РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2017Справа №910/23237/16

За позовом Комунального підприємства "Управління капітального будівництва"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектстройсервіс Плюс"

про стягнення 123 948, 32 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Коновалов Д.В.

від відповідача: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Управління капітального будівництва" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектстройсервіс Плюс" про стягнення заборгованості у розмірі 123 948, 32 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем здійснено попередню оплату на загальну суму 759 053, 52 грн., відповідачем, в свою чергу, виконано робіт на сума 635 105, 20 грн., тож сума невідпрацьованої попередньої оплати складає 123 948, 32 грн., проте, враховуючи, що між сторонами підписано угоду про розірвання від 29.08.2014 до договору підряду № 71/13 від 21.06.2013, грошові кошти у сумі 123 948, 32 грн. є безпідставно набутими грошовими коштами.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.12.2016 порушено провадження у справі № 910/23237/16, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 30.01.2017 за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

30.01.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду представник позивача на виконання вимог ухвали суду від 22.12.2016 надав витребувані судом документи.

Представник позивача у судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку розгляду справи.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, вимог ухвали суду від 22.12.2016 не виконав.

Ухвалою господарського суду міста Києва розгляд справи переносився, в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав, заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився, вимог суду не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Приймаючи до уваги, що учасники були належним чином повідомлені про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 27.02.2017 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.06.2013 між Комунальним підприємством "Управління капітального будівництва" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Проектстройсервіс Плюс" укладено договір підряду на виконання робіт по об'єкту "Реконструкція будівлі дошкільного навчального закладу № 186 по вул. 12 квітня, 2а" у м. Запоріжжі № 71/13, відповідно до п. 1.1 замовник доручає, а підрядник, в межах договірної ціни приймає на себе обов'язки на свій ризик власними або залученими силами, виконувати постачання необхідного обладнання, устаткування, будівельно-монтажні, пусконалагоджувальні та інші роботи з реконструкції, які забезпечать введення в експлуатацію об'єкти "Реконструкція будівлі дошкільного навчального закладу №186 по вул. 12 квітня, 2а" у м. Запоріжжі в обумовлений цим договором термін та з належною якістю в межах затвердженої проектно-кошторисної документації, та узгодженої ціни робіт, вимог техніки безпеки і охорони праці.

Ціна договору тверда та складає 7117,36822 грн. у т.ч. ПДВ 1186,22804 грн. без урахування витрат на утримання служби замовника на організацію будівництва та технічний нагляд (Пункт 3.1)

Відповідно до п. 4.1 договору розрахунки проводяться у відповідності до законодавства у сфері бюджетного фінансування в межах та за рахунок коштів, перерахованих головним розпорядником коштів Департаменту освіти та науки молоді та спорту Запорізької міської ради по договору шляхом:

- поетапної оплати замовником виконаних робіт після підписання сторонами довідки про вартість виконаних підрядних робіт у формі КБ3, акту виконаних робіт у формі КБ2 в складених підрядником відповідно до вимог ДБН Д1.1.1-2000, в межах ціни цього договору, у строк до 15 календарних днів після надходження коштів для фінансування предмету договору на рахунок замовника;

- попередньої оплати, яка надається підрядником при наявності позитивного погодження головного розпорядника бюджетних коштів, на термін до 3 місяців, але не пізніше терміну виконання робіт шляхом надання авансового платежу для придбання необхідних матеріалів, обладнання, устаткування, виробів та конструкцій для виконання предмету договору, в межах 30% від річного обсягу, який підрядник зобов'язаний використати в цей термін та по закінченню цього терміну надати замовнику звіт про цільове використання авансу та підтвердити його використання згідно з актами здачі приймання виконаних робіт (форма КБ-2в). Невикористані (невідпрацьовані) в цей термін кошти повертаються замовнику.

Відповідно до п. 7.1 договору підрядник виконує роботи відповідно до вимог затвердженої проектно-кошторисної документації, державних будівельних норм і правил, строків виконання робіт, вимог техніки безпеки та охорони праці, письмових вказівок замовника.

На виконання умов укладеного договору позивач перерахував на рахунок відповідача суму авансу в розмірі 759 053,52 грн., що підтверджується платіжним дорученням №91 від 31.07.2013 на суму 393 053,52 грн. та платіжним дорученням №112 від 17.09.2013р. на суму 366 000,00 грн.

Факт часткового виконання відповідачем свої зобов'язань по виконанню робіт в розмірі 635 105,20 грн. підтверджується наявними в матеріалах справи довідками КБ-3 за жовтень, листопад 2013 та травень 2014.

Таким чином, позивач зазначив, що заборгованість відповідача за часткове виконання робіт по договору підряду на виконання робіт по об'єкту "Реконструкція будівлі дошкільного навчального закладу № 186 по вул. 12 квітня, 2а" у м. Запоріжжі № 71/13 від 21.07.2013 складає 123 948, 32 грн.

Надалі, 29.08.2014 між сторонами укладено угоду про розірвання договору підряду на виконання робіт по об'єкту "Реконструкція будівлі дошкільного навчального закладу № 186 по вул. 12 квітня, 2а" у м. Запоріжжі № 71/13 від 21.07.2013.

При цьому, позивач зазначає, що у зв'язку з припиненням правовідносин за договором підряду, відповідач без належних правових підстав утримує грошові кошти у сумі 123 948,32 грн., що сплачені як аванс за договором.

Нормативно обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на приписи ст. 1212 Цивільного кодексу України та заявляє вимогу про стягнення з відповідача основної заборгованість у розмірі 123 948,32 грн.

Між тим, за змістом позову, заявлена до стягнення сума є сумою авансу за договором, яку, за твердженням позивача, відповідач утримує безпідставно.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У відповідності до ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. 2. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Статтею 849 Цивільного кодексу України встановлено, що замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника. Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи із умов п. 5.1. договору, кінцевим терміном виконання відповідачем обумовлених договором робіт є 2013р.

В той же час, матеріали справи не містять документально підтверджених відомостей щодо виконання відповідачем повного обсягу робіт визначеного спірним договором.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

За приписами ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

У відповідності до ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Тож, приймаючи до уваги, що сторонами було розірвано договір, а зобов'язання сторін, відповідно, припиненими в силу приписів ст.ст. 651, 653 Цивільного кодексу України.

В той же час, посилання позивача в обґрунтування вимоги про стягнення попередньої оплати, перерахованої на виконання договору, на норми ст. 1212 Цивільного кодексу України суд визнає необґрунтованими, оскільки за змістом наведеної норми особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Виходячи з аналізу вищенаведеної норми, суд дійшов висновку, що вказаний вид позадоговірних зобов'язань зумовлений такими юридичними фактами, як набуття особою майна, або його збереження за рахунок іншої особи, а також відсутність для цього правових підстав, або якщо такі підстави відпали.

Таким чином, оскільки між сторонами у даній справі було укладено договір підряду, грошові кошти позивачем були перераховані як оплата робіт, обумовлені вищевказаним договором, тобто за наявності відповідної правової підстави та не можуть бути кваліфіковані як безпідставне збагачення, а відтак - норми ст. 1212 Цивільного кодексу України у даному випадку не підлягають застосуванню.

Тож, правовідносини сторін у даній справі врегульовані нормами зобов'язального права, в той час як договірних характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі і щодо вимоги повернути попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням підрядником умов договору.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 14.10.2014 р. у справі № 922/1136/13 та від 22.01.2013 р. у справі № 5006/18/13/2012.

Суд вважає за доцільне звернути увагу позивача, що у прохальній частині позову останній просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 123 948,32 грн. та вимог про стягнення збитків позивачем не заявлено.

При цьому, суд обмежений предметом та підставами позову, що заявлені позивачем та не праві самостійно визначати та/або змінювати їх.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що наведені у позовній заяві позивачем суду не надано.

Заяв про вихід за межі позовних вимог в порядку ст. 83 Господарського процесуального кодексу України або про зміну предмету позову відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від позивача не надходило.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 111-28, 43 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

У відповідності до п.п. 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, з огляду на встановлені судом обставини та наявні правові позиці Верховного Суду України з приводу спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених на виконання договору, в порядку ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

При цьому, суд звертає увагу позивача, що він не позбавлений права звернутись за судовим захистом у порядку, визначеному нормами чинного законодавства України, що регулюють спірні відносини.

Витрати по сплаті судового бору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Комунального підприємства "Управління капітального будівництва" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 06.03.2017 р.

Суддя Пригунова А.Б.