ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року Справа № 915/229/16

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Фролова В.Д. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Зоря-Сервіс

54001, м.Миколаїв, вул. Велика Морська, 89

до відповідача: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз

54003, м.Миколаїв вул. Чигрина, 159

про: спонукання до виконання умов мирової угоди шляхом стягнення 1400000,00 грн. боргу.

ПРЕДСТАВНИКИ:

Від позивача: ОСОБА_1, за довіреністю,

Від відповідача: ОСОБА_2, за довіреністю,

ОСОБА_3, за довіреністю.

СУТЬ СПОРУ: Позивач 04.03.2016 року звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом спонукати відповідача до виконання мирової угоди на стадії виконання від 28.07.2004р., затвердженої ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.08.2004р. у справі № 8/167, з урахуванням додаткових угод до неї №1 від 01.08.2006р., №2 від 03.01.2007р., №3 від 30.03.2007р., №4 від 05.07.2007р., та стягнути з відповідача на користь позивача 1400000,00 грн. та судовий збір в сумі 21000,00 грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі: судових рішень по господарській справі №8/167; матеріалів виконавчих проваджень, зокрема постанови ВДВС від 21.01.2004р. про відкриття виконавчого провадження; умов мирової угоди (від 28.07.2004р., з подальшими змінами), затвердженої на стадії виконання Господарським судом Миколаївської області 10.08.2004р.; норм ст. ст. 526, 261, 509 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України та мотивовані тим, що з вересня 2007 року відповідач перестав сплачувати кошти за мировою угодою, але в подальшому: рішенням суду у справі №915/2140/14 від 16.07.2015р. було стягнуто з відповідача заборгованість за мировою угодою від 25.07.2004р. за період з липня по вересень 2007 року в сумі 100000,00 грн.; рішенням суду по справі №915/1395/15 від 16.12.2015р. було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за мировою угодою від 25.07.2004р. за період з вересня 2007 року по березень 2008 року в сумі 700000,00 грн.

Позивач зазначає, що на день подання цієї позовної заяви до суду заборгованість відповідача за мировою угодою від 28.07.2004р. складає 5225342,25 грн. Стягувана за цим позовом заборгованість в сумі 1400000,00 грн. складається з:

- 74686,45 грн. залишок заборгованості за грудень 2008 року (як різниця між сумою, затвердженою в додатковій угоді №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди від 28.07.2004р. в розмірі 145500,00 грн. та сумою 39813,55 грн., яка була заявлена до стягнення у справі 915/206/16;

- 1259500,00 грн. (по 114500 грн. щомісяця за період з січня 2009 року по листопад 2009 року включно згідно додаткової угоди №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди від 28.07.2004р.;

- 65813,55 грн. частка боргу за грудень 2009 року (згідно додаткової угоди №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди від 28.07.2004р.

Відповідач у відзивах просить суд застосувати до позовних вимог позовну давність та у задоволенні позову відмовити позивачу повністю.

Відповідач, посилаючись на норми ст. ст. 257, 261, 256, 267 Цивільного кодексу України стверджує, що трирічний строк позовної давності для стягнення заборгованості за грудень 2008, січень-грудень 2009 року закінчився в січні 2012р. та січні 2013р. відповідно, заборгованість за січень 2011 року закінчився у лютому 2014 року. Відповідач також зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню й по суті, оскільки постановою про відмову у відкритті виконавчого провадження було відмовлено у відкритті виконавчого провадження саме за ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007р. по справі №8/167 про затвердження додаткової угоди №4 від 05.07.2007р., а не з виконання мирової угоди від 28.07.2004р. При цьому, за твердженням відповідача, ухвала про затвердження мирової угоди та ухвала про затвердження додаткової угоди це зовсім різні документи. Тобто, в даному випадку, позивачу не було відмовлено у відкритті виконавчого провадження за ухвалою суду від 10.08.2004р. у справі №8/167 про затвердження мирової угоди з тих підстав, що вона не відповідає вимогам, встановленим для виконавчих документів, а тому позивач не мав права на звернення до суду з даним позовом, як це передбачено абз.8 п. 7.9 Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. № 9.

22.03.2016р. Господарським судом Миколаївської області було прийнято рішення, залишене 11.05.2016р. постановою Одеського апеляційного господарського суду без змін, яким позов ТОВ Зоря-Сервіс був задоволений в повному обсязі.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.07.2016 р. вказані рішення та постанову було скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Миколаївської області.

Колегією суддів Вищого господарського суду України було встановлено, що судами не були досліджені доводи відповідача щодо порядку обліку строку позовної давності з погашення платежів, встановлених мировою угодою; судами не були досліджені у повному обсязі доводи позивача, які ним наводилися при розгляді спору, окрім іншого, щодо дотримання позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з відповідним позовом та про недоведеність відповідачем обставин пропуску позивачем строку позовної давності.

При цьому, судом касаційної інстанції зазначено, що при новому розгляді справи суду необхідно достеменно зясувати момент, з якого у спірних правовідносинах починається перебіг строку позовної давності, надавши оцінку усім доводам сторін, взявши їх до уваги чи спростувавши такі, і відповідно до встановленого застосувати норми права, які регулюють спірні правовідносини.

19.10.2016 р. позивач надав суду письмові пояснення щодо строку позовної давності, в яких зазначив, що, по-перше, в період з16 грудня 2003 року по 24 жовтня 2014 року право позивача було захищене, та строк позовної давності почав спливати з 27 жовтня 2014 року, тобто з моменту отримання постанови державного виконавця; по-друге, в період з березня 2008 року по жовтень 2014 року позивач в силу обєктивних причин не мав змоги стягнути спірні кошти; по-третє, позивачем наголошено, що Вищим господарським судом України при наданні висновку про те, що позовна давність за вимогами про виконання мирової угоди повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу (ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України), не враховано, що з березня 2008 року по жовтень 2014 року відносно вказаного боргу було наявне відкрите виконавче провадження. Тому доводи відповідача про такий же самий початок перебігу позовної давності є необґрунтованим.

Відповідач у відзиві просить суд застосувати до позовних вимог позовну давність та у задоволенні позову відмовити позивачу повністю, зазначаючи що позивачем пропущено строк позовної давності у звязку зі спливом строку позовної давності у спірних правовідносинах ще у вересні 2010 року, так як про припинення виконання боржником своїх грошових зобовязань за мировою угодою позивачеві було відомо ще у вересні 2007 року, а ухвала по справі №8/167 якою було затверджено додаткову угоду №4 від 05.07.2007р. до мирової угоди на стадії виконання від 28.07.2004р. не була підставою для відкриття виконавчого провадження та не підлягала виконанню державною виконавчою службою. Тобто позивач не був позбавлений в цей період, і без отримання постанови державного виконавця про відмову у відкриття виконавчого провадження, звернутися з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, шляхом стягнення грошових коштів.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши в судових засіданнях представників сторін, дослідивши докази у їх сукупності, господарський суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 23.10.2003р. у справі №8/167 в позові ТОВ Зоря-Сервіс про стягнення з ПАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз заборгованості у сумі 8587435,83 грн. було відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.12.2003р., залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 29.04.2004р. апеляційну скаргу ТОВ Зоря-сервіс на рішення господарського суду Миколаївської області від 23.10.2003р. у справі №8/167 задоволено частково; рішення скасовано, позов задоволено та стягнуто з ВАТ Миколаївгаз на користь ТОВ Зоря-сервіс борг у сумі 7512118,08 грн. та збитки від інфляції у сумі 1075317,75 грн.; Дочірню компанію Газ України національної акціонерної компанії Нафтогаз України від відповідальності звільнено.

26.12.2003р. Господарським судом Миколаївської області видано відповідний наказ, який був предявлений до виконання та, на виконання якого відділом Державної виконавчої служби Ленінського району управління юстиції м.Миколаєва було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.01.2004р.

На стадії виконання судового рішення позивач та відповідач уклали мирову угоду від 28.07.2004р., яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 10.08.2004р., у звязку з чим державним виконавцем винесена постанова від 29.11.2004р. про закінчення виконавчого провадження.

В подальшому сторонами укладались додаткові угоди до мирової угоди від 28.07.2007р., а саме: 01.08.2006р. сторонами була підписана додаткова угода №1, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 23.08.2006р.; 03.01.2007р. - додаткова угода №2, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 20.02.2007р.; 30.03.2007р. - додаткова угода №3, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 18.04.2007р.; 05.07.2007р. - додаткова угода №4, яка затверджена ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.07.2007р.

Зазначені додаткові угоди є невідємними частинами мирової угоди від 28.07.2004р.

В період з серпня 2004 року по вересень 2007 року відповідач належним чином виконував свої зобовязання, сплачуючи заборгованість згідно з умовами мирової угоди (зі змінами та доповненнями).

Починаючи з вересня 2007 року ВАТ Миколаївгаз перестав виконувати умови мирової угоди та сплачувати наявний борг. У звязку з цим, позивач заявою від 05.03.2008р. вих. №141 звернувся до Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження на суму простроченої заборгованості за мировою угодою в розмірі 644060,0 грн.

Постановою Ленінського відділу ДВС ММУЮ від 11.03.2008р. було відкрито виконавче провадження. Постановою від 25.03.2008р. виконавче провадження було зупинено на підставі п. 15 ч. 1 ст. 34 Закону України Про виконавче провадження. Постановою начальника відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області від 28.11.2008р. було передано зведене виконавче провадження про стягнення коштів з ВАТ Миколаївгаз на загальну суму 11315994,68 грн. з Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції до підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. Постановами Відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області від 01.03.2013р. було: 1) поновлено виконавче провадження з примусового виконання ухвали суду від 19.09.2007р. у справі №8/167; змінено назву сторони виконавчого провадження боржника з ВАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз на ПАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз; та зупинено виконавче провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 37 ст. 39 Закону України Про виконавче провадження (у звязку з порушенням відносно боржника провадження у справі про банкрутство №915/22/2013).

В подальшому у звязку з припиненням провадження у справі про банкрутство ПАТ Миколаївгаз, постановою від 31.03.2014р. виконавче провадження було поновлено.

Дану постанову боржник оскаржив в судовому порядку та ухвалою суду від 01.07.2014р. у справі №8/167 (залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 09.09.2014р.) дії органу ДВС з поновлення виконавчого провадження були визнані неправомірними, а постанова від 31.03.2014р. про поновлення виконавчого провадження недійсною.

В ході розгляду скарг на дії органу ДВС у 2014 році господарським судом було встановлено, що ухвала суду від 28.07.2004р. не містить всіх реквізитів виконавчого документа та не підлягає примусовому виконанню в порядку Закону України Про виконавче провадження.

Постановою начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області від 22.10.2014р. було за результатами здійсненого контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання виконавчого провадження №10706927 скасовано постанови: від 11.03.2008р. про відкриття виконавчого провадження; від 25.03.2008р. про зупинення виконавчого провадження; від 16.12.2008р. про прийняття до виконання виконавчого провадження; від 01.03.2013р. про поновлення виконавчого провадження; від 01.03.2013р. про зміну назви сторони виконавчого провадження; від 01.03.2013р. про зупинення виконавчого провадження; від 31.03.2014р. про поновлення виконавчого провадження та від 28.04.2014р. про стягнення виконавчого збору.

Постановою відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Миколаївській області від 24.10.2014р. було відмовлено у відкриті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали суду від 19.07.2007р. про стягнення з ПАТ по газопостачанню та газифікації коштів згідно ухвали суду від 19.07.2007р. у справі № 8/167 про затвердження мирової угоди від 27.07.2004р.

У постанові від 24.10.2014р. про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець зазначив, що залишок заборгованості згідно виконавчого документа становить саме 6025342,25 грн. та відмовив у відкритті виконавчого провадження на вказану суму у звязку з тим, що ухвала суду від 19.07.2007р. не містить всіх реквізитів виконавчого документу, тому підлягає в примусовому порядку в порядку вимог Закону України Про виконавче провадження.

Вказана постанова у виконавчому провадженні №10706927 є чинною, у встановленому порядку не оскаржувалась та не скасовувалась, отже приймається господарським судом в якості доказу отримання позивачем відмови у відкриття виконавчого провадження на всю суму боргу, яка підлягала стягненню за мировою угодою, в тому числі на спірну суму, яка була заявлена до стягнення в межах даної справи.

У звязку з отриманням даної постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, керуючись приписами зокрема, п. 7.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України, позивач звернувся до господарського суду про стягнення частини заборгованості в розмірі 1400000,00 грн., яка підлягала сплаті за мировою угодою у справі №8/167.

Платіжними дорученнями від 06.06.2016 року № 1436, від 06.06.2016 № 1434, від 11.07.2016 року № 1936, від 14.07.2016 року відповідачем була частково погашена заборгованість на загальну суму 100000,00 грн. Отже в частині стягнення 100000,00 грн. боргу слід відмовити.

При попередньому розгляді справи судом було встановлено обґрунтованість позовних вимог, що не було спростовано і Вищим господарським судом України у постанові від 14.06.2016р. Скасовуючи постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.05.2016р. і рішення Господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016р., суд касаційної інстанції наголосив на необхідності достеменного зясування судом моменту, з якого у спірних правовідносинах починається перебіг позовної давності, надавши оцінку усім доводам сторін, взявши їх до уваги чи спростувавши такі.

Щодо виконання зазначених вказівок Вищого господарського суду України, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з приписами ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 5 вказаної статті визначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За твердженням відповідача, про порушення строків платежів за мировою угодою (зі змінами та доповненнями) відповідач дізнався ще у вересні 2007 року, тому строк позовної давності закінчився у вересні 2010 року.

Також відповідач зазначає, що позивач не був позбавлений права звернутись до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди у цей період і без отримання постанови органу ДВС про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Господарський суд не погоджується з даним твердженням відповідача враховуючи наступне.

Спірна заборгованість в сумі 1400000,00 грн. (у складі загальної суми боргу 8587435,83 грн.) була стягнута з відповідача постановою Одеського апеляційного господарського суду від 16.12.2003р. у справі №8/167.

На виконання вказаної постанови був виданий відповідний наказ, який був предявлений до примусового виконання до органів державної виконавчої служби та на стадії примусового виконання рішення згідно з приписами ст. 121 ГПК України між боржником та стягувачем була укладена мирова угода, яка була затверджена ухвалою суду від 10.08.2004р. В подальшому, до вказаної мирової угоди вносились зміни в частині зміни строків та сум добровільного погашення боргу боржником, які були затверджені відповідними ухвалами суду. Вказані ухвали в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувались та є чинними.

Отже, в даному випадку, між сторонами склалась ситуація з невиконання у добровільному порядку умов мирової угоди, укладеної на стадії примусового виконання рішення суду в порядку ст. 121 ГПК України, а не мирової угоди, укладеної сторонами в порядку ст. 78 ГПК України на стадії розгляду господарським судом спору про стягнення боргу.

Способи захисту порушеного права, повязаного із невиконанням в добровільному порядку таких мирових угод визначені, зокрема, постановами Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції (п.3.19) та №9 від 17.10.2012р. Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України (п.7.9).

Вказані способи визначають два шляхи дій стягувача у випадку невиконання боржником умов мирових угод: 1) предявлення ухвали про затвердження мирової угоди до примусового виконання у випадку, якщо вона відповідає вимогам статті 18 Закону України Про виконавче провадження та є виконавчим документом; та 2) звернення до господарського суду із позовом про спонукання до виконання умов мирової угоди, якщо ухвала про її затвердження не відповідає вимогам статті 18 Закону України Про виконавче провадження та не являється виконавчим документом.

За таких обставин, відлік строку позовної давності для захисту порушеного права в даному випадку починається лише у тому випадку, коли ухвала про затвердження мирової угоди не являється виконавчим документом та стягувач має право звертатись до суду з відповідним позовом (саме для захисту цього права починається відлік позовної давності, оскільки сама сума боргу фактично вже була стягнута постановою суду від 16.12.2003р.).

Однак, у випадку невиконання умов мирової угоди, затвердженої господарським судом в порядку ст. ст. 78, 80 ГПК України, для звернення до суду з позовом про спонукання до виконання такої мирової угоди достатньо лише факту відсутності у ухвали суду про затвердження мирової угоди статусу виконавчого документу (п.3.19 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. №18).

У випадку ж невиконання умов мирової угоди, затвердженої судом на стадії примусового виконання рішення суду в порядку ст. 121 ГПК України, для звернення до суду з позовом про спонукання до виконання такої мирової угоди передбачена сукупність умов, а саме: невідповідність ухвали суду про затвердження мирової угоди вимогам ст. 18 Закону України Про виконавче провадження та наявність постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження з цих підстав (п. 7.9 постанови Пленуму ВГСУ від 17.10.2012р. №9).

Отже, зважаючи на той факт, що мирова угода у справі №8/167 була затверджена судом саме в порядку ст. 121 ГПК України на стадії примусового виконання рішення суду, господарський суд має керуватись в даному випадку саме приписами постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р., яка передбачає наявність сукупності двох обставин для виникнення у стягувача права на звернення до суду з позовом про спонукання до виконання умов мирової угоди.

Стягувач ТОВ Зоря-Сервіс хоча і знав про невиконання ПАТ Миколаївгаз умов мирової угоди з вересня 2007 року, але про наявність порушеного права дізнався лише після відмови державного виконавця у відкритті виконавчого провадження (до складу якого увійшла спірна сума) та повернення оригіналів ухвали у справі №8/167 згідно супровідного листа №02.1-24/6210 від 24.10.2014р., які отримані стягувачем 27.10.2014р.

Суд також не приймає до уваги зазначену відповідачем у відзиві правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 23.09.2015р. у справі №6-274цс15 (про необовязковість попереднього отримання відмови державного виконавця у відкритті виконавчого провадження для звернення до суду з позовом про спонукання до виконання умов мирової угоди), оскільки така правова позиція Верховного Суду України стосується обставин невиконання мирової угоди, укладеної з метою добровільного врегулювання спору, та не стосується мирової угоди, укладеної на стадії примусового виконання рішення.

За таких обставин, у суду відсутні правові підстави для застосування приписів ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України та обчислення строку позовної давності окремо по кожному платежу, оскільки стягувач по-перше, не зі своєї вини отримав відмову у відкритті виконавчого провадження лише у жовтні 2014 року, а по-друге, державним виконавцем було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на всю суму боргу, яка підлягала сплаті за мировою угодою, в тому числі і на спірну суму 1400000,00 грн.

Отже, в даному випадку, відлік строку позовної давності має починатись, з урахуванням приписів п. 7.9 постанови Пленуму ВГСУ від 17.10.2012р. №9, з відмови у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали суду у справі №8/167 стягнення в примусовому порядку залишку боргу в сумі 6025342,25 грн., а саме, з 24.10.2014р.

Додатково слід зазначити, що в Постанові від 14.06.2016р. Вищим господарським судом України зазначено, що господарським судом взагалі не досліджувалось наскільки впливає обчислення перебігу строку позовної давності у контексті спірних правовідносин у період внесення підприємства-боржника до Реєстру підприємств ПЕК, відповідно до якого на борги ПАТ Миколаївгаз накладено мораторій.

З метою забезпечення повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що в період з 28.11.2005р. ВАТ Миколаївгаз було внесено до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 263 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

Відповідно до приписів частини 3.7 статті 3 Закону України Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу на строк участі підприємства паливно-енергетичного комплексу у процедурі погашення заборгованості підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо цього підприємства із стягнення заборгованості, яка виникла до 1 січня 2013 року, що підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв'язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, яка виникла до 1 січня 2011 року, і заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів Пенсійного фонду України.

Отже, зазначеною нормою заборонено вживати дії з примусового погашення заборгованості, яка виникла до 1 січня 2013 року, що підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Закон України Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу не зупиняє дію інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення та виконання зобов'язань, тому його чинність сама по собі не може бути підставою для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про стягнення заборгованості та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

При цьому, норми вказаного Закону не містять положень щодо зупинення перебігу строку позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права та стягнення заборгованості.

Отже, включення підприємства-відповідача до Реєстру підприємств ПЕК не зупиняє перебігу строку позовної давності та не забороняє звернення до суду із позовами про стягнення наявної заборгованості та винесення судами відповідних рішень, а лише встановлює заборону з примусового погашення вже стягнутої в судовому порядку заборгованості, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

Окрім цього, суд вважає за необхідне відзначити, що згідно з даними Автоматизованої системи документообігу господарського суду, відносно боржника ПАТ Миколаївгаз ухвалою суду від 04.01.2013р. було порушено справу №915/22/2013 про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою суду від 12.02.2014р. провадження у справі №915/22/2013 про банкрутство ПАТ Миколаївгаз було припинено, мораторій на задоволення вимог кредиторів скасовано.

Згідно з приписами ч.ч. 1-3 статті 19 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Отже, нормами вказаного Закону передбачено зупинення перебігу строку позовної давності на період дії мораторію, тому фактично на період з 04.01.2013р. по 12.02.2014р. перебіг позовної давності за всіма зобовязаннями ПАТ Миколаївгаз, що виникли до порушення справи про банкрутство був зупинений.

Однак, як вже було досліджено та встановлено судом при розгляді даної справи, відлік строку позовної давності в даному випадку розпочався з 24.10.2014р., тобто після припинення провадження у справі про банкрутство.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, зважаючи на те, що позивачем, субєктивне право якого (на звернення до суду з позовом про спонукання до виконання умов мирової угоди, укладеної в порядку ст. 121 ГПК України) порушене відповідачем у спірних відносинах, не пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовом про стягнення частини боргу за мировою угодою, укладеною за приписами ст. 121 ГПК України та затвердженою ухвалою суду від 10.08.2004р. у справі №8/167 (зі змінами та доповненнями, в тому числі невідємною частиною якої є і ухвала суду від 19.07.2007р. у справі №8/167), то у господарського суду відсутні правові підстави для застосування ст. 267 Цивільного кодексу України та відмови в позові.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, задоволенню інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач, заперечуючи на позов, не довів суду відсутність своєї вини у спірних правовідносинах.

Тому, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 1300000,00 грн. є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

В частині стягнення 100000,00 грн. задоволенні позову слід відмовити.

01.03.2017 року відповідач звернувся із заявою про розстрочку виконання рішення суду, в якій просить у разі задоволення позовних вимог, розстрочити виконання рішення суду щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря-Сервіс» заборгованості на строк 10 місяців, шляхом щомісячного часткового перерахування коштів рівними частинами.

Заяву обґрунтовано незадовільним фінансовим станом, обумовленим, в першу чергу, наявністю заборгованості перед ПАТ «Миколаївгаз» різними категоріями споживачів за розподіл природного газу. Зазначає, що одночасне виконання вищезазначених судових рішень про стягнення заборгованості з ПАТ «Миколаївгаз» призведе до значного погіршення й так скрутного фінансового стану підприємства, яке має стратегічне значення для економіки та суспільного життя міста Миколаєва та Миколаївської області, оскільки брак коштів у ПАТ «Миколаївгаз» тягне за собою неможливість розподілу природного газу для потреб населення, бюджетних установ, промислових підприємств м. Миколаєва, а також здійснення ремонту та технічного обслуговування розподільних газових мереж, які знаходяться в користуванні підприємства, і, таким чином, ставить під загрозу повне, своєчасне та безпечне постачання природного газу споживачам міста Миколаєва та Миколаївської області. Вказує, що вжиття на даний час Державною виконавчою службою заходів по примусовому виконанню рішень суду, а саме арешт рахунків та майна по зазначеним справам може призвести до блокування роботи підприємства та неможливості виконувати покладені на нього завдання у подальшому, що на наш погляд, достатньою та винятковою підставою для розстрочення виконання рішення суду, оскільки незадоволення заяви боржника може призвести товариство до банкрутства та зробити виконання рішення взагалі неможливим.

Позивач в письмовій заяві від 01.02.2017 року зазначив, що вважає за можливе розстрочити рішення господарського суду від 01.03.2017 року по справі 915/229/16 на чотири місяці рівними платежами.

Нормою статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право суду, при прийнятті рішення, відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Проаналізувавши докази, надані боржником в обґрунтування своєї позиції, суд вважає, що монопольне становище відповідача на ринку газопостачання, його складний матеріальний стан та наявність реальної можливості виконати рішення суду, надають суду достатньо підстав для часткового задоволення заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду. Отже, з метою врахування балансу інтересів як позивача, так і відповідача господарський суд вважає, що останній зможе на умовах надання йому розстрочки для виконання судового рішення на чотири місяці провести розрахунки зі позивачем в повному обсязі.

Навпаки, проведення дій по примусовому виконанню судового рішення може призвести до неплатоспроможності боржника в цілому та невиконанню цього рішення у даній справі.

Керуючись ст.ст.32, 33, 43, 44, 49, 82, 821, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Спонукати Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Миколаївгаз" (54008, м.Миколаїв, вул. Чигрина, 159, код 05410263) до виконання мирової угоди на стадії виконання від 28 липня 2004 року, затвердженої ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10 серпня 2004 року у справі № 8/167, з урахуванням додаткових угод до неї №1 від 01.08.2006р., № 2 від 03.01.2007р., № 3 від 30.03.2007р., №4 від 05.07.2007р. та стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз (54008, м.Миколаїв, вул. Чигрина, 159, код 05410263) на користь товариства з обмеженою відповідальністю Зоря-Сервіс (54001, м.Миколаїв, вул. Велика Морська, 89, код 32143,00 грн. боргу та судовий збір у сумі 21000,00 грн.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Розстрочити виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 01.03.2017 року у справі № 915/229/16 на 4 місяці за наступним графіком:

- до 10 березня 2017р. в сумі 330250,00 грн.

- до 10 квітня 2017р. в сумі 330250,00 грн.

- до 10 травня 2017р. в сумі 330250,00 грн.

- до 10 червня 2017р. в сумі 330250,00 грн.

Видати наказ.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

У разі подання апеляційної скарги, або внесення апеляційного подання рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Суддя В.Д. Фролов