ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2017 р. Справа № 910/20295/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Канремторг"

про визнання договору недійсним

Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача Сусловець Р.М. (дов. б/н від 05.01.2017);

від відповідача не з'явилися.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" (далі - позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Канремторг" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 174 від 21.09.2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Канремторг".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час укладення договору про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 174 від 21.09.2015 відповідач не надав позивачу повної інформації про надання послуг, зокрема, чи є у нього в наявності необхідний для здійснення перевезень автомобільний транспорт, дозволи з Державної служби України з безпеки на транспорті, чи є у нього кваліфіковані працівники, необхідні умови для надання відповідних послуг, чим порушив право позивача на отримання повної інформації про якість послуг. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що вказаний договір суперечить вимогам законодавства України та просить визнати недійсним спірний договір на підставі ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.01.2017 прийнято справу № 910/20295/16 до свого провадження, розгляд справи призначено на 24.02.2017.

У судовому засіданні 24.02.2017 представник позивача підтримав позов повністю.

Відповідач в судове засідання 24.02.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представника відповідача.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачем не заявлено.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

21.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Канремторг" (Виконавець) було укладено договір про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 174, за умовами якого виконавець зобов'язався за плату і за рахунок замовника надати замовнику послуги з перевезення власним автомобільним транспортом або транспортно-експедиційне обслуговування, а також інші послуги, пов'язані з перевезенням вантажів автомобільним транспортом по території України, а замовник - оплатити виконання доручення в сумі, узгодженій сторонами в заявці, в суму доручення включено витрати виконавця на виконання доручення замовника, а також його оплату (винагороду).

Відповідно до п.п. 4.1., 4.2. договору платежі та взаємні розрахунки за виконання доручення замовника виконуються відповідно до виставленого рахунку. Рахунок вважається врученим замовникові з дати його виставлення. Сторони погодили, що будь-які документи що мають відношення до договору, передані за допомогою факсимільного або електронного зв'язку мають силу оригіналу, до моменту отримання замовником всіх документів у відповідності до п.п. 3.1.5. Рахунки виконавця підлягають оплаті протягом 5 банківських днів з моменту отримання правильно оформлених оригіналів документів: рахунку, акту виконаних робіт, товарно-транспортних накладних (з відміткою вантажоодержувача про отримання вантажу)/копій договорів з перевізниками та копій ліцензій завірених оригінальною печаткою, тощо.

Згідно п.п. 5.1., 5.2. договору замовник зобов'язаний сповістити виконавця письмовою заявкою про необхідність перевезення вантажів не пізніше, аніж за 1 добу до запланованої дати початку виконання доручення. Заявка повинна бути заповнена повністю (у випадку не заповнення графи Заявки в ній має ставитись прочерк), з підписом і печаткою або офіційним штампом замовника. Заявка за підписом представника замовника, засвідчена печаткою або офіційним штампом замовника є оформленою належним чином.

Строк дії договору встановлюється з моменту його підписання до 31.12.2015. За відсутності до спливання дії договору пропозицій сторін щодо розірвання договору, він вважається продовженим на один рік (12 календарних місяців). Кожна із сторін має право розірвати договорі в односторонньому порядку шляхом направлення іншій стороні повідомлення про розірвання за 30 календарних днів із вказуванням причин розірвання. Цей договір може бути припинений або розірваний тільки по завершенні всіх взаєморозрахунків, пов'язаних із його виконанням (п. 9.1. договору).

Суд встановив, що на виконання договору про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 174 від 21.09.2015 відповідач надав позивачу транспортно-експедиційні послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), товарно-транспортними накладними та заявками на перевезення вантажу.

Крім того, судом встановлено проведення позивачем розрахунків з відповідачем за отримані транспортно-експедиційні послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Предметом позову є вимога про визнання недійсним договору про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 174 від 21.09.2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Канремторг".

Відповідно до ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Частиною першої статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними № 11 від 29.05.2013 правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Суд встановив, що договір про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 174 від 21.09.2015 вчинений у письмовій формі; сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, в тому числі щодо предмету та строку дії договору; в матеріалах справи наявні докази виконання сторонами договору про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 174 від 21.09.2015, що свідчить про реальність оспорюваного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Позивачем, належними та допустимими доказами, у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, не доведено суду існування підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, необхідних для визнання недійсним договору про визнання недійсним договору про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 174 від 21.09.2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Канремторг".

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору про надання послуг перевезення та транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом № 174 від 21.09.2015, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансзерноекспорт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Канремторг" є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено: 28.02.2017.

Суддя П.В.Горбасенко