ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2017 р. Справа № 920/1060/16

Харківський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.

при секретарі Міракові Г.А.

за участю :

від позивача - ОСОБА_1 (за довіреністю № 14-94 від 18.04.2014),

від відповідача - ОСОБА_2 (за довіреністю від 27.02.2017),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (вх. №220 С/2) на рішення господарського суду Сумської області від 20.12.16 у справі № 920/1060/16

за позовом ПАТ "НАК "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Теплогарант"

про стягнення 2962609,80 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача 2 962 609 грн. 80 коп., у тому числі 2 049 782 грн. 51 коп. пені, 122 625 грн. 36 коп. 3% річних, 790 201 грн. 93 коп. інфляційних втрат за неналежне виконання грошового зобовязання відповідно до умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу № 3339/15-БО-29 від 31.12.2014 року, а також витрати по сплаті судового збору.

Рішенням господарського суду Сумської області від 20.12.2016 (суддя Заєць С.В.) в частині позовних вимог щодо стягнення пені у сумі 2 049 782 грн. 51 коп. відмовлено. В частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 790 201 грн. 93 коп. та 3 % річних у сумі 122 625 грн. 36 коп. провадження у справі припинено.

Позивач не погодився з прийнятим у справі рішенням та звернувся з апеляційною скаргою, в якій з посиланням на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення господарського суду Сумської області та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.01.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні 15.02.2017.

Відповідач надіслав відзив (вх. 1560 від 13.02.2017) на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що заперечує проти вимог апеляційної скарги в повному обсязі; вважає оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними. Просить залишити без змін рішення місцевого господарського суду від 20.12.2016 у справі № 920/1060/16, відмовити у задоволенні апеляційної скарги, розгляд якої проводити за відсутності представника відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 розгляд справи відкладено на 01.03.2017. Визнано обов'язковою явку в судове засідання представників сторін.

Від КП "Теплогарант" надійшло клопотання (вх. 2302 від 01.03.2017), в якому просить приєднати до матеріалів справи копію розпорядження міського голови від 13.02.2017 № 50-ОД "Про звільнення ОСОБА_3 та призначення ОСОБА_4О.", згідно якого директором підприємства з 14.02.2017 призначений ОСОБА_4 та копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 17.02.2017.

Зазначені документи оглянуті колегією суддів та долучені до матеріалів справи.

В судове засідання 01.03.2017 на виконання вимог ухвали апеляційного господарського суду сторони направили уповноважених представників.

В судовому засіданні 01.03.2017 представник заявника апеляційної скарги наполягав на її вимогах та просить задовольнити скаргу в повному обсязі. Посилається на те, що нараховані інфляційні, пеня та річні не списані в установленому порядку та обліковуються за даними бухгалтерського обліку товариства.

В судовому засіданні 01.03.2017 представник відповідача заперечував проти вимог скарги та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, в межах ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

31.12.2014 між ПАТ Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним підприємством "Теплогарант" (покупець) укладено договір № 3339/15-БО-29 купівлі-продажу природного газу.

Відповідно до умов договору продавець зобов'язується передати у власність покупця природний газ, ввезений на територію України НАК "Нафтогаз", а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 Договору сторони узгодили, що газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Як встановлено господарським судом першої інстанції, під час апеляційного провадження та підтверджується матеріалами справи позивач передав, а відповідач прийняв природний газ загальною вартістю 19 078 096 грн. 53 коп. (а.с. 33-39 акти приймання-передачі природного газу за січень, лютий, березень, квітень, жовтень, листопад, грудень 2015 року).

Відповідно до пункту 6.1 договору, оплата за переданий позивачем відповідачеві газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами, шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для звернення з позовом у даній справі позивачем зазначено несвоєчасний розрахунок відповідача за придбаний та отриманий природний газ за договором. Зважаючи на порушення відповідачем встановлених строків розрахунку за газ позивачем нарахована та заявлено до стягнення : пеня у сумі 2049782,51 грн; три відсотки річних у сумі 122625,36 грн.; інфляційні втрати у сумі 790201,93 грн.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, місцевий господарський суд зазначив, що умовами укладеного між сторонами договору про купівлю-продаж природного газу не передбачено стягнення пені за прострочення оплати за газ.

Судова колегія вважає правомірним рішення місцевого господарського суду в цій частині, зважаючи на наступне.

Так, пунктом 7.2. договору сторони узгодили, що у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1 цього Договору продавець має право не здійснювати поставку газу Покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він не зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до статті 11 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, крім іншого, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 627 ЦК України закріплено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, сторони на власний розсуд передбачили в п. 7.2. договору купівлі-продажу природного газу, що покупець КП "Теплогарант" не зобов'язаний сплачувати пеню за несвоєчасну оплату поставленого за договором природного газу.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У п. 2.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" надано господарським судам наступні роз'яснення : якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Зважаючи на наведене та те, що сторони в договорі прямо передбачили відсутність такої відповідальності як пеня за несвоєчасну оплату за газ, судова колегія вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені.

Судова колегія вважає безпідставним посилання апелянта на те, що в п. 7.2. Договорі допущено описку та помилково зазначено "не сплачує" замість слів "сплачує".

Відповідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В матеріалах справи відсутні докази визнання пункту п. 7.2 Договору про купівлю-продаж природного газу № 3339/15-БО-29 від 31.12.2014 недійсним у судовому порядку. Також матеріали справи не містять доказів внесення змін до зазначеного пункту договору.

Отже, Договір є дійсним та правомірним.

Враховуючи наведене, відсутні правові підстави для застосування вказаного пункту договору в іншій редакції, ніж та, що викладена у договорі.

Зважаючи на викладене, рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення пені підлягає залишенню без змін.

Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 статті 80 ГПК України в частині вимог про стягнення інфляційних та річних, зважаючи на наступне.

Згідно частини третьої статті 7 Закону України "Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" № 1730-19 від 03.11.2016 року, який набрав чинності 30 листопада 2016 року, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Як встановлено господарським судом першої інстанції, під час апеляційного провадження на час набрання чинності зазначеним Законом 30.11.2016 відповідач не мав основної заборгованості за природний газ, отриманий за Договором.

Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме довідкою "Сальдо КП "Теплогарант" станом на 31.07.2016, яка скріплена печаткою ПАТ "НАК "Нафтогаз" (а.с. 40) та довідкою КП "Теплогарант" за вих № 808 від 19.12.2016, яка підписана директором підприємства та головним бухгалтером (а.с. 88).

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд дійшов висновку, що нараховані за несвоєчасну оплату за природний газ інфляційні та річні підлягають списанню відповідно до положень статті 7 зазначеного Закону.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Разом з тим, вважає помилковим висновок про припинення провадження у справі в частині стягнення річних та інфляційних через відсутність предмету спору.

Згідно пункту 1-1 статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі якщо відсутній предмет спору.

Так, інфляційні та річні за несвоєчасну оплату відповідачем природного газу, нараховані до набрання чинності Закону № 1730-19 від 03.11.2016 та обліковуються у бухгалтерській документації позивача. В матеріалах справи відсутні докази списання позивачем нарахованих інфляційних та річних, які заявлені до стягнення. Отже, на думку судової колегії, є помилковим зазначати про відсутність спору між сторонами у частині стягнення інфляційних та річних.

Однак, як встановлено вище, оскільки у відповідача на час набрання чинності Законом відсутня основна заборгованість за природний газ, то нараховані інфляційні та річні мають бути списані в силу норми Закону, а отже відсутні правові підстави для їх стягнення.

Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних та річних є неправомірними, а тому у позові в цій частині необхідно відмовити.

Зазначені обставини залишені поза увагою господарського суду Сумської області, що призвело до помилкових висновків, покладених в основу оскаржуваного рішення.

Відповідно до п. 2 статті 103 ГПК України, апеляційний господарський суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Враховуючи вищевикладене, рішення господарського суду Сумської області у даній справі прийнято при неповному з'ясуванні обставин справи, які мають значення для справи, та з помилковим застосуванням норм процесуального права, що є підставою для його часткового скасування та прийняття у цій частині нового рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п. 2 ст. 103, п. 1, п. 4 ст. 104, 105 ГПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ПАТ "НАК "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Сумської області від 20.12.16 у справі № 920/1060/16 скасувати в частині припинення провадження у справі. Прийняти в цій частині нове рішення, яким у позові відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду Сумської області від 20.12.16 у справі № 920/1060/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 06.03.17

Головуючий суддя Шутенко І.А.

Суддя Здоровко Л.М.

Суддя Плахов О.В.