ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р. Справа № 926/3119/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Дубник О.П.

ОСОБА_1,

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.

та представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача-1: ОСОБА_2 представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача-2: не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ГРАНДВЕСТ ЛТД, вих № 209 від 26.12.2016

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.12.2016 (суддя Миронюк С.О.)

у справі № 926/3119/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ГРАНДВЕСТ ЛТД, м. Чернівці

до відповідача-1: Публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України в особі Філії публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України , м. Чернівці

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю Галс ЛТД, смт. Глибока Чернівецької області

про визнання недійсним окремого положення договору

Товариство з обмеженою відповідальністю ГРАНДВЕСТ ЛТД звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до ПАТ Державний експортно-імпортний банк України в особі Філії публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України про визнання недійсним окремих положень договору.

Позовні вимоги (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) мотивовано тим, що відповідно до генеральної кредитної угоди №71113N2 від 08.04.2013, ПАТ Державний експортно-імпортний банк України (кредитор) та ТОВ ГРАНДВЕСТ ЛТД (поручитель) 03.06.2015 був укладений договір поруки № 71115Р4, згідно з яким забезпечуються зобовязання позичальника ТОВ Галс ЛТД по генеральній кредитній угоді з усіма чинними кредитними договорами.

Пунктом 6.3.2 генеральної кредитної угоди №71113N2 встановлено, що позичальник зобовязаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, відсотків за користування кредитом, комісій, зборів та інших платежів за договором протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке достроково погашення.

Згідно з п.3.1 договору поруки поручитель зобовязується перед кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання позичальником основного зобовязання.

Пунктом 4.1.3 договору поруки № 71115Р4 від 03.06.2015 передбачено, що кредитор має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання поручителем та/або позичальником у випадку якщо протягом 20 робочих днів з моменту отримання поручителем письмового повідомлення кредитора про факт невиконання або неналежного виконання боржником зобовязань за кредитною угодою та/або поручителем за цим договором, вони не будуть виконані,

Пунктом 4.1.1. договору поруки передбачено, що з моменту отримання поручителем письмового повідомлення про факт невиконання грошових зобовязань, кредитор протягом 20 днів має право вимагати від поручителя задоволення у повному обсязі всіх своїх грошових вимог, що випливають із основного зобовязання у випадку не виконання.

Позивач вважає, що п.4.1.1. та п.4.1.3. договору поруки суперечать загальним засадам цивільного законодавства України, поняттю солідарної відповідальності, іншим умовам договору поруки, умовам генеральної кредитної угоди №71113N2 від 08.04.2013 та створюють умови подвійного трактування строків для предявлення вимоги кредитором про дострокове погашення заборгованості.

Також, посилається на ч. 1 ст. 229 ЦК України та зазначає, що умови договору поруки є типовими для кредитора, отже в момент підписання договору, поручитель не мав змоги внести зміни до окремих положень договору.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 15.12.2016 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

При вирішенні спору місцевий суд виходив з того, що укладення договору поруки №71115Р4 від 03.06.2015, в тому числі пунктів 4.1.1., 4.1.3. відбулося в законний спосіб, сторони діяли в межах своїх повноважень, сторони при укладенні дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, договором встановлено солідарну відповідальність боржника і поручителя, договір не був укладений внаслідок помилки, договір поруки не змінює умови кредитного договору, та не створює умови для подвійного трактування строків для предявлення вимоги кредитором, сама по собі порука створює права для кредитора та обовязки для поручителя, безпосередньо для боржника цей вид забезпечення виконання зобовязання не впливає, оскільки зобовязання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ ГРАНДВЕСТ ЛТД, звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.12.2016 та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі, мотивуючи свої доводи порушення місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, покликається на ті ж обставини, що викладені в позовній заяві та додатково зазначає, що п. 4.1.1 поруки передбачено додаткову відповідальність поручителя, що суперечить предмету договору.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 07.02.2017.

Відповідач, скориставшись правом, встановленим ст. 96 ГПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає доводи скаржника безпідставними, а рішення місцевого господарського суду законним, отже просить залишити його без змін.

Ухвалою суду від 07.02.2017 залучено до участі у справі відповідача-2 Товариство з обмеженою відповідальністю Галс ЛТД, з огляду на те, що договір поруки є тристороннім, та відкладено розгляд справи на 28.02.2017.

В дане судове засідання позивач та відповідач-2 явку повноважних представників не забезпечили, причини неявки суду не повідомив, хоча про час, дату та місце розгляду даного спору були повідомлені належним чином.

Представник банку в судовому засіданні підтримала доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просила залишити рішення місцевого господарського суду без змін, скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.12.2016 у справі № 926/3119/16 залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 08.04.2013 ПАТ Державний експортно-імпортний банк України (Банк) та ТОВ Галс ЛТД (Позичальник) укладена Генеральна угода №71113N2.

Генеральна угода регулює загальні засади співпраці між Банком та Позичальником щодо фінансування довгострокової програми розвитку діяльності Позичальника, яка містить усі напрями діяльності підприємства Позичальника (п.1.1).

Згідно з п. 1.2. Генеральної угоди, її метою є визначення загальних умов фінансування інвестиційної, торгово-закупівельної, виробничої та іншої діяльності Позичальника, яке здійснюється відповідно до цієї генеральної угоди шляхом укладення Кредитних договорів.

Відповідно до п.5.2.6 Генеральної угоди №71113N2 боржник зобовязується своєчасно та у повному обсязі погашати банку заборгованість за кредитом, сплачувати проценти за користування кредитом та інші платежі за кредитним договором.

Позичальник зобовязаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, відсотків за користування кредитом, комісій, зборів та інших платежів за договором протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке достроково погашення (п.6.3.2. Генеральної угоди №71113N2).

3 червня 2015 року ПАТ Державний експортно-імпортний банк України (Кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю Галс ЛТД (Позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю ГРАНДВЕСТ ЛТД (Поручитель) укладено Договір поруки №71115Р4, який є невід'ємною частиною Генеральної угоди №71113N2.

Пунктами 3.1.-3.2. Договору поруки сторони погодили, що Поручитель (позивач) зобовязується перед Кредитором солідарно відповідати за несвоєчасне та повне виконання Позичальником основного зобовязання. У випадку невиконання Позичальником основного зобовязання (або його частини) Кредитор має право вимагати виконання цього зобовязання у Поручителя та/або Позичальника, як у солідарних боржників.

Кредитор має право вимагати від Поручителя задоволення у повному обсязі всіх своїх грошових вимог, що випливають з основного зобовязання у випадку, якщо Позичальник не виконає грошове зобовязання, передбачене Кредитною угодою, протягом двадцяти днів з моменту отримання Поручителем письмового повідомлення Кредитора про факт такого невиконання (п.4.1.1. Договору поруки).

Згідно з п.4.1.3. Договору поруки Кредитор має право вимагати довгострокового виконання основного зобовязання Поручителем та/або Позичальником у випадку якщо протягом 20 робочих днів з моменту отримання Поручителем письмового повідомлення Кредитора про факт невиконання та/або неналежного виконання Боржником зобовязань за Кредитною угодою та/або Поручителем за цим договором, вони не будуть виконані.

Пунктом 7.4. Договору поруки передбачено що, дія договору припиняється після повного виконання основного зобовязання.

Статтею 6 договору поруки №71115Р7 сторони узгодили, що договір відбиває повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань, що містяться в договорі.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням йог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з приписів ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, і поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Нормами ст. 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо.

За змістом поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконанням ним свого обовязку та відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником, отже вимога до поручителч може бути предявлена виключно за умови настання обставин, передбачених ч.1 ст. 553 Цивільного кодексу України.

В позовній заяві позивач посилався, як на підставу визнання недійними пунктів договору поруки на ч.1 ст. 229 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, якщо особа, що вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Тлумачення змісту помилки міститься в п. 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду № 11 від 29.05.2013 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, де під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Як вбачається з п. 19 постанови Пленуму Верховного суду Укаїни № 9 від 06.11.2009 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Однак, матеріали справи не містять жодних доказів, що укладення спірного договору поруки вчинено під впливом помилки чи обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини

Доводи скаржника, що договір поруки є типовим та в момент його підписання поручитель не мав змоги внести зміни до окремих положень договору є безпідставними, необґрунтованими та жодним чином не підтверджені. Сторони вільні в укладенні договору та визначенні його умов. Підписавши договір поруки без жодних застережень сторони погодили всі його умови. Більше того, ст. 6 договору погодили, що договір відбиває повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань, що містяться у ньому.

Враховуючи, що порука є видом забезпечення виконання зобовязань і при цьому сама має зобовязальний характер, до істотних умов договору слід віднести: визначення зобовязання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо, обсяг відповідальності поручителя, відомості про кредитора, поручителя, боржника.

Договір поруки підписано уповноваженим представниками, позивач мав необхідний обсяг повноважень для укладення договору, що підтверджено протоколом № 03-06-15 від 03.06.2015 загальних зборів учасників ТОВ «Грандвест ЛТД», згідно з яким прийнято рішення про надання фінансової поруки в забезпечення виконання зобовязань ТОВ «Галс ЛТД» за генеральною угодою від 08.04.2013.

Твердження скаржника щодо наявності в п. 4.1.1 договору поруки додаткової відповідальності є безпідставними, оскільки договором поруки передбачено саме солідарну відповідальність боржників. Жодних додаткових зобовязань договір поруки не встановлює.

Слід також зазначити, що п. 6.3.2 генеральної угоди передбачено обовязок дострокового погашення кредиту протягом 10 днів з дня отримання позичальником вимоги, в той час, як в п. 4.1.1 та 4.1.3 вказано про невиконання протягом 20 днів з моменту отримання поручителем повідомлення про факт невиконання.

Отже, місцевим господарським судом встановлено, та апеляційна інстанція погоджується, що укладення договору поруки №71115Р4 від 03.06.2015, в тому числі пунктів 4.1.1., 4.1.3. відбулося в законний спосіб, сторони діяли в межах своїх повноважень, сторони при укладенні дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, договором встановлено солідарну відповідальність боржника і поручителя, договір не був укладений внаслідок помилки, договір поруки не змінює умови кредитного договору, та не створює умови для подвійного трактування строків для предявлення вимоги кредитором, сама по собі порука створює права для кредитора та обовязки для поручителя, безпосередньо для боржника цей вид забезпечення виконання зобовязання не впливає, оскільки зобовязання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відтак, доводи позивача про невідповідність оспорюваних пунктів договору нормам чинного законодавства України за відсутності при цьому порушень, не є підставою для визнання таких пунктів договору недійсними.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки скаржник, у встановленому законом порядку, не подав належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували правомірність та підставність заявленого позову, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Чернівецької області про відмову в позові відповідає законодавству, а тому не вбачає підстав його для зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.12.2016 у справі № 926/3119/16 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 03.03.2017.

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Дубник О.П.

Суддя Зварич О.В.