ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.02.2017 Справа № 904/12470/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вега-Плюс", м. Дніпро

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення 6685,46 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: представник Домрачев Є.М., довіреність від 28.12.2016;

від відповідача: не з'явився;

за участю слухача ОСОБА_3

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вега-Плюс" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач), у якому заявило вимогу про стягнення боргу у сумі 6257,87 грн, пені у сумі 206,42 грн, 30% річних у сумі 221,17 грн, нарахованих позивачем з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 74, укладеного між сторонами 11.09.2015.

Відповідач участі свого представника у судовому засіданні не забезпечив, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином за його місцезнаходженням згідно матеріалів справи за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

На адресу господарського суду Дніпропетровської області від відповідача повернулися конверти з ухвалами суду з відмітками поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

З огляду на викладене суд керується ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), у якій зазначено, що ухвала про порушення провадження по справі надсилається зазначеним особам (сторонам) за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження по справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою вважається, що ухвала про порушення провадження по справі вручена їм належним чином.

Згідно до п.п. 3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи-підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців").

Згідно з ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" від 15.05.2003 №755-IV якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду були надіслані відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №958.

За таких обставин у суду маються достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання.

24.02.2017 відповідач подав клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи у зв'язку зі знаходженням у відрядженні та неможливістю з'явитися у судове засідання, призначене на 28.02.2017. Також, відповідач у клопотанні повідомив, що позовна заява з додатками від ТОВ "Вега-Плюс" не була ним отримана, що унеможливлює написання відзиву.

Розглянувши клопотання відповідача, суд відмовляє у його задоволенні, виходячи з наступного.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи, в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Строк вирішення спору у даній справі спливає 28.02.2017, у зв'язку з чим у суду відсутня можливість відкладення розгляду справи на більш пізню дату.

Крім того, відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні; неявка представника відповідача не перешкоджає вирішенню спору по суті, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки розгляд справи неодноразово відкладався, відповідач мав можливість скористатись своїм правом на участь у судових засіданнях, підготовку та подання доказів. До того ж, твердження відповідача про неотримання ним копії позову з додатками, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами направлення позивачем на адресу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, копії позовної заяви ТОВ "Вега-Плюс" від 28.12.2016 з доданими до неї документи.

У зв'язку з чим суд доходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Враховуючи те, що норми статті 65 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

11.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Вега Плюс" (далі - позивач, постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - відповідач, покупець) укладено договір поставки №74 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого в порядку і на умовах, визначених цим договором постачальник зобов'язується поставляти непродовольчі товари (далі - товар) відповідно до поданого покупцем замовлення, а покупець зобов'язується прийняти товар та своєчасно оплатити його вартість.

Предметом даного договору є товари, що визначені у відповідних супровідних документах (накладних, товарно-транспортних накладних тощо), які є невід'ємною частиною цього договору (п. 1.2 договору).

За умовами пункту 1.3 договору право власності на товар переходить до покупця з моменту підписання уповноваженими представниками сторін товарної накладної, яка засвідчує момент передачі товару.

Згідно п. 2.1 договору постачальник здійснює постачання товару, а покупець приймає та оплачує товар за цим договором окремими партіями; кількість товару у кожній партії товару визначається виходячи з усної чи письмової заявки покупця та наявності товару у постачальника на момент отримання заявки, і вказуються в первинних документах, які підтверджують передачу товару (накладні та/або акти прийому-передачі).

Асортимент кожної окремої партії товару визначається виходячи з асортименту товару за договором, усної чи письмової заявки покупця та наявності його у постачальника на момент отримання заявки (п. 3.1 договору).

У пункті 4.1 договору узгоджено, що ціна на кожне найменування товару за цим договором визначається виходячи з відпускних цін, встановлених постачальником на момент отримання заявки покупця та вважається остаточно узгодженою в розмірі вказаному у документах, що підтверджують передачу товару (накладні та/або акти прийому-передачі), якщо інше не визначено постачальником відповідно до умов цього договору.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими на те сторонами і діє до 31 грудня 2016 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором. Сторони домовилися, що у випадку, якщо жодна із сторін за 30 календарних днів до закінчення строку дії даного договору, не повідомить другу сторону про припинення його умов (розірвання), договір вважається автоматично пролонгованим на наступний рік на тих же умовах (п. 6.1 договору).

На виконання умов договору у період з вересня 2015 по лютий 2016 позивач поставив відповідачу товар медичного призначення на загальну суму 12597,84 грн, що підтверджується видатковими накладними: №ВПЦ 185 від 22.09.2015 на суму 624,12 грн, №ВПЦ186 від 22.09.2015 на суму 4766,85 грн, №ВПЦ242 від 28.09.2015 на суму 439,77 грн, №ВПЦ254 від 29.09.2015 на суму 590,64 грн, №ВПЦ649 від 29.10.2015 на суму 2075,80 грн, №ВПЦ321 від 25.01.2016 на суму 128,82 грн, №ВПЦ322 від 25.01.2016 на суму 3713,97 грн та №ВПЦ572 від 03.02.2016 на суму 257,87 грн, які містять підписи уповноважених представників та печатки сторін (а.с. 11-18).

Пунктом 4.2 договору передбачено, що розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються в національній валюті України (гривнях) в безготівковому порядку шляхом перерахування покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до п. 4.3 договору при заборгованості за товар по декількох накладних отримані кошти будуть зараховуватися як погашення заборгованості за раніше отриманий товар, незалежно від призначення оплати, вказаного в платіжному дорученні.

Пунктом 4.4 договору обумовлено, що покупець сплачує за поставлений йому товар у строк до останнього числа кожного поточного місяця з моменту поставки такого товару по мірі його реалізації третім особам.

Згідно з п. 4.4.1 договору відповідач зобов'язаний надавати продавцю до 25 числа кожного місяця звіт про реалізований товар. У разі, якщо покупець більше двох разів порушує умови про подання звіту, він підтверджує, що товар ним реалізований і він має сплатити позивачу його вартість.

Доказів подщання відповідних звітів відповідачем не надано, позивач це також заперечує, тому слідує, що відповідач мав оплатити отриманий за кожною накладною товар до кінця місяця, у якому він отриманий.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, відповідач повинен був оплатити вартість товару, отриманого ним від позивача, у вересні 2015 - до 30.09.2015, у жовтні 2015 - до 31.10.2015, у січні 2016 - до 31.01.2016 та у лютому 2016 - до 29.02.2016 (включно).

У пункті 4.5 договору сторони домовились, що у разі не реалізації покупцем поставленого постачальником товару протягом 60 календарних днів з моменту його поставки, покупець зобов'язаний за першою вимогою постачальника повернути йому увесь поставлений та не реалізований товар протягом 7 календарних днів з моменту пред'явлення такої вимоги; у разі якщо покупець не повернув поставлений товар на вимогу постачальника, покупець тим самим підтверджує, що поставлений йому товар був повністю реалізований, та зобов'язується сплатити постачальнику його вартість.

У випадку відсутності у покупця грошових коштів для оплати поставленого товару або якщо товар не користується широким попитом у кінцевих споживачів, за наявності згоди постачальника, поставлений товар може бути повернуто постачальнику (п. 4.6 договору).

Позивач зазначає, що відповідач виконав свої зобов'язання по оплаті за договором лише частково, сплативши Товариству з обмеженою відповідальністю "Вега-Плюс" та повернувши товар на загальну суму 6339,97 грн.

Про частково проведені безготівкові розрахунки за товар свідчать платіжні доручення на загальну суму 2381,31 грн, а саме:

- №168 від 13.06.2016 на суму 381,31 грн;

- №209 від 19.07.2016 на суму 200,00 грн;

- №51 від 12.08.2016 на суму 800,00 грн;

- №298 від 28.09.2016 на суму 500,00 грн;

- №75 від 14.11.2016 на суму 500,00 грн (а.с. 19-23).

У зв'язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар становить 6257,87 грн.

На момент розгляду справи доказів погашення заборгованості за договором відповідачем суду не надано.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 526 цього Кодексу зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 та 2 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору; не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 цього Кодексу передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За умовами пункту 5.2 договору у випадку порушення покупцем строку оплати товару, що передбачений цим договором, покупець зобов'язаний сплатити на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Позивач за порушення відповідачем умов договору щодо оплати нарахував та заявив до стягнення з нього пеню в сумі 206,42 грн за період з 15.11.2016 по 28.12.2016.

Однак, виходячи зі встановлених договором строків оплати товару, вимог ст. 232 ГК України та умов договору про відповідальність сторін, нарахування пені по поставці товару у вересні 2015 повинно бути припинено 31.03.2016, у жовтні 2015 - 30.04.2016, у січні 2016 - 31.07.2016 та у лютому 2016 - 31.08.2016 відповідно.

Отже, позивач здійснив розрахунок пені поза межами шестимісячного строку, встановленого приписами ст. 232 ГК України.

Оскільки визначення розміру позовних вимог є процесуальним правом позивача, передбаченим ст. 22 ГПК України, а чинним господарським процесуальним законодавством не передбачено повноважень суду щодо виходу за межі позовних вимог, у тому числі шляхом самостійної зміни періоду нарахування штрафних санкцій, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 206,42 грн задоволенню не підлягають.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 5.3 договору сторони узгодили, що у випадку у випадку порушення покупцем строку оплати товару, що передбачений цим договором, покупець зобов'язаний сплатити на користь постачальника суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також тридцять процентів річних від простроченої суми.

Після проведеного судом перерахунку річні у розмірі 30% за період з 15.11.2016 по 28.12.2016 (43 дні) становлять 220,56 грн.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 6257,87 грн основного боргу за поставлений товар та 30% річних у сумі 220,56 грн.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати слід розподілити між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Вега-Плюс" (49044, м. Дніпро, вул. Шевченка, 17; ідентифікаційний код 39944502) 6257,87 грн боргу за поставлений товар, 220,56 грн 30% річних та 1335,33 грн витрат по сплаті судового збору, видати позивачу наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог відмовити.

В судовому засідання відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 02.03.2017.

Суддя В.Д. Воронько