РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2017Справа №910/22637/16

За позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави

до 1. Київської міської ради

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Кімет Плюс»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору

1. Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради

(Київської міської державної адміністрації)

2. Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатації

зелених насаджень «Київзеленбуд»

про визнання незаконним та скасування рішення №59-5/1269 від 12.02.2004,

визнання недійсним договору оренди від 13.07.2004 та визнання недійсною

угоди про поновлення договору від 13.11.2015

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Скляр Д.Ю. посвідчення №041074 від 03.02.2016

від відповідача-1 не з'явився

від відповідача-2 Хапко Ю.Б. представник за довіреністю б/н від 22.12.2016

від третьої особи-1 не з'явився

від третьої особи-2 не з'явився

СУТЬ СПОРУ :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави (позивач) до Київської міської ради (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс» (відповідач-2) про:

- визнання незаконним і скасування рішення Київської міської ради №59-5/1269 від 12.02.2004 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею»;

- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 1,0040 га (кадастровий номер :75:297:0006), укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. та зареєстрований в реєстрі 13.07.2004 за №699;

- визнання недійсною угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки площею 1,0040 га (кадастровий номер :75:297:0006), укладену 13.11.2015 між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс».

В обґрунтування позовних вимог, прокурор посилається на ті обставини, що спірне рішення було прийнято Київською міською радою з порушенням цільового призначення земельної ділянки, без внесення змін до генерального плану міста. За твердженнями прокурора, земельна ділянка, яку передано в оренду відповідачу-2 для будівництва житлового комплексу, відноситься до земель рекреаційного призначення, оскільки відповідно до генерального плану міста її віднесено за функціональним призначенням до території зелених насаджень загального користування та частково до вулиць і доріг. Також, як вказує прокурор, відповідачем-2 не було дотримано порядку погодження проекту відведення земельної ділянки з уповноваженими органами, а саме не погоджено проект відведення зі Святошинською районною у місті Києві адміністрацією, не виконано усіх вимог висновків уповноважених органів та не отримано добровільної відмови попереднього землекористувача, Комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд». Крім того, на думку прокурора, спірне рішення прийнято без врахування громадських інтересів. При цьому, за змістом позовної заяви, договір оренди та додаткова угода до нього підлягають визнанню недійсними, оскільки їх укладено на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2016 порушено провадження у справі №910/22637/16, розгляд справи призначено на 22.12.2016.

21.12.2016 відповідачем-1 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що повноваження щодо передачі земельних ділянок комунальної власності в оренду є виключною компетенцією Київської міської ради. При цьому, відповідачем-1 зазначено, що відповідно рішення Київської міської ради №326/1330 від 10.11.2016 «Про врегулювання питання використання земельної ділянки площею 1,004 га на вул. Володимира Покотила (Картвелішвілі), 6 у Святошинському районі міста Києва згідно з договором, укладеним між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс» від 04.08.2004 №75-6-00130» вирішено розірвати спірний договір оренди. Відповідач-1 просив розглянути справу без участі представника Київської міської ради.

22.12.2016 відповідач-2 подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив, посилаючись на приналежність орендованої земельної ділянки до земель житлової та громадської забудови, у зв'язку чим при прийнятті спірного рішення Київської міської ради та укладенні спірних правочинів цільове призначення земельної ділянки було дотримано. За твердженнями відповідача-2, Товариством з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс» було дотримано усі вимоги законодавства, чинного у спірний період, при погодженні проекту відведення земельної ділянки. Крім того, відповідач-2 заявив про пропущення прокурором строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2016 розгляд справи відкладено на 17.01.2017, до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 залучено Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (третя особа-1) та Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд» (третя особа-2).

13.01.2017 третьою особою-1 подано письмові пояснення по справі, в яких Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зазначено, що спірне рішення Київської міської ради від 12.02.2004 є законним та прийнято відповідно до норм законодавства, що регулює земельні відносини. Третя особа-1 просила розглянути справу без участі представника Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

17.01.2017 третьою особою-2 подано до суду письмові пояснення, в яких Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд» вказало, що спірне рішення ради прийнято з порушенням вимог закону, без погодження зі Святошинською районною у місті Києві державною адміністрацією та без отримання добровільної відмови третьої особи-2 від постійного користування землею.

17.01.2017 позивачем подано до суду додаткові письмові пояснення по справі.

17.01.2017 відповідачем-2 подано до суду додаткові письмові пояснення по справі, в яких просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності, відмовити у задоволенні позовних вимог.

17.01.2017 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до відділу діловодства суду подано спільну заяву про залучення їх до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, які є мешканцями прилеглих будинків та користувачами парку Юність, який знаходиться на земельній ділянці, що є предметом спірного рішення.

Суд розглянувши дане клопотання відмовив в його задоволенні з огляду на наступне

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора або ініціативи господарського суду.

Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому (ч. 5 п. 1.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Отже, третя особа без самостійних вимог, має знаходитися з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Суд дійшов висновку, що прийняття рішення з даного господарського спору, не може вплинути на права або обов'язки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо позивача, тому відсутні підстави для залучення останніх до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

У судовому засіданні 17.01.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 26.01.2017.

26.01.2017 позивачем, відповідачем-2 та третьою особою-2 подано додаткові письмові пояснення у справі.

У судовому засіданні 26.01.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 09.02.2017.

09.02.2017 позивачем та відповідачем-2 подано додаткові письмові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2017 строк вирішення спору, за клопотанням відповідача-2, продовжено на 15 днів.

У судовому засіданні 09.02.2017 відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 21.02.2017.

20.02.2017 відповідачем-2 подано додаткові письмові пояснення по справі.

У судовому засіданні 21.02.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 23.02.2017.

22.02.2017 відповідачем-2 та третьою особою-2 подано клопотання про залучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 23.02.2017 прокурор позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Відповідач-2 у судовому засіданні 23.02.2017 проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач-1 та треті особи 1, 2 у судове засідання 23.02.2017 не з'явились.

Згідно із п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що представники відповідача-1 та третіх осіб 1, 2 у судове засідання 23.02.2017 не з'явились, приймаючи до уваги заяви відповідача-1 та третьої особи-1 про розгляд справи без участі їх представників, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 23.02.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12.02.2004 Київською міською радою прийнято рішення №59-5/1269 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», яким вирішено:

- припинити Київському комунальному об'єднанню зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» право користування частиною земельної ділянки, відведеної відповідно до рішень виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 15.10.1968 №1757 «Про відвод земельної ділянки управлінню підприємств зеленого господарства міськвиконкому під будівництво парку» та від 18.02.1969 №243 «Про додатковий відвод земельної ділянки управлінню підприємств зеленого господарства міськвиконкому під будівництво парку», площею 0,72 га (лист-згода від 12.11.2003 №1559) та віднести її до земель запасу житлової та громадської забудови;

- затвердити проект відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Кімет-плюс» для будівництва житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованим приміщенням кіноконцертного залу та підземним паркінгом на вул. Картвелішвілі, 6 у Святошинському районі м. Києва;

- передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Кімет-плюс», за умови виконання п.1.1 цього рішення, в короткострокову оренду на 3 роки земельну ділянку площею 1,00 га для будівництва житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованим приміщенням кіноконцертного залу та підземним паркінгом на вул. Картвелішвілі, 6 у Святошинському районі м. Києва, в тому числі: площею 0,28 га - за рахунок земель, відведених відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 02.03.1970 №320 «Про відвод земельної ділянки управлінню кінофікації міськвиконкому під будівництво літнього кінотеатру», у зв'язку з переходом права власності на майно (акт приймання-передачі від 20.05.2003 №1); площею 0,72 га - за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови;

- визнати таким, що втратило чинність, рішення виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 02.03.70 №320 «Про відвод земельної ділянки управлінню кінофікації міськвиконкому під будівництво літнього кінотеатру».

13.07.2004 між Київською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки (далі - договір оренди), відповідно до п.1.1 якого орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради №59-5/1269 від 12.02.2004, за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену договором.

Відповідно до п.2.1 договору оренди об'єктом оренди є земельна ділянка на вул. Картвелішвілі, 6 у Святошинському районі міста Києва, розміром 1,0040 га, кадастровий номер :75:297:0006, цільовим призначенням якої є будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованими приміщенням кіноконцертного залу та підземним паркінгом.

Згідно з п.3.1 договору оренди договір укладено на 3 роки.

Договір оренди зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 04.08.2004 за №75-6-00130.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.08.2007 у справі №35/386 договір оренди земельної ділянки від 04.08.2004 №75-6-00130 поновлено на 5 років.

Угоду до договору оренди, укладену на підставі рішення суду від 27.08.2007, зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 02.11.2007 за №75-6-00366.

13.11.2015 між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено угоду №412 про поновлення договору оренди земельної ділянки, якою договір оренди земельної ділянки від 13.07.2004 викладено у новій редакції, пунктом 3.1 якого передбачено, що договір укладено на 3 роки.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №72885431 від 11.11.2016 право оренди земельної ділянки на підставі угоди №412 від 13.11.2015 зареєстровано строком до 13.11.2018 (запис №12046359 від 13.11.2015).

На земельній ділянці розташовано нерухоме майно - майновий комплекс кінотеатру «Кристал», площею 68,40 кв. м., право власності на яке зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс відповідно до свідоцтва про право власності серії МК №010008039 від 02.12.2003.

Посилаючись на недотримання вимог законодавства при прийнятті рішення Київської міської ради №59-5/1269 від 12.02.2004 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» та при укладенні відповідачами 1, 2 договору оренди від 13.07.2004 і додаткової угоди від 13.11.2015, прокурор звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Частиною 2 статті 29 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача.

За приписами статті 13 Конституції України земля є об'єктом власності Українського народу, від імені якого права власності здійснюють органи державної влади та органи державної влади і місцевого самоврядування.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Згідно зі ст. 9 Земельного кодексу України передача земельних ділянок у власність чи користування громадян чи юридичних осіб відноситься до повноважень Київської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України в редакції, чинній на дату прийняття рішення Київської міської ради №59-5/1269 від 12.02.2004, юридичні громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

За приписами статті 124 Земельного кодексу України в редакції, чинній на дату прийняття рішення Київської міської ради №59-5/1269 від 12.02.2004, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Як встановлено судом, пунктом 1 рішення Київської міської ради №59-5/1269 12.02.2004 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» вирішено припинити третій особі-2 право користування частиною земельної ділянки площею 0,72 га та віднести її до земель запасу житлової та громадської забудови.

Відповідно до ч.6 ст.123 Земельного кодексу України у відповідній редакції проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Матеріалами справи підтверджується, що проект відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс» для будівництва житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення та підземним паркінгом на вул. Картвелішвілі, 6 у Святошинському районі було розроблено на замовлення відповідача-2 Виробничо-комерційною фірмою «Стафед-2» та погоджено органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини.

Зокрема, головним державним санітарним лікарем міста Києва складено позитивний висновок №7065 від 25.09.2003, у якому не висловлено заперечень проти надання земельної ділянки на вул. Картвелишвілі, 6 у Святошинському районі міста Києва відповідачу-2.

Відповідно до листа №6135 від 23.10.2003 Головне управління охорони культурної спадщини та реєстраційно-відновлювальних робіт виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не заперечило проти погодження проекту відведення земельної ділянки для будівництва житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення та підземним паркінгом на вул. Картвелішвілі, 6 у Святошинському районі у місті Києві.

Листом №119/04-4-10/1444 від 12.11.2003 Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомило, що не заперечує проти надання земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс» в межах, визначених проектом відведення земельної ділянки при умові виконання особливих умов та вимог даного листа, зокрема, будівництво вести без втручання в паркову зону «Юність», а також погодити відведення з районною державною адміністрацією та відповідним комітетом самоврядування.

Згідно з висновком Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №03-25/413-В від 16.12.03 управлінням повідомлено про можливість передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Кімет Плюс» в оренду земельну ділянку на вул. Картвелішвілі, 6 у Святошинському районі у місті Києві.

Відповідно до висновку №19-3581 від 16.12.2003 Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища повідомило, що не заперечує проти відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Кімет Плюс» в установленому законодавством порядку під будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення та підземним паркінгом.

Отже, проект відведення земельної ділянки із земель запасу відповідачу-2 було погоджено з усіма уповноваженими органами, що визначені в ч.6 ст.123 Земельного кодексу України.

Твердження позивача про необхідність погодження проекту відведення також зі Святошинською районною у м. Києві адміністрацією господарський суд розцінює як необґрунтовані, оскільки законодавство, чинне на момент прийняття спірного рішення ради, такої вимоги не містило.

Приймаючи до уваги, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, неправомірним є висування такими органами інших вимог щодо отримання додаткової інформації, висновків, погоджень тощо, якщо це прямо не передбачено законами України.

Твердження позивача про відсутність погодження відведення земельної ділянки з попереднім землекористувачем, спростовуються листом №1559 від 12.11.2003 (на який є посилання у пункті 1 спірного рішення ради), в якому Київським комунальним об'єднанням зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» вказано, що останнє, як виняток, не заперечує проти припинення права користування частиною земельної ділянки площею 0,8 га на вул. Картвелішвілі, 6 у Святошинському районі для відведення її Товариству з обмеженою відповідальністю «Кімет Плюс» для будівництва житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення та підземним паркінгом в установленому порядку - за рішенням Київської міської ради за умов: погодження будівництва з Святошинською районною у місті Києві державною адміністрацією; максимального збереження існуючих зелених насаджень; сплати відновлювальної вартості за знесені зелені насадження; озеленення та благоустрою прилеглої території з закладкою квітників; погодження дендроплану з КО «Київзеленбуд»; збереження рослинного шару ґрунту і передачі його об'єднанню «Київзеленбуд» для озеленення району.

Одночасно з цим, господарським судом приймаються до уваги обґрунтовані доводи відповідача-2 про невиконання КО «Київзеленбуд» вимог пункту 6 Постанови Верховної ради УРСР №563-ХІІ від 18.12.1990 «Про земельну реформу» (в редакції, чинній на дату прийняття спірного рішення ради), яким було встановлено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 01.01.2004 оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається.

Рішенням Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22.09.2005 (справа про постійне користування земельними ділянками) положення пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» №563-XII від 18.12.1990 з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) та вказано, що відповідні положення втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Таким чином, враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення, господарський суд дійшов висновку про відсутність у КО «Київзеленбуд» (втрату) права користування земельною ділянкою на момент прийняття спірного рішення Київської міської ради від 12.02.2004, у зв'язку з чим посилання прокурора на ст. 142 Земельного кодексу України є безпідставними.

Щодо доводів позивача про порушення цільового призначення земельної ділянки, яка належить до території парку відпочинку «Юність», господарський суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 19 Земельного кодексу України у відповідній редакції землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Для кожної категорії земель земельним законодавством встановлено різне цільове (функціональне) призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України в редакції, чинній на дату прийняття рішення Київської міської ради №59-5/1269 від 12.02.2004, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Пунктом 1 спірного рішення Київської міської ради земельну ділянку, площею 0,72 га, було віднесено до категорії земель житлової та громадської забудови.

При цьому, зі змісту затвердженого проекту відводу земельної ділянки вбачається, що на момент його розроблення у 2003 році земельна ділянка, яка відводилась відповідачу-2, обліковувалась за кодом 1.13.2 Українського класифікатора цільового використання землі «Житлової забудови і громадського призначення» категорії «Землі населених пунктів» (відповідає категорії земель житлової та громадської забудови за чинним Земельним кодексом України).

З архітектурно-планувального завдання №04-0828 на проектування будівництво, затвердженого 10.09.2004 Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), вбачається, що на момент розроблення вказаного завдання земельну ділянку віднесено до земель запасу житлової та громадської забудови, а ділянка проектування розташована в оточенні парку «Юність».

Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у місті Києві №10-26-0.22-12974/2-16 від 01.11.2016, згідно з інформацією, переданою Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), до 01.01.2013 зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :75:297:0006, площею 1,004 га, яка розташована за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Картвелішвілі, 6. Категорія земель - землі житлової та громадської забудови.

Отже, до прийняття Київською міською радою спірного рішення від 12.02.2004 земельна ділянка, яка передана відповідачу-2, входила до складу земель, які були закріплені за Київським державним комунальним об'єднанням зеленого будівництва «Київзеленбуд» (правонаступником якого є третя особа-2), яке станом на 12.02.2004 втратило право користування земельною ділянкою у зв'язку з невиконанням вимог пункту 6 Постанови Верховної ради УРСР №563-ХІІ від 18.12.1990 «Про земельну реформу» у відповідній редакції.

Разом з цим, позивачем не доведено суду, що до 12.02.2004 вказану земельну ділянку рішенням уповноваженого органу місцевого самоврядування було віднесено до земель рекреаційного призначення, у тому числі в порядку ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України. Відповідне рішення Київської міської ради в матеріалах справи відсутнє.

З матеріалів справи вбачається, що саме спірним рішенням ради будо визначено категорію земельної ділянки, площею 0,72 га, яка має на теперішній час кадастровий номер :75:297:0006, після чого передано її в тимчасове користування відповідачу-2.

За висновками суду, Київська міська рада діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема частиною 1 статті 20 Земельного кодексу України, оскільки віднесення земельної ділянки до певної категорії є виключною компетенцією ради.

В свою чергу, прокурор в позовній заяві вказує, що рішення ради є незаконним, оскільки земельна ділянка, площею 0,72 га, належала до земель рекреаційного призначення, а саме до земель зелених зон і зелених насаджень міст, посилаючись при цьому на інформацію з Генерального плану міста Києва та зміст витягу щодо чинних містобудівних регламентів та інших умов та обмежень щодо певної території, а також наявних вимог та обмежень щодо використання земельних ділянок і розташованих на них об'єктів нерухомості, в тому числі викопіювання із містобудівної документації (офіційні відомості) №0017693 від 20.10.2016, складеного Службою містобудівного кадастру Києва.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про планування і забудову територій», який діяв на момент прийняття спірного рішення ради, генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Частиною 2 статті 17 Закону України «Про основи містобування» у відповідній редакції було визначено, що містобудівна документація є основою, зокрема, для вирішення питань раціонального використання територій, регулювання розселення; підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації; вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об'єктів містобудування та упорядкування територій; вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про планування і забудову територій», чинної на момент прийняття спірного рішення ради, рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом відповідно до містобудівної документації за погодженням з спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури.

Отже, Генеральний план міста Києва, який затверджено рішенням Київської міської ради №370/1804 від 28.03.2002 «Про затвердження Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року», є не землевпорядною документацією, а містобудівною.

У висновку Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №19-3581 від 16.12.2003, яким погоджено відведення земельної ділянки відповідачу-2, зазначено, що відповідно до генерального плану міста, затвердженого рішення Київської міської ради №370/1804 від 28.03.2002, територія за функціональним призначенням належить до території зелених насаджень загального користування, у зв'язку з чим відповідача-2 було зобов'язано внести зміни до містобудівної документації (генерального плану розвитку міста Києва). Пунктом 1.1.4 спірного рішення відповідача-1 зобов'язано відповідача-2, зокрема, виконати вимоги вказаного висновку.

У тексті містобудівних обмежень та умов землекористування (сторінка 4 витягів №0017693 від 20.10.2016 (наданого прокурором) та №0018955 від 19.12.2016 (наданого відповідачем-2), вказано, що відповідно до генерального плану міста, затвердженого рішенням Київської міської ради №370/1804 від 28.03.2002, територія за функціональним призначенням належить частково до території зелених насаджень загального користування та частково до території вулиць і доріг.

Дослідивши повний текст витягу №0018955 від 19.12.2016 (прокурором повний текст витягу не надано), судом встановлено, що його складено щодо території, яка включає в себе декілька сформованих земельних ділянок, а саме земельну ділянку з кадастровим номером :75:297:0006 (відведена відповідачу-2) та суміжну земельну ділянку з кадастровим номером :75:297:0002.

З чергового кадастрового плану від 06.06.2006, витягу з бази даних міського земельного кадастру від 19.12.2016 та реєстру земельних ділянок від 19.12.2016, наявних в матеріалах справи, вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :75:297:0006, площею 10010,2 кв. м., дійсно на півночі межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :75:297:0002, площею 59426,22 кв. м., користувачем якої у реєстрі значиться Державне комунальне підприємство зеленого господарства Ленінградського району (реорганізовано в Комунальне підприємство по утриманню зелених насаджень Святошинського району, яке, в свою чергу, є структурним підрозділом третьої особи-2) та яку вказано як парк «Юність». Проте, саме ділянку з кадастровим номером :75:297:0002 (парк «Юність») відповідно до умовних позначень віднесено до зелених зон міста відповідно до рішення Київської міської ради від 19.07.2005.

Так, рішенням Київської міської ради №806/3381 від 19.07.2005 затверджено Програму комплексного розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року та концепцію формування зелених насаджень в центральній частині міста, яку продовжено до 31.12.2017 рішенням Київської міської ради №572/572 від 07.07.2016. Згідно з додатком до вказаної Програми парк «Юність», площею 6,44 га, у Святошинському районі міста Києва віднесено до озеленених територій загального користування міста Києва (на момент прийняття спірного рішення ради площа парку «Юність» відповідно до технічного звіту про встановлення зовнішніх меж землекористування кварталу №75297 від 1995 року складала 7,0048 га).

Зі змісту рішення Київської міської ради №806/3381 від 19.07.2005 вбачається, що при розробці Програми враховані, зокрема, планувальні рішення Генерального плану м. Києва на період до 2020 року (інститут «Київгенплан» АТ «Київпроект», 2001 р.).

Пунктом 11 рішення Київської міської ради №806/3381 від 19.07.2005 доручено Головному управлінню містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), інституту «Київгенплан» ВАТ «Київпроект» забезпечити в установленому порядку приведення містобудівної документації у відповідність до показників Програми.

Як вбачається з листа Дочірнього підприємства «Інституту генерального плану міста Києва» вих.№11 від 13.01.2017 та додатку-схеми до нього, відповідно до Програми комплексного розвитку зеленої зони міста Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, затвердженої рішенням Київської міської ради №806/3381 від 19.07.2005, земельна ділянка з кадастровим номером 75:297:0006 знаходиться за межами озелененої території загального користування - парку відпочинку «Юність».

Аналогічні відомості містяться в листі Дочірнього підприємства «Інституту генерального плану міста Києва» №2046 від 11.09.2006 та пояснювальній записці до технічної документації землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розробленої у 2015 році.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що при прийнятті 12.02.2004 Київською міською радою рішення про віднесення земельної ділянки до категорії земель житлової та громадської забудови та передачу земельної ділянки відповідачу-2 в тимчасове користування з подальшим приведенням у відповідність містобудівної документації не було порушено вимог законодавства, чинного на момент прийняття такого рішення.

Крім того, судом прийнято до уваги, що статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак, в силу ст. 9 Конституції України, вони є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна», в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999, заява №311107/96, п.54).

Рішенням Європейського суду з прав людини №44277/98 від 24.06.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 вказаного рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства», майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Отже, в силу вказаних рішень Європейського суду з прав людини, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та відсутності доказово обґрунтованих доводів щодо наявності умислу у відповідача-2 на незаконне одержання земельної ділянки в користування, суд дійшов до висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсними оспорюваного рішення відповідача-1.

Також, судом не приймаються доводи позивача щодо порушення громадських інтересів при прийнятті відповідачем-1 спірного рішення, оскільки такі твердження не ґрунтуються на положеннях законодавства, чинного у спірний період.

При цьому, судом встановлено, що 28.09.2007 у Центрі позашкільної роботи Святошинського району міста Києва, який розташований поблизу земельної ділянки, переданої в користування відповідачу-2, відбулись громадські слухання «Про будівництво багатоповерхового будинку по вул. Картвелішвілі, 6», на яких було обговорено, що новозбудований будинок буде містити, окрім житлових приміщень та підземного паркінгу, кіноконцертний зал, магазини, заклади побутового обслуговування, приміщення для закладів соціального призначення; біля будинку заплановано розміщення дитячого та спортивного майданчиків; зелену зону парку не буде пошкоджено, а проект будівництва узгоджено з проектом реконструкції парку «Юність»; кіоск з продажу алкогольних напоїв буде знесено; для безпечного будівництва навколо Центру буде встановлено огорожу та побудовано асфальтовані доріжки, а також внесено напівзруйновану будівлю літнього кінотеатру, на якій утворилось звалище сміття. Зі змісту протоколу слухань №25 від 28.09.2007 вбачається, що за наслідками проведеного голосування 75 присутніх мешканців району проголосували за будівництво, 3 - утрималися від голосування.

Таким чином, враховуючи, що судом не було встановлено порушень вимог закону при прийнятті відповідачем-1 спірного рішення, з огляду на висновки суду про втрату права користування земельною ділянкою третьою особою-2, приймаючи до уваги положення Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, позовні вимоги про визнання незаконним і скасування рішення Київської міської ради №59-5/1269 від 12.02.2004 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Одночасно з цим, відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Пунктом 2.24 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 Земельного кодексу України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

З огляду на це судам необхідно враховувати, що оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Таким чином, приймаючи до уваги, що господарський суд дійшов висновку про дотримання порядку передачі земельної ділянки в оренду відповідачу-2 та відсутність підстав для визнання незаконним рішення Київської міської ради №59-5/1269 від 12.02.2004, позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 1,0040 га (кадастровий номер :75:297:0006), укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. та зареєстрованого в реєстрі 13.07.2004 за №699, та визнання недійсною угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки площею 1,0040 га (кадастровий номер :75:297:0006), укладеної 13.11.2015 між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кімет-Плюс, також задоволенню не підлягають.

Щодо заяви відповідача-2 про застосування наслідків спливу позовної давності, суд зазначає, що відповідно до п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, виходячи з того, що судом встановлено самостійні обставини для відмови у позові по суті, заява відповідача-2 про застосування наслідків спливу позовної давності судом не розглядається.

З огляду на викладене, позовні вимоги Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави безпідставні та задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на прокуратуру.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 28.02.2017.

СуддяВ.В.Сівакова