КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2017 р. Справа№ 910/23209/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників

позивача: Вельгош Т.М.;

відповідача: Терещенко Т.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Промінвестбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 18.01.2017р.

у справі №910/23209/16 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Приватного підприємства "Оліяр"

до Публічного акціонерного товариства "Промінвестбанк"

про відшкодування збитків 1 258 228,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Оліяр" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Промінвестбанк" (далі - відповідач) 1 258 228,00 грн. збитків, завданих внаслідок порушення відповідачем умов договору банківського рахунку від 01.04.2011р. №227, укладеного між сторонами.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість та непідтвердженість його вимог належними доказами. Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- постановою правління Національного банку України від 15.02.2016р. №74/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Акціонерний промислово-інвестиційний банк» до категорії проблемних» встановлено ліміт грошових коштів на кореспондентському рахунку, тобто у період з 15.02.2016р. по березень 2016 року не здійснювалося розрахунково-касове обслуговування із юридичними і фізичними особами;

- платіжне доручення позивача було виставлено саме 03.03.2016р., тобто у період, коли існували обмеження у здійсненні відповідачем своєї діяльності, а тому вина відповідача у не проведенні оплати за вказаним платіжним дорученням відсутня;

- в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили факт понесення позивачем збитків чи упущеної вигоди;

- оскільки порушення строків виконання платіжного доручення відбулося не з вини відповідача, останній просив суд зменшити суму збитків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.01.2017р. у справі №910/23209/16 позовні вимоги задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 042 578,00 грн. збитків, 81 099,00 грн. процентів за користування коштами, 134 550,00 грн. пені та судовий збір у розмірі 18 873,42 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2017р. у справі №910/23209/16 та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір штрафних санкцій.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Загалом, доводи апеляційної скарги відповідача ідентичні тим, що наводилися ним під час розгляду справи місцевим господарським судом. Зокрема, відповідач звертав увагу на невідповідність суми збитків, вказаної в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, сумі, зазначеній в резолютивній частині рішення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2017р. (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.02.2017р.

13.02.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017р. клопотання позивача було задоволено, доручено Господарському суду Львівської області забезпечити проведення відеоконференції 23.02.2017р. об 11-00 год. у приміщенні Господарського суду Львівської області за адресою: вул. Личаківська 128, м. Львів, 79014.

В судовому засіданні 23.02.2017р. представник відповідача підтримала апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просила суд скаргу задовольнити, частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2017р. у справі №910/23209/16 та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір штрафних санкцій.

В судовому засіданні 23.02.2017р. представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 23.02.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

01.04.2011р. між позивачем, як клієнтом, та відповідачем, як банком, було укладено договір банківського рахунку №227 (далі - Договір банківського рахунку) (том справи - 1, аркуші справи - 12-15).

За умовами Договору банківського рахунку (п.п.1.1-1.3) банк, на підставі заяв(-и) клієнта, встановленої форми, відкриває клієнту поточні(-ий) рахунки(-ок) в національній та/або іноземній(-их) валюті(-ах) (далі - поточні рахунки) та здійснює його розрахунково-касове обслуговування відповідно до статуту банку, тарифів, законодавства України, а також умов функціонування кореспондентських рахунків банку. У випадку відкриття поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватись з використанням спеціального платіжного засобу у вигляді пластикової картки (далі - картка), банк надає клієнту у користування картку та здійснює обслуговування такого поточного рахунку за платіжною схемою (дебетовою, дебетово-кредитною або кредитною), передбаченою у заяві паро відкриття поточного рахунку. Банк та клієнт домовились, що дія цього Договору рівною мірою поширюється на всі поточні рахунки, відкриті клієнтом у банку.

Позивачу було відкрито в банківській установі відповідача кілька поточних рахунків, зокрема, рахунок №8308 в гривні (довідка відповідача №114-20-2-22/83 від 30.12.2014р. - том справи - 1, аркуш справи - 16).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що 26.02.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Експрес Логістик", як продавцем, та позивачем, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу №26/02/16-1/1 від 26.02.2016р. (далі - Договір купівлі-продажу), на виконання умов якого позивач через відповідача, як банківську установу, перерахував зі свого поточного рахунку №8308 грошові кошти у загальній сумі 10 350 000 грн. згідно з платіжним дорученням №229 від 03.03.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 17).

Однак, вказане платіжне доручення не було виконано відповідачем у встановлені строки, внаслідок чого позивачем було порушено строки здійснення розрахунків зі своїм контрагентом за договором купівлі-продажу №26/02/16-1/1 від 26.02.2016р. і сплачено штрафні санкції за рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» від 08.08.2016р. в розмірі 1 035 000,00 грн., а також 6 890,00 грн. третейського збору за розгляд справи в третейському суді та 689,00 грн. витрат на оплату судового збору, що разом складає 1 042 579,00 грн.

Зважаючи на те, що збитки були завдані позивачу внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань перед позивачем за Договором банківського рахунку, вказані збитки мають бути відшкодовані позивачу за рахунок відповідача.

За розрахунком позивача, з відповідача підлягають стягненню 1 042 579,00 грн. збитків, 81 099,00 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 134 550,00 грн. пені за весь період прострочення.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з п.8 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

В ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема: додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Отже, для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, вини відповідача. При цьому обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданих збитків та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і збитками покладено на позивача.

Як уже зазначалося вище, позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач зазнав збитків внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань за укладеним з позивачем Договором банківського рахунку в частині перерахування коштів по платіжному дорученню позивача №229 від 03.03.2016р.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ст. 1066 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначає Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", який встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно зі ст. 1 названого Закону платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

В ст. ст. 4, 5 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що для проведення переказу можуть використовуватися кошти як у готівковій, так і в безготівковій формі. Види безготівкових розрахунків визначаються законами та прийнятими на їх основі нормативно-правовими актами Національного банку України. Суб'єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем. Відносини між суб'єктами переказу регулюються на підставі договорів, укладених між ними з урахуванням вимог законодавства України.

Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня (ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

В процесі судового розгляду було встановлено, що відповідач не виконав у визначені законодавством строки платіжне доручення позивача №229 від 03.03.2016р. на перерахування грошових коштів у сумі 10 350 000 грн. на користь контрагента позивача за Договором купівлі-продажу - Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес Логістик".

В ст. 1074 Цивільного кодексу України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Експрес Логістик» звернулося до постійно діючого третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» з позовом про стягнення з позивача 1 035 000,00 грн. штрафу.

Рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» від 08.08.2016р. присуджено до стягнення з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Логістик» 1 035 000,00 грн. штрафу, 6 890,00 грн. третейського збору за розгляд справи в третейському суді та 689,00 грн. витрат на оплату судового збору, що разом складає 1 042 579,00 грн.

На виконання вказаного рішення третейського суду Господарським судом Львівської області було видано накази у справі №914/2265/16 від 19.10.2016р. та від 05.12.2016р. (том справи - 1, аркуші справи - 22-23).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Експрес Логістик» направило позивачу претензію №298-11вих. від 25.11.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 24), в якій запропонувало сплатити стягнуті рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» від 08.08.2016р. грошові кошти.

Позивач виконав вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес Логістик» та сплатив 30.11.2016р. на його користь 1 042 579,00 грн., що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача (том справи - 1, аркуш справи - 26).

В процесі судового розгляду було встановлено, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачем було порушено грошові зобов'язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Експрес Логістик" за Договором купівлі-продажу, у зв'язку з чим вказане товариство застосувало до позивача штрафні санкції у вигляді 10% ціни договору, що становить 1 035 000,00 грн. Окрім того, позивач сплатив на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес Логістик" 6 890,00 грн. третейського збору за розгляд справи в третейському суді та 689,00 грн. витрат на оплату судового збору.

Вказані суми коштів були сплачені позивачем і фактично є збитками, яких зазнав позивач у зв'язку з порушенням відповідачем своїх договірних зобов'язань за Договором банківського рахунку.

Колегією суддів враховано посилання відповідача на постанову Правління Національного банку України №74/БТ від 15.02.2016р. «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Однак, вказана постанова відсутня в матеріалах справи. Окрім того, згідно з поясненнями відповідача вказаною постановою було встановлено ліміт грошових коштів на кореспондентському рахунку, тобто введено певні обмеження. Натомість, докази, які б свідчили про встановлення прямої заборони відповідачу здійснювати будь-яке розрахунково-касове обслуговування юридичних та фізичних осіб, які відкрили рахунки в банківській установі відповідача, та/або доказів повідомлення відповідачем про такі обмеження в матеріалах справи відсутні.

Відповідачем не заперечується факт невиконання платіжного доручення позивача, внаслідок чого останній не зміг розрахуватися зі своїм контрагентом та був змушений сплатити штрафні санкції за порушення договірних зобов'язань за рішенням третейського суду.

Тобто, в даному випадку наявні всі складові елементи цивільного правопорушення, з якими законодавство пов'язує застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, у зв'язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача 1 042 579,00 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 1073 Цивільного кодексу України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

За відсутності визначення договором банківського рахунка розміру процентів за користування банком грошовими коштами клієнта та у разі неприйняття банком вкладів на вимогу, банк відповідно до ч.1 ст. 1061 Цивільного кодексу України зобов'язаний виплатити проценти в розмірі облікової ставки Національного банку України (аналогічна правова позиція викладена в Листі Верховного Суду України від 01.04.2012р. з посиланням на постанови Верховного Суду України у справі №3-58г10 від 13.12.2010р., у справі №3-13гс11 від 14.03.2011р. та у справі №3-51гс11 від 06.06.2011р.).

За розрахунком позивача, з відповідача підлягає стягненню 81 099,00 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 134 550,00 грн. пені, яка розрахована позивачем з урахуванням відомостей щодо строків виконання платіжного доручення №229 від 03.03.2016р., не операційних днів та дати фактичного закриття поточного рахунку (23.03.2016р.).

Колегією суддів перевірено розрахунок, здійснений позивачем, який є арифметично правильним, а тому в цій частині вимоги правомірно визнано місцевим господарським судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на відсутність доказів, які б свідчили про фактичне понесення позивачем збитків чи упущеної вигоди є безпідставним та спростовується наявними в матеріалах справи наказами у справі №914/2265/16 від 19.10.2016р. та від 05.12.2016р., виданими Господарським судом Львівської області на виконання рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація» від 08.08.2016р., а також випискою по рахунку позивача від 30.11.2016р. (том справи - 1, аркуші справи - 22-23, 26).

В апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що місцевим господарським судом не було враховано норми ст. 233 Господарського кодексу України та безпідставно не зменшено розмір штрафних санкцій, які позивач заявив до стягнення з відповідача.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Чинне законодавство свідчить про те, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п.3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

У зазначеній нормі Господарського процесуального кодексу України йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України).

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом (аналогічна правова позиція наведена в п.п.3.17.4 п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Як вбачається з матеріалів справи, в резолютивній (прохальній) частині відзиву на позов відповідач, посилаючись на положення ст. 233 Господарського кодексу України, просив суд зменшити не розмір штрафних санкцій, нарахованих позивачем, а безпосередньо розмір завданих збитків, що вищезгаданою статтею не передбачено.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність виняткових обставин, за яких суд міг би зменшити розмір саме штрафних санкцій, зокрема, доказів на підтвердження скрутного майнового стану відповідача, тощо.

Тобто, в даному випадку місцевим господарським судом не було порушено ст. 233 Господарського кодексу України.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, тоді як місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Промінвестбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2017р. у справі №910/23209/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.01.2017р. у справі №910/23209/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/23209/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова