КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2017 р. Справа№ 910/19355/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

секретар Колеснік М.П.

за участю представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача - Фіцулін О.О.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „ІМПЕРІАЛ БУД КОМПАНІ" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2017 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Альянс будівельників України"

відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю „ІМПЕРІАЛ БУД КОМПАНІ"

про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ „Альянс будівельників України" звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення коштів за поставлений товар.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.01.2017 позовні вимоги задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2017 та постановити нове, яким позовні вимоги відмовити повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ апеляційна скарга для розгляду була передана колегії суддів у складі: головуючий суддя Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 02.03.2017.

В призначене судове засідання 02.03.2017 з`явився представник відповідача та надав усні пояснення стосовно предмету спору.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду скарги повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням, наявним в матеріалах справи, клопотань про наявність поважних причин для відкладення розгляду спору, суду не подавалось.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні матеріали справи, встановивши, що наявні матеріали справи є достатніми для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, а неявка представника позивача не перешкоджає розгляду справи, він не був позбавлений можливості подати свої заперечення на подану апеляційну скаргу, у випадку необхідності, проти розгляду справи за відсутності такого представника не заперечував представник апелянта, вирішив розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника позивача.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне.

25.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс Будівельників України" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Імперіал Буд Компані" (покупець), був укладений договір поставки № АБУ-2503/1.

Відповідно до умов договору постачальник зобов'язується поставляти покупцю, а покупець приймати та оплачувати будівельні матеріали.

Вид, одиниця виміру, ціна, умови та строки поставки яких визначені у Специфікаціях та/або видаткових накладних, що мають силу специфікацій, які є невід'ємною частиною договору.

У договорі сторонами також було передбачено, що якість товару, що постачається, повинна відповідати державним стандартам та технічним умовам у відповідності до норм діючого законодавства України.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору, поставка товару здійснюється на підставі письмових або усних замовлень покупця, окремими партіями, автомобільним транспортом за адресою, вказаною у заявці.

На кожну партію товару постачальник повинен надати покупцю разом із товаром товарно-транспортну накладну, а право власності на товар та ризики виникають у покупця в момент передачі товару покупцю, що фіксується у товарно-транспортних накладних та підтверджують момент передачі та отримання товару покупцем (п.п. 4.3., 4.6. договору).

Сума договору визначається загальною вартістю поставленого товару, відповідно до видаткових накладних, що додаються до договору і є його невід'ємною частиною. Розрахунки за товар здійснюються на підставі рахунків-фактур постачальника, які є невід'ємними частинами цього договору у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, здійснюючи оплату за товар покупець зобов'язується в платіжному дорученні в розділі "призначення платежу" вказати: "оплата за товар згідно договору поставки № АБУ-2503/1 від 25 березня 2016 року".

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що ним умови договору поставки були виконані в повному обсязі, проте, відповідачем поставлений товар був оплачений частково, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка в добровільному порядку відповідачем не погашена.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, мотивує це тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів поставки товару за поданими товарно-транспортними накладними, поставка позивачем була здійснена лише за двома ТТН, які були оплачені відповідачем в повному обсязі.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно із ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначає позивач в своїй позовній заяві, ним, на виконання умов договору поставки було здійснено поставку відповідачу товару за наступними товарно-транспортними накладними: серії ПЗО № 157411 від 02.04.2016 на суму 24720 грн.; № 486945 від 31.03.2016 на суму 25420 грн.; серії ПЗО № 152970 від 02.04.2016 на суму 33840 грн.; № 487208 від 04.04.2016 на суму 29340 грн.; № 487117 від 30.03.2016 на суму 38840 грн.

Копії вказаних товарно-транспортних накладних долучені позивачем до матеріалів справи.

Крім того позивач у своєму позові стверджує, що відповідач лише частково оплатив поставлений товар на суму 29670 грн., що підтверджує копіями банківських виписок від 29.03.2016.

Відповідачем не заперечується факт поставки товару позивачем за видатковими накладними № 2378 від 26.03.2016 на загальну суму 21414,84 грн. та № 2507 від 30.03.2016 на загальну суму 7962,60 грн.

Поставлений товар за вказаними ТТН був оплачений відповідачем повністю, що також не заперечувалось позивачем при подачі позову до суду.

В той же час, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу в повному обсязі, мотивував це тим, що заборгованість відповідача у розмірі 17 516, 40 грн. підтверджується наданими товарно-транспортними накладними, оборотно-сальдовими відомостями, а також видатковими накладними, що були долучені позивачем до матеріалів справи на вимогу суду.

Проте, колегія суддів не погоджується із таким висновком місцевого суду, вважає його необґрунтованим та таким, що зроблений при неповному з`ясуванні всіх обставин справи та досліджені наданих представниками сторін доказів, з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, умовами договору, а саме п. 4.3, 4.6 сторони визначили, що на кожну партію товару постачальник повинен надати покупцю разом із товаром товарно-транспортну накладну, а право власності на товар та ризики виникають у покупця в момент передачі товару покупцю, що фіксується у товарно-транспортних накладних та підтверджують момент передачі та отримання товару покупцем.

Пунктами 6.1.-6.3. договору передбачено, що розрахунки за товар здійснюються на підставі договору, у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Розрахунки за товар здійснюються на підставі договору у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 1 календарного дня з дати поставки товару.

Факт приймання-передачі товару підтверджується підписами представників сторін та товарно-транспортних накладних.

Сторони домовились, що загальна (сукупна) вартість товару (з урахуванням ПДВ) відвантаженого постачальником за договором, але не оплаченого покупцем протягом дії договору не повинна перевищувати суму 30000 грн.

На підтвердження виконання своїх зобов`язань за укладеним договором поставки в повному обсязі, позивачем долучені до матеріалів справи копії товарно-транспортних накладних серії ПЗО № 157411 від 02.04.2016, № 486945 від 31.03.2016; серії ПЗО № 152970 від 02.04.2016; № 487208 від 04.04.2016; № 487117 від 30.03.2016.

Проте, суд апеляційної інстанції критично відноситься до наданих позивачем доказів поставки товару на виконання умов договору № АБУ-2503/1 від 25.03.2016 з огляду на те, що по-перше, вказані ТТН не містять чіткого візуального тексту, щоб надало змоги суду встановити назву відправника та вантажоодержувача, не мають жодного посилання на спірний договір, в них не зазначено ціну поставленого товару за кожною такою накладною.

В подальшому, в процесі розгляду спору по справі, представником позивача до матеріалів справи були надані оригінали товарно-транспортних накладні, які за своїм номером та датою складання співпадають із тими копіями, що надавались при подані позову до суду та дублювались, як подача додаткових документів місцевому суду в грудні 2016, але повністю відрізняються за своїм змістом: даними вантажовідправника; вантажоодержувача; кількістю поставленого товару; вже мають відмітку про вартість поставленого товару; зазначений також номер видаткової накладної та дата до кожної окремої товарно-транспортної накладної. Чітко зазначено прізвище директора вантажовідправника, містить підпис бухгалтера вантажовідправника, чого не було в копіях таких ТТН.

Крім того, текст в копіях товарно-транспортних накладних викладений в рукописному варіанті, в той час як оригінал містить печатний текст.

В свою чергу, вказані оригінали ТТН не містять посилання на укладений між сторонами договір від 25.03.2016 та підпису представника відповідача, що підтверджує факт поставки та отримання товару, зазначеному в ньому відповідачем.

Отже, надані представником позивача документи на підтвердження виконання своїх зобов`язань за вказаним договором поставки є суперечливими та за висновком суду апеляційної інстанції неналежними.

Так, зокрема, крім оригіналів товарно-транспортних накладних, представником позивача до суду долучені копії видаткових накладних, в яких зазначено кількість, вартість поставленого товару, сума до оплати, номер та дата рахунку для оплати, чітка назва продавця та покупця, а також посилання на номер та дату укладеного між сторонами договору поставки.

Проте, колегією суддів вказані документи також не приймаються до уваги як належні та допустимі докази на підтвердження факту поставки товару та наявність у відповідача обов`язку щодо їх оплати з огляду на наступне.

Як зазначалось вище, оригінали наданих позивачем товарно-транспортних накладних містять посилання на чіткий номер та дату окремої видаткової накладної до кожної товарно-транспортної накладної.

В той же час, проаналізувавши та досконало вивчивши подані позивачем оригінали ТТН та копії ВН, судом апеляційної інстанції було встановлено, що вони містять суперечливі дані, що позбавляє суд можливості приймати такі документи як належні та беззаперечні.

Так, товарно-транспортна накладна № 157411 від 02.04.2016 містить відомості про вантаж, а саме: кількість поставленої щебенево-піщаної суміші в т. 24,720, а також загальну суму з ПДВ - 4152,96 грн. (а.с. 106)

В даній ТТН зазначено, що разом з вантажем подається видаткова накладна № 000002687 від 02.04.2016.

Проте, вказана видаткова накладна № 000002687 від 02.04.2016 містить дані про поставку позивачем відповідачу щебенево-піщаної суміші в т. 58,56 на загальну суму з ПДВ 9838,08 грн. (а.с.123)

ТТН № 487117 від 30.03.2016 (а.с. 107) містить відомості про вантаж, а саме: кількість поставленої щебенево-піщаної суміші в т. 29,090, на загальну суму з ПДВ - 4014,42 грн. та посилання на видаткову накладену № 000002507 від 30.03.2016, яка в свою чергу, містить дані про поставку позивачем відповідачу щебенево-піщаної суміші в т. 57,7 на загальну суму з ПДВ 7962,60 грн. (а.с. 118)

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що ТТН № 486945 від 31.03.2016 містить відомості про вантаж, а саме: кількість поставленої щебенево-піщаної суміші в т. 28420, на загальну суму з ПДВ - 3921,96 грн. та посилання на видаткову накладену № 000002549 від 31.03.2016, яка в свою чергу, містить абсолютно ідентичні дані, зазначеним в ТТН, а також дані, щодо кількості та вартості товару, внесені до ТТН № 487208 від 04.04.2016 також повністю співпадають із даними, зазначеними у видатковій накладній до неї № 000002776.

В той же час, колегія суддів зазначає, що ані оригінали товарно-транспортних накладних, ані копії видаткових накладних до них не містять підпису відповідача про отримання товару, що, за словами позивача, поставлявся відповідачу саме на виконання умов договору поставки № АБУ-2503/1 від 25.03.2016.

Згідно наданих відповідачем письмових пояснень як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції, останнім визнається та не заперечується факт поставки товару за ВН № 2378 від 26.03.2016 на загальну суму 21414,84 грн. та № 2507 від 30.03.2016 на загальну суму 7962,60 грн., якій був оплачений відповідачем в повному обсязі, що підтверджується виписками з банківського рахунку та не заперечувалось представником позивача в суді першої інстанції.

Також, позивачем до матеріалів справи долучені копії рахунків на оплату, які містять посилання на номер та дату спірного договору, а також посилання на кожен окремий номер рахунку міститься у відповідній видатковій накладній, які в свою чергу також містять різні дані по кількості та вартості разом з ПДВ поставленого товару.

Отже, підсумовуючи все вище зазначене, колегія суддів зазначає, що позивачем заявлялись позовні вимоги про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 17516,40 грн., зазначаючи при цьому, що поставлено товару відповідачу було на суму - 155160 грн., а останнім сплачено лише 29670 грн., проте такі пояснення позивача є суперечливими та необґрунтованими, оскільки із зазначених позивачем даних вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 125490 грн. (155160 грн. -29670 грн. = 125490 грн.), в свою чергу позивачем, при подачі позову до суду та розгляді спору місцевим судом, не надавались чіткого розрахунку основної суми заборгованості в розмірі саме 17516,40 грн., а також не зазначалось про оплату відповідачем товару в подальшому, чи повернення покупцем товару продавцю, чи недопоставку останнім товару на суму, що заявлена в позовних вимогах.

Зауваження місцевого суду щодо того, що позивачем ставилась вимога про стягнення заборгованості лише за видатковою накладною № 2549 від 31.03.2016 на суму 3 921, 96 грн.; за видатковою накладною № 2687 від 02.04.2016 на суму 9838, 08 грн.; видатковою накладною № 2776 від 04.04.2016 на суму 4 048, 92 грн. не спростовує вище викладеного висновку суду апеляційної інстанції, з огляду на те, що за вказаними видатковими накладними сума боргу становить 17808,96 грн., що не відповідає сумі боргу за текстом позовної заяви та обґрунтування таких розбіжностей не надано ані позивачем, ані місцевим судом при постановці оскаржуваного рішення.

Крім того, відповідно до наданих позивачем оригіналів ТТН, номера яких зазначалось вище, вбачається, що щебенево-піщаної суміші було поставлено на загальну суму - 16138,26 грн., а за видатковими накладними, що надавались до них на суму - 25771,56 грн.

До того ж, до матеріалів справи долучена видаткова накладна № 2378 від 26.03.2016 на суму 21414,84 грн., проте товарно-транспортної накладної, що, за умова договору підтверджує факт поставки товару позивачем відповідачу, до вказаної ВН позивачем на надавалось.

Таким чином, зважаючи на все вище викладене, неоднозначний, суперечливий характер поданих позивачем доказів на підтвердження виконання ним умов договору поставки в повному обсязі, які не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі в розумінні норм чинного ГПИК України, на відсутність достатніх та беззаперечних доказів поставки товару позивачем на суму, визначену в позовній заяві, а також точно та чіткого розрахунку суми основного боргу, відсутність належного письмового/усного обґрунтування заявлених вимог та поданих доказів до нього зі сторони представника позивача, колегія суддів позбавлена можливості встановити дійсну суму поставки товару, сам факт поставки товару, а також факт наявності/відсутності боргу у відповідача перед позивачем та розмірі такого боргу.

Як зазначалось вище, представник позивача був належним чином повідомлений про день та час розгляду апеляційної скарги, був ознайомлений з текстом апеляційної скарги, проте не подав суду ані усних ані письмових спростувань доводів апелянта, для розгляду апеляційної скарги в суд апеляційної інстанції у призначений час не з`явився без поважних на то причин.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, з урахуванням викладеного, місцевий суд дійшов необґрунтованого висновку щодо наявності достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження доводів, викладених в позовній заяві, та безпідставно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу.

Посилання позивача на акти звірки розрахунків, в яких зазначена сума боргу відповідача не приймається до уваги колегією суддів, оскільки складання такого документу є добровільною дією учасників договору, відповідачем такий акт звірки від 27.12.2016 підписаний із зазначенням відсутності у нього боргу перед позивачем, сума боргу, за даними позивача не була узгоджена сторонами.

Зауваження місцевого суду щодо підтвердження розміру боргу саме оборотно-сальдовою відомістю також не приймається до уваги колегією суддів, оскільки це внутрішній документи товариства, в якому за даними його бухгалтерії зазначаються відомості і вони не є беззаперечними та однозначними доказами на підтвердження розміру боргу контрагента саме у вказаному в ній розмірі.

До того ж надана оборотна-сальдова відомість не містить навіть підпису головного бухгалтера(бухгалтера) підприємства, директора, будь-яких печаток чи відміток, що додатково вказує на відсутність поданого аркушу паперу ознак доказів, на підтвердження заявлених вимог.

Крім основної суми боргу, позивачем ставилась вимога про стягнення з відповідача за порушення умов договору в частині внесення оплати за поставлений товар, пеню, 3 % річних та інфляційні втрати.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність наявності заборгованості у відповідача перед позивачем на вказану останнім суму та з урахуванням відсутності підстав для задоволення вимоги про стягнення основної суми боргу, вимоги про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені також не підлягають задоволенню.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити про порушення Господарським судом норм матеріального права в частині стягнення з відповідача пені на користь позивача, в розмірі, визначеному останнім при подані позову до суду, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

В силу частини 1 статті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений ст. 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Чинними законодавством України не визначено чіткого розміру штрафних санкцій у вигляді пені при укладанні договору поставки між двома суб`єктами господарювання, які не належать, або хоча б один із них, до державного сектора економіки чи має якийсь інший особливий статус.

Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Отже, з урахуванням вказаних правових норм, в даному конкретному випадку розмір пені як і взагалі такий вид відповідальності як пеня, мав би бути визначений умовами укладеного між сторонами договору.

В той же час, відповідно до п. 7.1 договору, сторони визначили, що за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань по договору винна сторона несе відповідальність згідно чинного законодавства України.

Місцевий суд, задовольняючи вимогу про стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, посилається зокрема на ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", проте, судом, при задоволенні такої вимоги, не врахований той факт, що умовами вказаного вище закону визначено, що по-перше платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що не перевищує подвійної облікової ставки НБУ, а отже він може бути меншим і такий розмір має визначатися саме умовами укладеного між сторонами договору.

Таким чином, з огляду на зазначене, умови укладеного між сторонами договору, зокрема розділу 7, неузгодження між сторонами виду неустойки (штраф чи пеня), розміру та періоду нарахування (який за умовами договору та з урахуванням приписів чинного законодавства України також може бути меншим/більшим) такого виду відповідальності, місцевий суд безпідставно та неправомірно задовольнив вимогу про стягнення пені.

Також, позивачем в процесі розгляду спору в суді першої інстанції подавалась заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на послуги адвоката в розмірі 5000 грн.

Дана вимога також не підлягає задоволенню, з огляду на те, що відповідно до ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті, зокрема за послуги адвоката, при відмові у задоволені позову покладаються на позивача.

Відповідно до п.4 ч.1. ст. 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Враховуючи положення ст. 104 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю „ІМПЕРІАЛ БУД КОМПАНІ" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2017 у справі № 910/19355/1 підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.4 ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 49, 99, 101, п. 2 ст. 103, ч.1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „ІМПЕРІАЛ БУД КОМПАНІ" - задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2017 у справі № 910/19355/16- скасувати. Постановити нове рішення.

В задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю „Альянс будівельників України" до Товариства з обмеженою відповідальністю „ІМПЕРІАЛ БУД КОМПАНІ» про стягнення грошових коштів за договором поставки від 25.03.2016 № АБУ-2503/1 - відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альянс Будівельників України" (04120, м. Київ, проспект Героїв Сталінграду, 6-Б; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Імперіал Буд Компані" (02125, м. Київ, Дніпровський район, вул. Старосільська, 1-к; ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1515,80 грн.

Видати судовий наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/19355/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов