ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.02.2017 Справа № 904/70/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "ДОМ.КОМ", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАРГО", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості за надані послуги

Суддя Петрова В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. від 03.08.2016р.

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

У грудні 2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "ДОМ.КОМ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАРГО" про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.04.2013р. по 01.10.2016р. у розмірі 6 217,53грн., 3% річних у розмірі 252,57грн., інфляційних у розмірі 1 792,14грн.

26.01.2017р. позивач подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.05.2013р. по 01.10.2016р. у розмірі 547,51грн., 3% річних у розмірі 233,08грн., інфляційні у розмірі 1 612,23грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не розрахувався з позивачем за надані житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.05.2013р. по 01.10.2016р.

Відповідач проти позову заперечує, вважає, що позивачем не доведено факт надання житлово-комунальних послуг. Відповідач зазначає, що договір про надання житлово-комунальних послуг сторони не укладали. Відповідач стверджує, що вимогу про оплату наданих послуг за вересень 2016р. позивач йому не надсилав, а тому у позивача не виникло право на звернення до суду про стягнення заборгованості за цей місяць. Крім того відповідач подав заяву про застосування позовної давності до вимог позивача щодо нарахування заборгованості за період з червня по серпень 2013р. У зв"язку з цим відповідач оплати житлово-комунальні послуги за період з вересня 2013р. по серпень 2016р. у розмірі 5 489,88грн. за вирахуванням сум, що за межами позовної давності та за вересень 2016р.

У судовому засіданні оголошувалась перерва згідно ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

28.02.2017р. по даній справі оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

21.12.2012р. між Управлінням благоустрою та житлової політики виконкому Криворізької міської ради (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "ДОМ.КОМ" (управитель, позивач) укладено договір про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд у Жовтневому районі (обєкт №1), згідно якого до Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "ДОМ.КОМ" перейшли функції управителя та надавача послуг з утримання, зокрема, будинку №29 по вул. Ватутіна у Жовтневому районі м. Кривого Рогу.

Згідно п.4.1. договору, з урахуванням додаткової угоди від 11.11.2013р., функції з управління та надання послуг з утримання будинку, споруди або групи будинків і споруд та обєктів благоустрою, що розташовані на при будинкових територіях, розпочинають здійснювати з 01.04.2013р. та діє безстроково. Якщо одна із сторін має намір розірвати договір, вона повинна попередити про свій намір не менш як за місяць до його розірвання.

У житловому будинку №29 по вул. Ватутіна у Жовтневому районі м. Кривого Рогу в перший поверх вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 158,6 кв.м, що на підставі договору купівлі - продажу ВСМ №667011, ВСМ №667012 від 26.09.2005р., посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за №3697, належить Товариству з обмеженою відповідальністю "ЛАРГО" (відповідач).

Договір про надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачем не укладався.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов'язки регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон).

За приписами ч.2 ст.3, ст.19 Закону суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг.

Відповідно до ст.1 Закону управитель - особа, яка за договором з власником чи балансоутримувачем здійснює управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (далі - управління будинком) і забезпечує його належну експлуатацію відповідно до закону та умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно ст.13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ч.3 ст.16 Закону комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв.

Згідно п.5 ч.3 ст.20 Закону споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, системний аналіз вказаних норм дає дійти висновку, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди управителя.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 25.11.2014р. у справі №916/3566/13.

За наведених обставин, зобов'язання відповідача оплатити житлово-комунальні послуги виникає на підставі закону та узгоджених дій управителя і споживача послуг.

Позивач за період з 01.05.2013р. по 01.10.2016р. надав відповідачу житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на загальну суму 6 037,39грн., що підтверджується інформацією про витрати на утримання будинку №29 по вул. Ватутіна.

Згідно п.1.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р. (далі - Постанова №14) якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач надіслав відповідачу за адресою, зазначеною у витягу з ЄДРПОУ (а.с.140-141), акти здачі-прийняття робіт та рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, а саме:

- 07.10.2014р. надіслав акти здачі-прийняття робіт та рахунки за період з травня 2013р. по червень 2014р. (конверт повернуто 12.11.2014р. з відміткою підприємства поштового зв'язку "за закінченням встановленого строку зберігання");

- 19.03.2015р. надіслав акти здачі-прийняття робіт та рахунки за період з липня 2014р. по лютий 2015р. (конверт повернуто 22.04.2015р. з відміткою підприємства поштового зв'язку "за закінченням встановленого строку зберігання");

- 15.04.2015р. надіслав акт здачі-прийняття робіт та рахунок за березень 2015р. (конверт повернуто 15.05.2015р. з відміткою підприємства поштового зв'язку "за закінченням встановленого строку зберігання");

- 22.05.2015р. надіслав акт здачі-прийняття робіт та рахунок за квітень 2015р. (конверт повернуто 24.06.2015р. з відміткою підприємства поштового зв'язку "за закінченням встановленого строку зберігання");

- 05.11.2015р. надіслав акти здачі-прийняття робіт та рахунки за період з травня 2015р. по вересень 2015р. (конверт повернуто 04.12.2015р. з відміткою підприємства поштового зв'язку "за закінченням встановленого строку зберігання");

- 28.01.2016р. надіслав акти здачі-прийняття робіт та рахунки за період з жовтня 2015р. по грудень 2015р. (конверт повернуто 25.02.2016р. з відміткою підприємства поштового зв'язку "за закінченням встановленого строку зберігання");

- 07.06.2016р. надіслав акти здачі-прийняття робіт та рахунки за період з січня по квітень 2016р. (конверт не повернуто);

- 03.11.2016р. надіслав акти здачі-прийняття робіт та рахунки за період з травня по вересень 2016р. (конверт не повернуто).

Крім того, 27.09.2016р. позивач надіслав відповідачу претензію про сплату заборгованості (а.с.22-23).

За таких обставин, факт отримання відповідачем житлово-комунальних послуг та рахунки є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отримані послуги.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У даному випадку у зобов'язанні не встановлено строк (термін) його виконання, отже застосовуються положення ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи невстановлення строку виконання грошового зобов'язання та пред'явлення вимог з виконання зобов'язання по оплаті за рахунками, строк виконання даного зобов'язання на момент звернення позивача з позовом до суду настав.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

За ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов"язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов"язання (неналежне виконання).

Зважаючи на те, що має місце факт надання позивачем житлово-комунальних послуг, відсутність підписаних двосторонніх актів здачі-прийняття робіт не є перешкодою для захисту суб'єктивного матеріального права останнього.

Як вбачається із матеріалів справи, 13.01.2017р. відповідач оплатив житлово-комунальні послуги за період з вересня 2013р. по серпень 2016р. у розмірі 5 489,88грн. (а.с.94).

Будь-яких зауважень чи заперечень щодо якості наданих послуг відповідач не надав, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про беззаперечне прийняття відповідачем наданих послуг.

За наведених обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.05.2013р. по 01.10.2016р. у розмірі 547,51грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Твердження відповідача про недоведеність факту надання житлово-комунальних послуг, а також про те, що вимогу про оплату наданих послуг за вересень 2016р. позивач йому не надсилав, є необрунтованими та спростовуються вищевикладеним.

Згідно п.4.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (абзац другий частини п'ятої статті 261 ЦК України), тобто після закінчення передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги.

Заява відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача щодо нарахування заборгованості за період з червня по серпень 2013р. не підлягає задоволенню, оскільки рахунки за період з червня по серпень 2013р. пред"явлені відповідачу 12.11.2014р. (строк оплати 19.11.2014р.), а позов подано до суду 30.12.2016р., тобто в межах позовної давності.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за загальний період з 25.07.2014р. по 29.12.2016р. у розмірі 233,08грн., а також інфляційні за загальний період з 25.07.2014р. по 29.12.2016р. у розмірі 1 612,23грн.

Суд вважає, що нарахування 3% річних та інфляційних на заборгованість за період з червня 2013р. по червень 2014р. слід здійснювати з 20.11.2014р. (конверт повернуто 12.11.2014р. з відміткою підприємства поштового зв'язку "за закінченням встановленого строку зберігання"), а не з моменту першого надіслання відповідачу цих актів та рахунків (18.07.2014р.), оскільки доказів отримання їх відповідачем або повернення їх з повідомленням підприємства зв'язку про неможливість вручення позивачем не надано.

Враховуючи те, що позивачем надано докази надіслання відповідачу актів здачі-прийняття робіт та рахунків за період з січня по вересень 2016р., однак не подано доказів отримання їх останнім або їх повернення з повідомленням підприємства зв'язку про неможливість вручення, суд вважає, що 3% річних та інфляційні на заборгованість за цими місяцями не підлягають нарахуванню.

Господарський суд, перерахувавши 3% річних за загальний період з 20.11.2014р. по 29.12.2016р. (враховуючи положення ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України та п.1.7. Постанови №14), встановив, що вони складають 196,55грн. та підлягають до стягнення. В іншій частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних суд вважає за необхідне відмовити.

Інфляційні слід нараховувати з місяця, наступного за місяцем, в якому мав бути здійснений платіж (абз.3 п.3.2. Постанови №14).

Господарський суд, перерахувавши інфляційні за загальний період з грудня 2014р. по грудень 2016р., встановив, що вони складають 1 239,04грн. та підлягають до стягнення. В іншій частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних суд вважає за необхідне відмовити.

У зв'язку із частковим задоволенням позову судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.ст.44, 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до абз.4 п.4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" правило статті 49 ГПК України щодо розподілу сум судового збору у справах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, пропорційно розміру задоволених позовних вимог застосовується також і у випадках, коли судовий збір сплачено за мінімальною (визначеною Законом) ставкою.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛАРГО" (50106, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Електрозаводська, 7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Керуюча компанія "ДОМ.КОМ" (50053, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Мусоргського, 15А, ) заборгованість за житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.05.2013р. по 01.10.2016р. у розмірі 547,51грн. (п"ятсот сорок сім грн. 51коп.), 3% річних у розмірі 196,55грн. (сто дев"яносто шість грн. 55коп.), інфляційні у розмірі 1 239,04грн. (одна тисяча двісті тридцять дев"ять грн. 04коп.) та 1 142,05грн. (одна тисяча сто сорок дві грн. 05коп.) судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 06.03.2017р.

Суддя ОСОБА_3