суперечить чинному законодавству України або за домовленістю сторін шляхом попередньої оплати.

Відповідачем протягом 16.06.2016 р. 31.10.2016 р. було здійснено часткову оплату товару, поставленого згідно видаткових накладних, на загальну суму 6473,28 грн. Вказане вбачається також і з доданого до позовної заяви акту звірки взаєморозрахунків, підписаного керівником відповідача.

Таким чином, у звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх обовязків щодо оплати, позивач просив стягнути з відповідача 12482,58 грн. заборгованості за поставлений та неоплачений товар.

Пунктом 7.1 договору сторони визначили, що у випадку порушення покупцем строків оплати вартості одержаного від постачальника товару, покупець зобовязаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день порушення строків оплати; у випадку порушення покупцем строків оплати вартості одержаного від постачальника товару більше, ніж на 30 календарних днів, покупець сплачує постачальнику штраф в розмірі сім відсотків від суми боргу.

Позивач, керуючись згаданим положенням договору, заявив до стягнення з відповідача пеню в сумі 2002,77 грн. за період з 13.05.2016 р. по 13.11.2016 р. включно (за видатковими накладними від 28.04.2016 р.) та за період з 27.05.2016 р. по 27.11.2016 р. включно (за видатковими накладними від 12.05.2016 р.), а також штраф в сумі 1055,78 грн.

Відповідно до п. 9.2 договору, у випадку порушення покупцем строків оплати отриманого від постачальника товару, покупець зобовязаний сплатити постачальнику 20% річних від суми боргу за користування чужими коштами.

Позивач згідно умов ст.625 ЦК України та п.9.2. договору нарахував відповідачеві 1509,02 грн. 20% річних за період з 13.05.2016 р. по 27.12.2016 р. включно, а також 741,87 грн. інфляційних втрат.

Станом на день розгляду справи судом, належні докази повної або часткової сплати відповідачем заявленої до стягнення заборгованості в матеріалах справи відсутні.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Як встановлено ч.ч.1,2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За умовами ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.5 ст.626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. (ч.2 ст.692 ЦК України).

Пунктом 6.1. договору сторони погодили, що розрахунки за товар здійснюються покупцем протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дня отримання товару, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника або в іншому узгодженими сторонами порядку та формі, що не суперечить чинному законодавству України або за домовленістю сторін шляхом попередньої оплати.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги визначені ст. 193 ГК України.

Судом встановлено, що поставлений відповідно до видаткових накладних товар в строк, передбачений договором, відповідачем оплачено не було.

Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказано у ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобовязання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення суми боргу.

Як визначено частиною першою статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч.1 3 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують приписам, встановленим Господарським кодексом України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 7.1 договору сторони визначили, що у випадку порушення покупцем строків оплати вартості одержаного від постачальника товару, покупець зобовязаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день порушення строків оплати; у випадку порушення покупцем строків оплати вартості одержаного від постачальника товару більше, ніж на 30 календарних днів, покупець сплачує постачальнику штраф в розмірі сім відсотків від суми боргу.

Суд вважає, що можливість одночасного стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, штрафу та пені, що не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, не суперечить законодавству України та узгоджується з принципом свободи договору, встановленим статтею 627 ЦК України.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд України в постановах від 30.05.2011р. №42/252 та від 09.04.2012 р. № 20/246-08.

Позивач здійснив розрахунок штрафу за договором, взявши як базу нарахування суму, що залишилася несплаченою відповідачем станом на 26.06.2016 р., тобто після спливу 30-денного строку, визначеного для оплати товару, який було поставлено 12.05.2016 р. Суд погоджується з розрахунком суми штрафу, проведеним позивачем (15082,58 грн. х 7% = 1055,78 грн.) та вважає, що стягненню з відповідача підлягає 1055,78 грн. штрафу.

Розрахунок пені за період з 13.05.2016 р. по 13.11.2016 р. включно (за видатковими накладними від 28.04.2016 р.) позивач здійснював виходячи з суми заборгованості, що існувала станом на 31.10.2016 р., тобто після здійснення відповідачем усіх оплат. Враховуючи те, що така сума є меншою, ніж суми заборгованості, які дійсно існували протягом згаданого періоду, беручи до уваги те, що вказане жодним чином не порушує інтересів відповідача та є правом позивача, суд, перевіривши розрахунок, прийшов до висновку, що такий проведений позивачем вірно, а стягненню підлягає загалом 2002,77 грн. пені (902,98 грн. за період з 13.05.2016 р. по 13.11.2016 р. включно та 1099,79 грн. за період з 27.05.2016 р. по 27.11.2016 р. включно).

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 9.2 договору, у випадку порушення покупцем строків оплати отриманого від постачальника товару, покупець зобовязаний сплатити постачальнику 20% річних від суми боргу за користування чужими коштами.

Як розяснено п.4.1. та п.4.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у звязку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Суд зазначає, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобовязання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобовязанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у звязку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобовязання. (п.6.1., п.6.2. Постанови).

Проаналізувавши положення п. 9.2 договору, наведені нормативні положення та правову природу відсотків за статтями 536 і 625 Цивільного кодексу України, враховуючи визначення сторонами підстави для сплати 20% річних від суми боргу порушення покупцем строків оплати, суд приходить до висновку, що вказаним пунктом договору сторони збільшили передбачений законом розмір процентів річних, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України, за допущення прострочення сплати боргу.

Судом здійснено розрахунок заявлених до стягнення 20% річних та встановлено, що сума 20% річних, яка підлягає стягненню з відповідача, відповідає сумі, визначеній позивачем при розрахунку і становить 1509,02 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Як зазначено у п.3.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання.

В листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» зазначається, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід рахувати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця червня.

Судом проведено перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат, внаслідок чого встановлено, що їх розмір є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Оскільки позивач не скористався своїм правом на збільшення позовних вимог в частині даних сум, до задоволення підлягають інфляційні втрати в сумі 741,87 грн., тобто в межах заявлених ним позовних вимог.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає задоволенню складає 12482,58 грн. основного боргу, 1055,78 грн. штрафу, 2002,77 грн. пені, 1509,02 грн. 20% річних та 741,87 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як передбачено частиною шостою статті 84 ГПК України, в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст.49 ГПК України, судовий збір слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 611, 612, 625, 626, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст.174, 193, 230, 231, 265 Господарського кодексу України, ст.ст.43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 83, 84, 85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Захар», Львівська область, Жовківський район, м.Дубляни, вул.Шевченка, 20 (ідентифікаційний код 31528821) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістик», м.Київ, вул.Харченка Євгенія, 42 (ідентифікаційний код 35871504) 12482,58 грн. основного боргу, 1055,78 грн. штрафу, 2002,77 грн. пені, 1509,02 грн. 20% річних, 741,87 грн. інфляційних втрат та 1378 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст.116 ГПК України.

В судовому засіданні 13.02.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 20.02.2017 р.

Суддя Гоменюк З.П.