РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року Справа № 918/1176/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Саврій В.А. ,

судді Павлюк І. Ю.

при секретарі Німчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність №5 від 23 січня 2017 року); ОСОБА_2 (довіреність №4 від 23 січня 2017 року)

відповідача: ОСОБА_3 (довіреність №01/14-245 від 14 листопада 2016 року); ОСОБА_4 (довіреність №01/14-154 від 11 липня 2016 року)

розглянувши апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Рівненській області на рішення господарського суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року у справі № 918/1176/16 (суддя Торчинюк В.Г.)

за позовом ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Рівненській області до Орендного підприємства санаторій "Червона калина"

про стягнення збитків як недоотриманої орендної плати по договору оренди в сумі 812 409,19 грн.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області (суддя Торчинюк В.Г.) від 20 грудня 2016 року у справі №918/1176/16 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Рівненській області (надалі позивач) до Орендного підприємства "Санаторій "Червона калина" (надалі відповідач) про стягнення збитків.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що зміна розміру орендної ставки в односторонньому порядку суперечить вимогам закону. Разом з тим, за змістом вищенаведеного договору оренди ініціатива зміни розміру орендної плати шляхом, зокрема, надіслання відповідної пропозиції іншій стороні угоди, є правом такої сторони, а не її обовязком. У той же час суд зазначає, що нормативне встановлення нового фіксованого розміру (ставки) орендної плати щодо певного кола орендарів не свідчить про автоматичну зміну умов відповідних договорів оренди, чинних на момент встановлення таких нових розмірів орендної плати. Відтак, позивачем не було доведено суду належними і допустимими доказами факту порушення відповідачем його зобовязань з огляду на те, що обовязок направлення Відділенню вимог чи пропозицій щодо перегляду розміру орендної плати при зміні, зокрема, методики її розрахунку, прямо не був передбачений відповідним договором оренди.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року у справі №918/1176/16 та прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_5 відділення задоволити в повному обсязі, а саме, стягнути з Орендного підприємства "Санаторій "Червона калина" до Державного бюджету на користь регіонального відділення збитки як недоотриману орендну плату до Державного бюджету в розмірі 812409,19 грн.. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт вважає, що судом неповно з'ясовано всі обставини справи та висновки, викладені у рішенні господарського суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року не відповідають обставинам справи. Зокрема, апелянт зазначає, що відповідно до пункту 3 наказу ФДМУ від 06 вересня 2010 року за №1291 "Щодо орендного підприємства санаторію "Червона калина", регіональному відділенню заборонено вчиняти будь-які дії щодо оренди або приватизації орендного підприємства санаторію "Червона калина", матеріали стосовно оренди та приватизації ЦМК передані до центрального апарату Фонду державного майна України. Лише наказом Фонду державного майна України "Щодо орендного підприємства санаторій "Червона калина" №461 від 05 лютого 2014 року визнано таким, що втратив чинність наказ ФДМУ №1291 від 06 вересня 2010 року "Щодо орендного підприємства санаторій "Червона калина". ОСОБА_5 відділенню було повернуто матеріали справ по вказаному об'єкту. За змістом статей 10, 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" істотними умовами договору оренди є, зокрема, орендна плата (з урахуванням її індексації), термін на який укладається договір оренди. Орендна плата встановлюється згідно з методикою розрахунку орендної плати. Для об'єктів, що перебувають у державній власності така Методика визначається Кабінетом Міністрів України. Правила щодо зміни розмірів орендної плати встановлені статтею 21 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", згідно якої розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України. Спори з питань зміни орендної плати вирішуються відповідно до чинного законодавства. Таким чином, приписами даної правової норми встановлено, що розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін, зокрема, у випадку вставному законодавчими актами України. Враховуючи ту обставину, що регіональному відділенню наказом Фонду державного майна України було заборонено вчиняти дії щодо оренди або приватизації орендного підприємства санаторію "Червона калина", однак організацію орендарів орендного підприємства санаторій "Червона калина" не позбавлено, на виконання вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Постанови КМУ №786 від 04 жовтня 1994 року (із змінами), пункту 3.4 Договору оренди звернутися до регіонального відділення про внесення змін до договору оренди. Відтак, внаслідок бездіяльності Орендаря недоотримано до Державного бюджету України орендної плати в сумі 812409,19 грн.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 01 лютого 2017 року у справі №918/1176/16 було поновлено строк на апеляційне оскарження, прийнято апеляційну скаргу до провадження, відстрочено ОСОБА_5 відділенню Фонду державного майна України по Рівненській області сплату судового збору до 21 лютого 2017 року та призначено дату судового засідання на 22 лютого 2017 року.

Від відповідача Орендного підприємства санаторій "Червона калина" надійшов відзив №01/14-30 від 17 лютого 2017 року на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. В обґрунтування своїх заперечень посилається на доводи викладені в оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду.

Безпосередньо в судовому засіданні представники позивача та відповідача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 травня 1994 року між ОСОБА_5 відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області (надалі Відділення) та організацією орендарів санаторію "Червона калина", правонаступником якого є Орендне підприємство "Санаторій "Червона калина" (надалі Санаторій), був укладений договір оренди з правом викупу /а.с. 8-10/, за умовами якого з метою підвищення ефективності використання державного майна і досягнення найбільших результатів господарської діяльності позивач передав орендарю в оренду майно санаторію "Червона калина".

Відповідно до пункту 1.3 зазначеного договору після підписання цієї угоди та прийому майна орендар засновує підприємство/господарське товариство тощо, яке іменується "Санаторій "Червона калина", і стає правонаступником майнових прав і обовязків підприємства/організації, майно якого передано в оренду.

Вступ орендаря у строкове володіння майном настає одночасно з підписанням сторонами договору (пункт 1.4 зазначеного правочину).

За пунктом 7.1 договору останній діє з 20 травня 1994 року до 20 травня 1999 року.

У той же час пунктом 7.4 цієї угоди передбачено, що після закінчення строку її дії орендар має переважне право на її продовження. При відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення його строку протягом місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які було передбачено договором. При продовженні строку дії договору його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

Вказана угода підписана уповноваженими представниками її сторін та скріплена печатками цих субєктів господарювання.

Статтею 204 Цивільного кодексу України презюмується правомірність правочину.

На час розгляду справи у апеляційній інстанції доказів недійсності чи розірвання договору оренди з правом викупу від 20 травня 1994 року, зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарським судам обох інстанцій не надано.

Судами встановлено, що на виконання умов наведеного договору його сторонами було складено та підписано відповідний акт прийому-передачі орендованого майна /а.с. 20/.

Також судами встановлено, що до вищенаведеної угоди її сторонами вносилися зміни.

Так, зокрема, додатковою угодою від 20 травня 2004 року № 5 до цього правочину /а.с. 17/ передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786 (із змінами та доповненнями), і становить без ПДВ 6 390 грн. 00 коп. з урахуванням щорічного індексу інфляції.

Додатковими угодами до цього договору від 20 серпня 2004 року №6, від 20 серпня 2004 року №6-А, від 20 травня 2005 року №7 /а.с. 18-20/ вказаний правочин було пролонговано відповідно до 1 березня 2005 року, до 1 травня 2005 року та до 1 листопада 2005 року.

Згідно Додаткової угоди від 01 листопада 2005 року №8 до цього договору у даний правочин було внесено зміни, за якими орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786, і становить за базовий місяць (жовтень 2005 року) 7 534 грн. 70 грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Додатковою угодою від 07 березня 2007 року №9 до вищенаведеного договору /а.с. 22/ його сторонами було вирішено провести перерахунок орендної плати з 01 січня 2007 року. Крім того, цією угодою було встановлено, що орендна плата визначена на підставі змін і доповнень, внесених до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04 жовтня 1995 року. Розмір орендної плати за базовий місяць січень 2007 року становить 12 946 грн. 61 коп. без ПДВ.

Додатковою угодою до цього договору від 14 травня 2007 року №10 /а.с. 23/ вказаний правочин було пролонговано до 30 квітня 2008 року.

Додатковою угодою від 30 листопада 2007 року №11 /а.с. 24/ у зв'язку зі збільшенням вартості орендованого майна було визначено новий розмір орендної плати, яка за жовтень 2007 року становить 15 755 грн. 70 грн.

Додатковою угодою до вказаного договору від 16 квітня 2009 року №12 /а.с. 26/ вказаний правочин було пролонговано до моменту прийняття компетентним органом рішення про приватизацію або до укладення нового договору оренди.

Додатковими угодами до цього договору від 05 травня 2009 року №13 та від 01 квітня 2010 року №14 /а.с. 27-28/ вказаний правочин було пролонговано до моменту прийняття компетентним органом рішення про приватизацію або до укладення нового договору оренди, але не пізніше, як, відповідно до 01 квітня 2010 року та до 31 липня 2010 року.

Договором від 07 травня 2014 року №1 про внесення змін до вищенаведеного договору /а.с. 29/ до цього правочину було передбачено внесення до нього змін та викладення його пункту 3.1 у новій редакції, згідно якої орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 786 від 4 жовтня 1995 року із змінами і доповненнями. Розмір орендної плати за базовий місяць серпень 2011 року становить 51 317 грн. 54 коп. без ПДВ. Перерахунок орендної плати здійснити з 20 вересня 2011 року. З матеріалів справи вбачається, що даний додатковий договір був підписаний орендарем з протоколом розбіжностей.

Водночас, даний додатковий договір був підписаний організацією орендарів орендного підприємства санаторію "Червона калина" з протоколом розбіжностей, який не був у встановленому порядку погоджений Відділенням.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Судами обох інстанцій встановлено, що рішенням господарського суду Рівненської області від 06 жовтня 2014 року у справі №918/1232/14 за позовом Відділення до організації орендарів орендного підприємства санаторію "Червона калина" про внесення змін до договору оренди державного майна вимоги позивача задоволено. Внесено зміни до укладеного між даними сторонами договору оренди, виклавши його пункт 3.1 в наступній редакції: Орендна плата визначається на підставі "Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції розділу", затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786 із змінами та доповненнями. Розмір орендної плати за базовий місяць - серпень 2011 року становить без ПДВ - 51 317 грн. 54 коп..

Таким чином, судове рішення у справі №918/1232/14 не може бути поставлена під сумнів, а інші рішення не можуть йому суперечити.

Вказане судове рішення на час розгляду даної справи у встановленому законом порядку не було скасовано, а відтак набрало законної сили.

В обґрунтування своїх вимог про стягнення з відповідача збитків, Відділення посилалося на те, що рішення Господарського суду Рівненської області від 06 жовтня 2014 року у справі №918/1232/14 набрало законної сили 21 жовтня 2014 року, а отже нарахування орендної плати відповідачу здійснюється за новою ставкою з 21 жовтня 2014 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2011 року № 961 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1995 року №629 і від 04 жовтня 1995 року №786" змінено орендні ставки за використання нерухомого державного майна. За умовами укладеного між сторонами договору (з урахуванням додаткової угоди до нього від 01 листопада 2005 року №8) розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством. У той же час відповідач, на думку Відділення, у встановленому даним договором порядку неправомірно не звернувся до орендаря з відповідною пропозицією про зміну розміру орендної плати, чим фактично спричинив завдання збитків у розмірі 812 409 грн. 19 коп., що полягають у недоотриманні Державним бюджетом України орендної плати у належному розмірі.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Плата за користування майном справляється з наймача (частина 1 статті 762 Цивільного кодексу України).

Як вірно зазначено місцевим судом, оскільки за спірним договором в оренду було передано майно державної власності, на дані правовідносини поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (далі Закон).

Відповідно до статті 2 Закону орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Орендарями згідно з цим Законом можуть бути господарські товариства, створені членами трудового колективу підприємства, його структурного підрозділу, інші юридичні особи та громадяни України, фізичні та юридичні особи іноземних держав, міжнародні організації та особи без громадянства (стаття 6 Закону).

Згідно статті 10 Закону істотними умовами договору оренди є, зокрема: предмет оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації), відновлення орендованого майна та умови його повернення: виконання зобов`язань, орендна плата (з урахуванням її індексації), яка встановлюється згідно з методикою розрахунку орендної плати, страхування орендарем взятого ним в оренду майна тощо.

Для об'єктів, що перебувають у державній власності така Методика визначається Кабінетом Міністрів України. Правила щодо зміни розмірів орендної плати встановлені статтею 21 Закону, згідно якої розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об`єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.

Як було зазначено вище, Постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2011 року №961 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1995 року №629 і від 04 жовтня 1995 року №786" змінено орендні ставки за використання нерухомого державного майна.

За умовами спірного договору оренди (з урахуванням додаткової угоди до нього від 01 листопада 2005 року № 8) розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, змін централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

У той же час відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового оборогу (стаття 654 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Частинами 1, 2 статті 21 Закону передбачено, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін. Розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї з сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

За частиною 1 статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Отже, зважаючи на вищенаведені імперативні законодавчі приписи та положення договору, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що зміна розміру орендної ставки в односторонньому порядку суперечить вимогам закону. Разом з тим, за змістом вищенаведеного договору оренди ініціатива зміни розміру орендної плати шляхом, зокрема, надіслання відповідної пропозиції іншій стороні угоди, є правом такої сторони, а не її обовязком.

У той же час колегія суддів зазначає, що нормативне встановлення нового фіксованого розміру (ставки) орендної плати щодо певного кола орендарів не свідчить про автоматичну зміну умов відповідних договорів оренди, чинних на момент встановлення таких нових розмірів орендної плати.

З дослідженого місцевим господарським судом та перевіреного судом апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_5 відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області не було доведено належними і допустимими доказами факту порушення відповідачем його зобовязань з огляду на те, що обовязок направлення відділенню вимог чи пропозицій щодо перегляду розміру орендної плати при зміні, зокрема, методики її розрахунку, прямо не був передбачений відповідним договором оренди.

Колегія суддів також звертає увагу на той факт, що рішенням господарського суду Рівненської області від 06 жовтня 2014 року у справі № 918/1232/14 було встановлено, що відповідно до пункту 3 наказу Фонду державного майна України від 06 вересня 2010 року № 1291 "Щодо орендного підприємства санаторію "Червона калина", Відділенню було заборонено вчиняти будь-які дії щодо оренди або приватизації орендного підприємства санаторію "Червона калина", матеріали стосовно оренди та приватизації ЦМК передані до центрального апарату Фонду державного майна України.

Відповідно до наказу Фонду державного майна України "Щодо орендного підприємства санаторій "Червона калина" від 5 лютого 2014 року № 461 визнано таким, що втратив чинність, наказ цього органу від 06 вересня 2010 року № 1291 "Щодо орендного підприємства санаторій "Червона калина".

У той же час посилання апелянта на відсутність у нього повноважень самостійно ініціювати внесення змін до договору оренди в частині зміни розміру орендної плати у звязку з прийняттям наказу Фонду державного майна України від 06 вересня 2010 року № 1291 "Щодо орендного підприємства санаторію "Червона калина" не беруться колегією суддів до уваги, оскільки вказані обставини та спір у даній справі виникли внаслідок бездіяльності самого Фонду державного майна України, а не з вини відповідача.

Крім того, позивач як орендодавець мав право та не був позбавлений можливості звернутися до відповідача з відповідною заявою про внесення змін до договору оренди з правом викупу в частині розміру орендної плати ще з лютого 2014 року.

Відповідно до статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Статтею 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з положеннями статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки), наявність та розмір понесених збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Терміном "збитки" позначаються наслідки правопорушення, які виражаються у зменшенні майнової сфери потерпілого у результаті порушення належного йому права або блага. Протиправною поведінкою (дією або бездіяльністю) є будь-яка поведінка, яка суперечить правовим нормам. Причинний зв'язок це відповідний об'єктивно існуючий зв'язок між явищами, при якому одне явище, яке передує, при відповідних умовах породжує, викликає інше явище наступне. Відповідальність за заподіяні протиправною поведінкою збитки виникає при наявності вини особи, що заподіяла збитки.

Обов'язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків. При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 623 Цивільного кодексу України, розмір збитків завданих порушенням зобов'язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.

Враховуючи вищевикладене, а також враховуючи те, що апелянтом не було доведено факту наявності вини Орендного підприємства "Санаторій "Червона калина" в завданні спірних заявлених до стягнення з нього збитків, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що наведені обставини виключають можливість покладення на останнього обов'язку по відшкодуванню цих збитків.

Господарський суд першої інстанції правомірно не задоволив заяву відповідача про застосування строку позовної давності з огляду на наступне.

Згідно статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частин 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

За таких обставин, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення даного позову, суди обох інстанцій дійшли висновку про те, що заява Орендного підприємства "Санаторій "Червона калина" про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Інші доводи скаржника не заслуговують на увагу, оскільки їм була надана вичерпна правова оцінка судом першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, які відповідно до статей 33, 34 ГПК України засвідчують певні обставини і на яких ґрунтується висновок суду.

Відповідно до пункту 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 01 лютого 2017 року у даній справі ОСОБА_5 відділенню Фонду державного майна України по Рівненській області було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до 21 лютого 2017 року.

Однак, станом на день розгляду даної апеляційної скарги у судовому засіданні 22 лютого 2017 року доказів доплати судового збору до суду апеляційної інстанції апелянтом не надано.

Підпунктом 3.3 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" з подальшими змінами та доповненнями, визначено, якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

З урахуванням наведеного, за результатами розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку, що недоплачену суму судового збору у розмірі 5404,75 грн. (812409,19 грн.*1,5%*110% - 8000грн.) за подання апеляційної скарги слід стягнути з ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Рівненській області в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Рівненської області від 20.12.16 року у справі №918/1176/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Регоінального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області - без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_5 відділення Фонду державного майна України по Рівненській області (33028, м.Рівне, вул. 16 Липня, 77) до Державного бюджету України (отримувач коштів УК у м. Рівне /м.Рівне/ 22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38012714, банк отримувача ГУДКСУ у Рівненській області, код банку отримувача (МФО) 833017, рахунок отримувача 2002, код класифікації доходів бюджету 22030101) 5404,75 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити господарському суду Рівненської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 918/1176/16 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Павлюк І. Ю.