РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року Справа № 924/1203/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Демянчук Ю.Г. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

позивача: голова правління - ОСОБА_1; адвокат - ОСОБА_2;

відповідача: представник не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу позивача - Гаражного кооперативу "Автолюбитель" від 27.01.2017р. на рішення господарського суду Хмельницької області від 16.01.17р. у справі № 924/1203/16 (суддя Олійник Ю.П.)

за позовом Гаражного кооперативу "Автолюбитель"

до відповідача ОСОБА_3 міської ради

про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 1.0295 га, який укладений між Хмельницькою міською радою та гаражним кооперативом "Автолюбитель" 28.05.2003р. та зареєстрований в центрі державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах №43 від 08.09.2004р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 16.01.2017р. у справі №924/1203/16 відмовлено у позові Гаражного кооперативу "Автолюбитель" до Хмельницької міської ради про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 1.0295 га, який укладений між Хмельницькою міською радою та Гаражним кооперативом "Автолюбитель" 28.05.03р. та зареєстрований в центрі державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах №43 від 08.09.2004р.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивачем, всупереч вимогам статті 33 ГПК України, не доведено невідповідності спірного договору оренди земельної ділянки від 28.05.03р. рішенню №22 третьої сесії Хмельницької міської ради від 19.06.2002р. Відповідних обставин не встановлено також судом в судовому засіданні. Враховуючи розяснення постанови пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013р., судом відмовлено у позові з підстав його необґрунтованості, у звязку із його безпідставністю і недоведеністю, а не у звязку зі спливом позовної давності.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Гаражний кооператив "Автолюбитель" звернувся до суду з апеляційною скаргою від 27.01.2017р., в якій просить скасувати рішення господарського суду Хмельницької області від 16.01.2017р. у справі №924/1203/16 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно були застосовані норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття незаконного та не обґрунтованого рішення. Апелянт зазначає, що суд неправильно встановив підставу для визнання недійсним правочину. Враховуючи норми законодавства щодо змісту правочину та підстав його недійсності, статтю 16 ЗУ "Про оренду землі" щодо укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності судом не належним чином досліджено рішення міської ради від 19.06.2002р. та рішення виконавчого комітету міської ради від 14.10.1999р. №740. Дійсно рішенням Хмельницької міської ради від 19.06.2002 р. №22 позивачу було надано в оренду земельну ділянку площею 1,0295га під будівництво 180 гаражів для легкових автомобілів на умовах благоустрою прилеглої території та її освітлення. В тексті рішення вказано, що рішення прийняте на виконання рішення міськвиконкому №740 від 14.10.1999р., тобто, на виконання рішення від 14.10.1999р. №740, яке було підроблене в частині зміни площі земельної ділянки, яка передавалася в оренду з 2.0 га на 1 га, а відтак не існувало дійсного волевиявлення міської ради в частині визначення розміру земельної ділянки. Скаржник зазначає, що виходячи з цього, рішення від 14.10.1999р. №740 та рішення від 19.06.2002р. не існувало через відсутність дійсного волевиявлення органу місцевого самоврядування в частині визначення площі земельної ділянки, яка мала бути надана в оренду позивачу. Отже, при укладенні договору оренди земельної ділянки від 28.05.2003р. не було дотримано вимоги статті 16 ЗУ "Про оренду землі", частини 1 статті 203 ЦК України, тому він є недійсним на підставі статті 215 ЦК України через недотримання стороною в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частиною 1 статті 203 ЦК України. Відповідно, позивач не ставив питання про визнання недійсними рішення виконавчого комітету міської ради від 14.10.1999р. №740 та рішення міської ради від 19.06.2002р. Судом не було належним чином оцінено висновки експертиз щодо наявності (відсутності) ознак технічної підробки додатку №1 до рішення міської ради від 14.10.1999р. №740: висновки спеціаліста Хмельницького НДЕКЦ від 09.02.2011р. №109 та від 31.01.2012р. №69. Згідно висновків спеціаліста встановлено, що в акті виявлені зміни первісного тексту. З вказаних висновків експертизи випливає, що внаслідок незаконних дій невстановлених осіб кооператив втратив право на отримання земельної ділянки розміром 2,0 га отримавши лише 1 га. На даний час за фактом внесення завідомо недостовірних даних до офіційних документів за заявою позивача порушено кримінальне провадження, розпочато досудове розслідування.

Щодо позовної давності скаржник зазначає, що про порушення свого права позивач дізнався лише в червні 2016 р. коли отримав нарочно в Хмельницькому відділу поліції ГУНП України в Хмельницькій області вищезгадані копії висновків спеціаліста на адвокатський запит адвоката ОСОБА_4 від 16.06.2016р., в яких було встановлено факт підроблення додатку до рішення виконавчого комітету міської ради від 14.10.1999р. №740 та акту вибору земельної ділянки для будівництва гаражів. В момент укладення договору оренди позивач не знав та не міг знати про те, що рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 14.10.1999р. №740 насправді було підроблене. В звязку із цим, позивач не пропустив строк позовної давності.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу та явку представника у судове засідання не забезпечив, причини не явки суду не повідомив.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників позивача - голови правління та адвоката у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 16.01.2017р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.10.1999р. виконавчим комітетом Хмельницької міської ради прийнято рішення №740 про надання дозволу на видачу забудовнику гаражному кооперативу "Автолюбитель" архітектурно-планувального завдання на будівництво 180 гаражів для легкових автомобілів по вул. Купріна, 64 у м.Хмельницькому та технічних умов на проектування (додаток №1 до рішення "Список забудовників, яким надається дозвіл на видачу архітектурно-планувальних завдань та технічних умов на проектування будинків і споруд та благоустрій територій на землях міського фонду"), площа - 1 га (а.с.82-91).

18.10.1999р. Головним архітектором міста Хмельницького затверджено Архітектурно-планувальне завдання №128 від 18.10.1999р. на складання проекту забудови земельної ділянки, відведеної рішенням Хмельницької міської ради народних депутатів №740 від 14.10.1999р., під будівництво 180 гаражів для легкових автомобілів (забудовник гаражний кооператив "Автолюбитель") по вул. Купріна, 64 у м.Хмельницькому площею 1,0 га. (термін дії до 18.10.2000р.) (а.с. 24-26,59-61).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням третьої сесії Хмельницької міської ради №22 від 19.06.2002 р., зокрема, вирішено надати земельні ділянки в постійне користування та в оренду юридичним особам згідно додатку 1 (а.с. 92-97).

Так, згідно додатку 1 Гаражному кооперативу "Автолюбитель" надана земельна ділянка по вул. Купріна, 64, м. Хмельницький під будівництво 180 гаражів для легкових автомобілів (рішення міськвиконкому №740 від 14.10.1999р.) на умовах благоустрою прилеглої території та її освітлення, площа - 1,0295 га. (а.с.93).

Надалі, 28.05.2003р. Хмельницькою міською радою (орендодавець) та Гаражним кооперативом "Автолюбитель" (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки №43, згідно пункту 1.1 якого орендодавець на підставі рішення № 22 третьої сесії міської ради від 19.06.2002р., надає орендареві у платне володіння і користування земельну ділянку у м.Хмельницькому по вул. Купріна, 64, загальною площею 1,0295га строком на 50 років до 19.06.2052р. під будівництво 180 гаражів для легкових автомобілів на умовах її благоустрою та освітлення (а.с. 51-52).

Орендна плата за вищевказану земельну ділянку сплачується Орендарем у розмірі 272,78 грн. в рік згідно рішень №15 двадцять першої сесії міської ради 19.09.2001р. та №19 восьмої сесії міської ради від 03.12.2002р. на відповідний рахунок. Плата вноситься щомісячно в рівних частинах річної плати не пізніше 30 числа місяця наступного за звітним.

Невідємною частиною договору є план земельної ділянки, довідка про її грошову оцінку та розрахунок орендної плати за землю (а.с 52).

Даний договір набирає чинності після підписання його сторонами, нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплена їх печатками.

Договір оренди земельної ділянки від 28.05.2003р. посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу. Зареєстрований в центрі державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах №43 від 08.09.2004р.

В матеріалах справи наявні, невідємні частини договору оренди земельної ділянки, зокрема, план землекористування, нормативна-грошова оцінку земельної ділянки - 909273,00грн. від 21.02.2003р., розрахунок орендної плати - 272,78грн. та акт вибору земельної ділянки площею 1 га для будівництва гаражів на 180 легкових автомобілів (а.с. 52-56).

Як встановлено в судовому засіданні, згідно тверджень голови правління в подальшому Гаражному кооперативу "Автолюбитель" стало відомо, що в додатку №1 до рішення Виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 14.10.1999р. №740 про надання дозволу на видачу забудовнику гаражному кооперативу "Автолюбитель" архітектурно-планувального завдання на будівництво 180 гаражів для легкових автомобілів по вул. Купріна, 64 та технічних умов на проектування є ознаки технічної підробки, тобто у вказаний додаток вносилися виправлення, зокрема, щодо площі земельної ділянки та кількості гаражів для легкових автомобілів.

За наведених обставин, Гаражний кооператив "Автолюбитель" звернувся до господарського суду Хмельницької області з позовом до Хмельницької міської ради про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 1.0295 га, який укладений між Хмельницькою міською радою та гаражним кооперативом "Автолюбитель" 28.05.2003р., зареєстрований в центрі державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах №43 від 08.09.2004р. (а.с. 2-4).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що для отримання земельної ділянки під будівництво 180 гаражів для легкових автомобілів відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 14.10.1999р. № 740 був зібраний пакет документів, а саме дозвіл на видачу архітектурно-планувальних завдань та технічних умов. 19.06.2002р. Хмельницькою міською радою було прийнято рішення про надання земельних ділянок в постійне користування та оренду юридичним та фізичним особам, відповідно до якого кооперативу надано земельну ділянку площею 2 га по вул. Купріна, 64 м. Хмельницький під будівництво 180 гаражів для легкових автомобілів. На підставі рішення Хмельницької міської ради 19.06.2002р. укладено договір оренди земельної ділянки від 28.05.2003р. Надалі було зясовано, що документи підроблені та взагалі такого рішення міської ради не існує. 02.02.2011р. ГК "Автолюбитель" звернувся з заявою про вчинення злочину, передбаченого статті 358 КК України по факту підробки додатку №1 до рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 14.10.1999р. №740 та акту вибору земельної ділянки для будівництва гаражів (номер ЖРЗПЗ №370). Позивач зазначає, що в ході проведення перевірки правоохоронними органами були проведені експертизи щодо наявності (відсутності) ознак технічної підробки додатку №1 до рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 14.10.1999р. №740, якими встановлено, що у первісному варіанті земельна ділянка мала бути виділена на 340 легкових автомобілів з виправленням на 180, площа земельної ділянка у первісному вигляді була вказана 2 га з виправленням на 1 га. У зв'язку з чим, вважає що договір оренди земельної ділянки від 28.03.2003р. зареєстрований в реєстрі 08.09.2004р. є недійсним, оскільки укладений з порушенням чинного законодавства, а саме статті 203 ЦК України, з посиланням на статтю 229 ЦК України, зокрема, на те, що особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

На підтвердження наведених в позовній заяві обставин, позивач подав до суду копію заяви про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статті 358 КК України, з якою звертався до начальника слідчого відділу Хмельницького ВП Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області від 21.11.2016р. У заяві зазначено, що внаслідок незаконних дій невстановлених осіб кооператив втратив право на отримання земельної ділянки розміром 2.0 га, отримавши лише 1 га (а.с. 28-29).

Також, позивачем подано до суду висновки спеціаліста-експерта сектору техніко-криміналістичного забезпечення роботи ОВС обласного центру НДЕКЦ про УМВС України у Хмельницькій області від 09.02.2011р. №109 та від 31.01.2012р. №69, згідно яких на першій сторінці архітектурно-планового завдання на будівництво 180 гаражів для легкових автомобілів по вул. Купріна, 64, в 21 рядку - рукописний текст "... гаражів на 340 легкових автомобілів" змінено на текст "гаражів на 180 легкових автомобілів" шляхом замальовування цифр 340 і подальшою допискою "180"; в 25 рядку - рукописний текст 2,5 змінено на текст 1,0 шляхом замальовування цифр 2.5 і подальшою допискою "1,0", в 58 рядку - рукописний текст "... гаражів на 340 легкових автомобілів" змінено на текст "... гаражів на 180 легкових автомобілів" шляхом замолювання цифр 340 з подальшою допискою на "180"; "на 97 сторінці справа №36/02-07 в спискузабудовників, яким надається дозвіл на видачу архітектурно-планувальних завдань та технічних умов на проектування будинків і споруд та благоустрій територій на землях міського фонду, представленому на дослідження, в третій колонці, в графі "Гаражному кооперативу "Автолюбитель" були внесені зміни до первісного змісту тексту документу з подальшим нанесенням друкованого тексту "1", первісний текст був "2" (а.с. 30-40).

Враховуючи наведені обставини справи, доводи позивача щодо невідповідності спірного договору нормам чинного законодавства (зокрема згідно статті 203 ЦК України), суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правовідносини, що виникли між сторонами спору є відносинами, що виникли з договору оренди землі.

Згідно статті 13 Закону України "Про оренду землі" в редакції, чинній на момент укладання спірного договору, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 124 Земельного Кодексу України в редакції, чинній на момент укладання спірного договору, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Як уже зазначалося вище у даній постанові, 28.05.2003р. позивачем та відповідачем на підставі рішення №22 третьої сесії Хмельницької міської ради від 19.06.2002р. укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець надає орендареві у платне володіння і користування земельну ділянку по вул. Купріна, 64, площею 1,0295га строком на 50 років до 19.06.2052р. під будівництво 180 гаражів для легкових автомобілів на умовах її благоустрою та освітлення.

Факт передачі, отримання та користування відповідною земельною ділянкою позивачем не заперечується.

Статтею 648 ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов'язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту.

Відповідно до пункту 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому, суд повинен встановити наявність тих обставин з якими закон пов'язує настання певних юридичних наслідків.

Разом з тим, пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" розяснено, що правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються, зокрема, ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини 1 статті 207 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Позивачем жодним належними доказами не доведено, невідповідності спірного договору оренди земельної ділянки рішенню №22 третьої сесії Хмельницької міської ради від 19.06.2002р., на підставі якого укладено спірний договір, відповідних обставин також не встановлено при розгляді даного спору.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 14.10.1999р. №740 щодо якого, як стверджує позивач встановлено факт підробки, не є безпосередньою підставою для укладення спірного договору, оскільки спірний договір укладений на підставі рішення №22 третьої сесії Хмельницької міської ради від 19.06.2002р., щодо підроблення якого або визнання його недійсним позивачем не надано жодного доказу.

Враховуючи зазначені вище норми права, та те що договір оренди земельної ділянки від 28.05.2003р. укладений між позивачем та відповідачем на підставі рішення №22 третьої сесії міської ради від 19.06.2002р. (згідно додатку 1, якого надано земельну ділянку позивачу, згідно рішення міськвиконкому №740 від 14.10.1999р.), яке не суперечить актам чинного законодавства, доводи позивача щодо визнання договору оренди земельної ділянки від 28.05.2003р., недійсним згідно статті 203 ЦК України у даному випадку є безпідставними.

Разом з тим, в обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що спірний договір укладений з порушенням чинного законодавства, статті 229 ЦК України, зокрема, на те, що особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, при цьому вважаючи, що дві сторони спірного договору помилилися щодо певних обставин.

Суд апеляційної інстанції з такими доводами позивача (апелянта) не погоджується.

Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. (зазначені висновки наведено у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013р. у цивільній справі № 6-118цс13).

Згідно пункту 19 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що обставини щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

В свою чергу поняття "помилки щодо обставин правочину" в розрізі правозастосування норм статті 229 ЦК України, висвітлено у листі Верховного Суду України "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсним" від 24.11.2008р.

Так, воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Відповідно до позиції Верховного Суду України, такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

Як розяснено пунктом 3.9 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" за змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції, вважає доводи позивача щодо визнання договору недійсним з посиланням на статтю 229 ЦК України також безпідставними, оскільки укладаючи 28.05.2003р. з відповідачем договір оренди земельної ділянки, позивач був ознайомлений з умовами договору та відповідно прийняв їх. Згідно даного договору орендареві надано у платне володіння і користування земельну ділянку загальною площею 1,0295га під будівництво 180 гаражів для легкових автомобілів.

В умовах договору сторони чітко зазначили загальну площу орендованої земельної ділянки та кількість гаражів для легкових автомобілів. Вказуючи на даний правочин, як на такий що вчинений під впливом помилки, позивач суперечить своїм доводам та обґрунтуванням, оскільки, позивач висловлюючи власне волевиявлення підписав договір та погодився із загальною площею земельної ділянки 1,0295 га та кількістю гаражів для легкових автомобілів - 180. Жодних заперечень чи зауважень щодо зазначених обставин та умов сторонами договору не висловлювалось.

Позивач, стверджуючи про наявність помилки під час укладання договору, оскільки у первісному варіанті земельна ділянка мала бути виділена на 340 легкових автомобілів з загальною площею земельної ділянка 2,5-2 га, не підтверджує дані обставини належними та допустимими доказами.

Позивачем не подано до суду жодних документів: заяв, звернень, поданих ним як юридичною особою до виконавчого комітету для надання земельної ділянки з відповідною площею 2,5-2 га під будівництво 340 гаражів для легкових автомобілів; відповідних пропозицій виконавчого комітету з такими площами та кількістю гаражів, проектів рішення міської ради, пояснювальних записок, тощо, які могли б підтвердити наведені обставини.

Таким чином, позивачем на підтвердження своїх вимог про визнання спірного договору від 28.05.2003р. недійсним не доведено обставини, з якими закон пов'язує його недійсність, зокрема, щодо яких саме обставин помилилася будь яка із сторін правочину - правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта і така помилка насправді мала місце.

Щодо доводів позивача про порушення його прав укладенням оспорюваного договору колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002р. визначено, що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду для захисту своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 статті 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Приписами статті 15 ЦК України визначено право особи як на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, так і на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому, обов'язковою умовою такого звернення є порушення іншими особами майнового права чи інтересу позивача.

Частиною 2 статті 21 ГПК України встановлено, що позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Обов'язковим при зверненні до суду з певною матеріально-правовою вимогою є доведення позивачем під час розгляду справи фактів порушення, невизнання, оспорювання своїх прав та законних інтересів, на захист яких заявлено позов.

Підставою даного позову є порушення норм чинного законодавства при укладенні договору оренди земельної ділянки 28.05.2003р. та прав позивача як сторони спірного договору, який укладений на підставі рішення №22 третьої сесії Хмельницької міської ради від 19.06.2002р.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, на час укладання позивачем ГК "Автолюбитель" спірного договору 28.05.2003р., порушення прав позивача, не відбулося. Договір укладено згідно норм законодавства, дотримано всі вимоги, які є необхідними для дійсності правочину. Орендар (позивач) погодився з умовами договору та підписав його.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення №22 третьої сесії Хмельницької міської ради від 19.06.2002р., на підставі якого укладався спірний договір, є чинним та в судовому порядку сторонами, у тому числі і позивачем за даним спором, не оскаржувалося.

Рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 14.10.1999р. №740 не є безпосередньою підставою для укладення спірного договору, оскільки спірний договір укладений на підставі рішення №22 третьої сесії Хмельницької міської ради від 19.06.2002р., щодо підроблення якого або визнання його недійсним позивачем не надано жодного доказу.

На підставі поданих доказів, з урахуванням усіх обставин справи, керуючись наведеними нормами законодавством, апеляційний господарський суд не встановив факту наявності порушення, невизнання чи оспорювання прав та інтересів позивача, на захист яких подано даний позов.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність обставин, з якими закон повязує підстави для визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Оскільки позивачем не доведено, що договір оренди земельної ділянки від 28.05.2003р. не відповідає вимогам законодавства та порушує його права, також не довів обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, у позові слід відмовити.

Посилання позивача на те, що в ході проведення перевірки правоохоронними органами були проведені експертизи щодо наявності (відсутності) ознак технічної підробки додатку №1 до рішення виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 14.10.1999р. №740, якими встановлено, що у первісному варіанті земельна ділянка мала бути виділена на 340 легкових автомобілів з виправленням на 180, площа земельної ділянка у первісному вигляді була вказана 2 га з виправленням на 1 га, правомірно не прийнято судом першої інстанції до уваги, оскільки позивачем не подано будь якої інформації щодо кримінального провадження, на яке посилається останній.

Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності, слід зазначити наступне.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 Цивільного кодексу України.

Пунктом 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" з подальшими змінами та доповненнями, розяснено, що за змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як з'ясовано судом апеляційної інстанції, позивач (він же скаржник за даною апеляційною скаргою) володів інформацією про зміну розміру земельної ділянки як на момент укладення договору оренди, так і у подальшому, коли ініціював звернення із заявою до правоохоронних органів у лютому 2011 року (висновок спеціаліста №109 від 09.02.11р. здійснювався на підставі відношення за вих. №1208/3 від 04.02.11р. про призначення техніко-криміналістичного дослідження документів, винесеного начальником Центрального ВМ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області підполковником міліції ОСОБА_5В.). Цей висновок (а.с.70-75) стосувався архітектурно-планувального завдання №128 від 18.10.99р. Інший висновок спеціаліста (а.с.65-69) - №69 від 31.01.12р. стосувався рішення виконкому Хмельницької ради №740 від 14.10.99р.

Судом першої інстанції, враховуючи обставини справи, встановлено, що в даному випадку позовна давність сплила. Так, днем початку перебігу строку позовної давності у даній справі слід вважати день вчинення правочину (укладення договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Апелювання скаржника до суду другої інстанції з приводу встановлення даної обставини місцевим господарським судом - сплив позовної давності, - та, як наслідок, виключення її із мотивувальної частини є безпідставним та необґрунтованим. Суд апеляційної інстанції, з огляду на обставини, що зазначені вище, відхиляє таке клопотання.

Враховуючи, що в задоволенні позову слід відмовити по суті, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що при розгляді даного спору, позовна давність не може бути застосована.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин, враховуючи норми чинного законодавства, наявні матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність законних обставин для визнання недійсним спірного договору, як і порушення даним договором його прав та законних інтересів, у зв'язку з чим судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволені позову.

Висновок господарського суду Хмельницької області про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 28.05.2003р. є правомірним.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Гаражного кооперативу "Автолюбитель" від 27.01.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 16 січня 2017 року у справі №924/1203/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №924/1203/16 повернути господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Демянчук Ю.Г.

Суддя Крейбух О.Г.