ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.02.2017 Справа № 904/12520/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Фірма "Реагент", м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства з іноземними інвестиціями "Дніпропетровський завод хімічних виробів", м. Дніпро

про визнання договору недійсним

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Бойчук Ю.С.

Представники:

від позивача: Комарницька А.С., представник за довіреністю № б/н від 27.12.2016

від відповідача: Коптєлова Н.Л., представник за довіреністю № 1201 від 12.01.2017

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Фірма "Реагент" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю підприємства з іноземними інвестиціями "Дніпропетровський завод хімічних виробів" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору №01-Э-1 про спільне використання технологічних мереж Основного споживача від 02.01.2008.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.01.2017 року порушено провадження у справі № 904/12520/16, прийнято позовну заяву та справу призначено до розгляду в засіданні на 09.02.2017.

06.02.2017 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, заява про застосування строків позовної давності та витребувані судом документи.

09.02.2017 повноважний представник позивача в судове засідання не з'явився, але 08.02.2017 від позивача до суду надійшли:

- клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату;

- докази повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи;

- власне письмове підтвердження того, що у провадженні господарських судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та немає рішення цих органів з такого спору.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017 відкладено судове засідання на 28.02.2017.

28.02.2017 до суду від позивача надійшло пояснення на відзив та клопотання про продовження строку розгляду справи та витребування доказів, а саме оригінал договору на постачання електроенергії № 7833/44-60-14 від 01.07.2008, укладений відповідачем з постачальником електричної енергії (ПАТ "ДТЕК "Дніпрообленерго") з усіма додатками, а також інші договори на постачання електричної енергії, які укладалися відповідачем протягом дії спірного договору.

Необхідність витребування зазначених доказів зумовлена тим, що позивач має припущення в тому, що відповідач, купуючи електричну енергію у постачальника, перепродував її позивачу за більшою ціною аніж та, за якою він придбав електроенергію у постачальника, чим порушував права позивача на отримання електричної енергії за регульованим тарифом, встановленим на законодавчому рівні.

Повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

В свою чергу, повноважний представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав, просив суд застосувати у справі строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 28.02.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

02.01.2008 між Відкритим акціонерним товариством "Фірма "Реагент" (далі - позивач, субспоживач) та Товариством з обмеженою відповідальністю підприємством з іноземними інвестиціями "Дніпропетровський завод хімічних виробів" (далі - відповідач, основний споживач) був укладений договір № 01-Э-1 про спільне використання технологічних мереж Основного споживача (далі - Договір).

Згідно з п. 1.1. Договору основний споживач зобов'язується забезпечити передачу електричної енергії в межах величин, дозволених субспоживачу до використання, а субспоживач - своєчасно сплачувати за використання електричної мережі отримані послуги, в тому числі за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії. Сторони зобов'язуються виконувати інші умови, визначені цим договором та додатками до Договору, які є його невід'ємними частинами.

За умовами п. 9.3 Договору відносини основного споживача та постачальника електричної енергії у частині передачі електричної енергії субспоживачу регулюються договором про постачання електричної енергії, який укладений між постачальником електричної енергії та основним споживачем.

Цей договір укладається на термін до 31 грудня 2008 року, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення цього терміну не буде заявлено однією із сторін про відмову цього договору або перегляд. Договір може бути розірвано і в інший термін з ініціативою будь-якої із сторін у порядку, визначеному законодавством (п. 10.4 Договору).

Посилаючись на те, що позивач договору на постачання електричної енергії з енергопостачальною організацією не укладав та споживав електроенергію, яка фактично продавалася відповідачем позивача за Договором, позивач вважає, що постачання електричної енергії відповідачем є неправомірним та порушує умови пункту 1.2 Договору.

Також позивач стверджує, що відсутність у відповідача ліцензії на постачання електроенергії є підставою для визнання недійсним укладеного між сторонами Договору на підставі ст. 227 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач зазначає, що згідно з п. 1.5 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ) в редакції станом на 25.12.2008, у разі підключення електроустановок споживача до електричних мереж, власник яких не є постачальником електричної енергії, та виникнення у споживача відповідно до законодавства України зобов'язань вносити плату за перетікання реактивної електроенергії, між споживачем та цим власником електричних мереж на основі типового договору укладається саме договір про технічне забезпечення електропостачання споживача.

Позивач зауважує, що сторони Договору не привели свої договірні відносини у відповідність до законодавства шляхом припинення дії спірного Договору та укладення між собою договору про технічне забезпечення електропостачання споживача, у зв'язку з чим Договір не відповідає вимогам законодавства України та має бути визнаний недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд визнати договір №01-Э-1 про спільне використання технологічних мереж Основного споживача від 02.01.2008 недійсним.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі з таких підстав.

За твердженням відповідача, зміст договору на момент його укладення не суперечив нормам Цивільного кодексу України, ПКЕЕ, інтересам держави, суспільства, його моральним засадам, укладення такого виду договору між власником електромереж (відповідачем) і субспоживачем (позивачем) був передбачений ПКЕЕ, а зміст його викладений на підставі типового договору (додаток до ПКЕЕ в редакції на момент вчинення правочину). Доказів, які б спростовували це твердження, матеріали позову не містять.

Відповідач звертає увагу на те, що відсутні докази того, що позивач мав намір і здійснював заходи щодо приведення саме своїх договірних взаємовідносин з ліцензіатом (постачальником електроенергії за регульованим тарифом, зокрема, ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго") та з власником мереж (відповідачем) до належного стану, у зв'язку з чим, право Позивача на укладення договору про постачання електроенергії та договору про технічне забезпечення електропостачання відповідачем не порушувалося.

Як зауважує відповідач, Договір припинив свою дію відповідно до п. 10.4 Договору з 30.12.2015 на підставі повідомлення відповідача, здійсненого листом № 211/15-1 від 02.11.2015. Доказів того, що умови Договору виконуються позивачем не надано.

Крім того, відповідач зазначає, що для укладення Договору відповідачу як власнику електромереж не потрібна ліцензія, оскільки дана вимога не встановлена законодавством у сфері електроенергетики та спеціальним законом у сфері ліцензійної діяльності, тому відповідач вважає невірним посилання позивача на порушення ст. 227 Цивільного кодексу України. Також відповідач звертає увагу, що ні Законом України "Про електроенергетику", ні іншими нормами законодавства не встановлена відповідальність відповідача за здійснення господарської діяльності за Договором, так само не встановлена його недійсність.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України ).

Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договір відповідно до цивільного законодавства України є різновидом правочину.

Виходячи з положень ст. 215 Цивільного кодексу України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого господарського суду України в п. 2 постанови № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.13р., правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного Кодексу України, а саме:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 2 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, яка розглянута Судовою палатою у господарських справах і Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України.

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Сторонами в п. 1.2 Договору погоджено, що основний споживач (відповідач) забезпечує передачу електричної енергії після укладення цього договору та договору про постачання електричної енергії, який укладається між субспоживачем (позивачем) та постачальником електричної енергії.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що в порушення п. 1.2 Договору він не укладав договору про постачання електричної енергії з постачальником електричної енергії. Разом з цим позивачем не надано доказів та не доведено, що його право на укладення цього договору та приведення саме своїх договірних взаємовідносин з постачальником електричної енергії було порушено відповідачем під час вчинення або виконання умов Договору.

Господарський суд звертає увагу на те, що станом на дату укладення Договору - 02.01.2008 взаємовідносини позивача та відповідача були врегульовані Правилами користування електричною енергією (ПКЕЕ), затвердженими постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 (в редакції від 19.12.2006), в п. 1.2 розділу 1 "Загальні положення" яких були надані визначення таких термінів:

- постачальник електричної енергії - суб'єкт господарювання, який отримав ліцензію НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії;

- споживач електричної енергії - юридична або фізична особа, що використовує електричну енергію для забезпечення потреб власних електроустановок на підставі договору;

- основний споживач - споживач електричної енергії або власник електричних мереж, який передає частину електроенергії своїми технологічними електричними мережами субспоживачам;

- субспоживач - споживач, електроустановки якого приєднані до технологічних електричних мереж основного споживача;

- договір про спільне використання технологічних електричних мереж основного споживача - домовленість двох сторін (основний споживач і субспоживач або постачальник електричної енергії), що є документом певної форми, який встановлює зміст та регулює правовідносини між сторонами під час передачі електричної енергії технологічними мережами основного споживача для потреб субспоживача, електропередавальної організації або постачальника електричної енергії.

Згідно з п. 14 розділу 1 "Загальні положення" ПКЕЕ (в редакції станом від 19.12.2006), у разі придбання субспоживачем електричної енергії в точці продажу, яка не збігається з межею балансової належності його електроустановок, доставка належної субспоживачу електричної енергії до межі балансової належності його електроустановок оплачується цим субспоживачем відповідно до умов договору про спільне використання технологічних електричних мереж з відповідним власником електричних мереж.

Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України №1449 від 25.12.2008 до ПКЕЕ було внесено ряд змін, згідно яких змінився порядок договірних відносин між постачальником електричної енергії, підприємствами, які є основними споживачами та субспоживачами, а також електропередавальними організаціями.

Згідно з п. 1.5 розділу 1 "Загальні положення" ПКЕЕ (в редакції станом на 16.02.2009) у разі підключення електроустановок споживача до електричних мереж, власник яких не є постачальником, електричної енергії, та виникнення у споживача відповідно до законодавства України зобов'язань уносити плату за перетікання реактивної електроенергії, між споживачем та цим власником електричних мереж на основі типового договору (додаток 1) укладається договір про технічне забезпечення електропостачання споживача.

З вищевикладеного вбачається, що станом на дату укладення договору сторонами було дотримано вимоги Правил користування електричною енергією, оскільки згідно з вимогами ПКЕЕ між сторонами повинен був укладений саме договір про спільне використання технологічних електричних мереж основного споживача. Крім того, зміст укладеного договору відповідає типовому договору, який є додатком до ПКЕЕ в редакції від 19.12.2006, яка діяла на дату вчинення правочину. В подальшому зазначений договір виконувався сторонами за відсутності заперечень та зауважень щодо його форми та змісту, про що свідчать підписані сторонами акти надання послуг за період з липня по грудень 2015 року, які містяться в матеріалах справи (а.с. 20-31).

Листом № 211/15-1 від 02.11.2015 відповідач повідомив позивача про розірвання Договору згідно з п. 10.4 Договору з 30.12.2015, без подальшого поновлення. Зазначений лист був отриманий позивачем 10.11.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 4548 (а.с. 54). В матеріалах справи відсутні докази щодо подальшого виконання Договору сторонами.

Господарський суд вважає за необхідне також зазначити про те, що чинним законодавством в сфері електроенергетики та в сфері ліцензованої діяльності не передбачена необхідність отримання ліцензії для здійснення діяльності щодо передачі електричної енергії за договором про спільне використання технологічних мереж основного споживача, тому посилання позивача на те, що Договір був укладений відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії) та має бути визнаний недійсним на підставі ст. 227 Цивільного кодексу України, є необґрунтованими та до уваги судом не приймаються.

Окрім того, п. 3 ст. 277 Господарського кодексу України встановлено: абонент має право відпускати енергію приєднаним до його мереж вторинним споживачам (субабонентам). У цьому випадку субабоненти укладають договір енергопостачання з абонентом і мають права та несуть обов'язки абонента, а абонент має права та несе обов'язки енергопостачальника.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявності підстав для визнання недійсним спірного Договору, а тому позов не підлягає задоволенню.

Клопотання щодо витребування доказів суд відхиляє, оскільки розглядається позов немайнового характеру, і для його вирішення не мають значення ціни і тарифи, за якими сторони розраховувались між собою, як і ціни і тарифи розрахунків відповідача із ПАТ "ДТЕК "Дніпрообленерго".

Клопотання щодо продовження процесуальних строків суд також відхиляє, так як воно безпідставне.

Щодо застосування строків позовної давності, господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності, заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по справі покладаються на позивача.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 626, 627 Цивільного кодексу України, ст. 179, 277 Господарського кодексу України, ст.ст. 4, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання його повного тексту і може бути оскаржено протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 28.02.2017

Суддя Н.Е. Петренко