РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2017Справа №910/282/17

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Скляний альянс"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Південний фінансовий партнер"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Вільногірське скло"

про визнання договору поруки недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача - Тегуб Ю.Є. (довіреність №1016/2017);

від відповідача - Левківська Т. В. (довіреність № б/н від 17.01.2017);

від третьої особи - не з'явилися;

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю "Скляний альянс" (далі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Південний фінансовий партнер" (далі по тексту - відповідач) про визнання договору поруки недійсним.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивач не був ознайомлений зі змістом основного договору (кредитного договору № 011/6.2.1.4.0/12181 від 25.06.2012), а також не був повідомлений про факт укладення додаткового договору №11 до кредитного договору № 011/6.2.1.4.0/12181 (відновлена кредитна лінія) від 25.06.2012, у зв'язку з чим вважав, що договір поруки від 27.11.2015 укладений ним під впливом, помилки та обману. Тому вважав договір поруки від 27.11.2015 таким, що підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 229, 230-233 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2017 порушено провадження у справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 14.02.2017 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Вільногірське скло".

13.02.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти позову та вважав його безпідставними і необґрунтованими, та таким, що не підлягає задоволенню

14.02.2017 через відділ діловодства суду від третьої особи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 14.02.2017 представники позивача та третьої особи не з'явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник відповідача в судове засідання 14.02.2017 з'явився та надав пояснення по суті спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва 14.02.2017 розгляд справ відкладено до 22.02.2017, у зв'язку нез'явлення в судове засідання представників позивача та третьої особи, а також необхідність витребувати у сторін додаткові документи.

У судовому засіданні 22.02.2017 позивач надав документи для долучення до матеріалів справи, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 22.02.2017 заперечив проти позову, просив суд відмовити у позові.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Ухвали в даній справі надсилались, зокрема й третій особі на її адресу місцезнаходження, яка відповідає відомостям, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та були отримані нею завчасно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, долученими до матеріалів справи.

Відтак, в силу ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням роз'яснень, наведених у п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011, третя особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи належним чином.

Однак, третя особа у судове засідання свого повноважного представника не направила, обгрунтованих письмових пояснень із зазначенням поважних причин неявки його представника суду не подала, правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, не скористався та відзиву на позов не надав, а тому, відповідно до положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа була розглянута за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 22.02.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, представника позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив:

27.11.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю "Південний фінансовий партнер" (далі по тексту - кредитор, відповідач), товариством з обмеженою відповідальністю "Скляний альянс" (далі по тексту - поручитель, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Вільногірське скло" (далі по тексту - боржник, третя особа), було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання боржником усіх його боргових зобов'язань в повному обсязі, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникати в майбутньому.

У подальшому сторони внесли зміни до договору поруки. Так, між Банком та ТОВ "Вільногірське скло" був укладений додатковий договір № 11 до кредитного договору №011/6.2.1.4.0/12181 (відновлювальна кредитна лінія) від 25.06.2012 про внесення змін до блоку 4 п. 8.2. Розділу 8. «Права та обов'язки сторін» договору у новій редакції:

«Блок 4 (обов'язки позичальника, при порушенні яких за користування кредитом застосовується процентна ставка 2):

1.Протягом дії цього договору, щомісячно, починаючи з листопада місяця 2015 забезпечити проведення через поточні рахунки ТОВ «Вільногірське скло» та ТОВ «Скляний альянс» (), що відкриті в ПУАТ «ФІДОБАНК», чистих надходжень в загальному обсязі не менше 40 000 000 грн.;

2.Протягом дії цього договору, щомісячно, починаючи з листопада місяця 2015, забезпечити проведення операцій з купівлі та продажу іноземної валюти, а саме: доларів США, євро, польських злотих через поточний рахунки ТОВ «Вільногірське скло» та ТОВ «Скляний альянс», відкриті в ПУАТ «ФІТОБАНК», протягом наступного періоду:

з 01.11.2015 і до повного виконання зобов'язання за договором - не менше 95 % від таких операцій позичальника та ТОВ «Скляний альянс».

Із розрахунку загальної суми операцій з купівлі та продажу іноземної валюти виключити суми операцій з купівлі продажу іноземної валюти, що здійснюється в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» для погашення заборгованості за кредитами.

У зв'язку з вищевикладеним позивач вважає, що його права порушенні. Обґрунтовує ще тим, що він не був ознайомлений зі змістом основного договору (кредитного договору № 011/6.2.1.4.0/12181 від 25.06.2012), а також не був повідомлений про факт укладення додаткового договору №11 до кредитного договору № 011/6.2.1.4.0/12181 (відновлена кредитна лінія) від 25.06.2012, у зв'язку з чим вважав, що договір поруки від 27.11.2015 укладений ним від впливом помилки та обману. Тому вважав договір поруки від 27.11.2015 таким, що підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 229, 230-233 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Згідно з ст. 230 Цивільного Кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, правочин визначаються вчиненими під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У розділі «Визначення термінів» договору поруки, сторонами було передбачено, що під «Основним договором» розуміється, як сам кредитний договір № 011/6.2.1.4.0/12181 (відновлювальна кредитна лінія) від 25.06.2012, а також всі та будь-які додатки та/або додаткові договори (додаткові угоди) до такого договору, укладені або такі, що будуть укладені в майбутньому.

Судом встановлено, що відповідно до п. 1.1 договору поруки за цим договором поручитель (ТОВ «Скляний альянс») поручився перед кредитором (ТОВ "Південний фінансовий партнер") за виконання боржником (ТОВ "Вільногірське скло") зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Відповідно до п. 1.2. договору, поручитель надає згоду та підтверджує свої зобов'язання за цим договором, при цьому без необхідності укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору, у випадку зміни розміру боргових зобов'язань, передбаченим основним договором, якщо така зміна розміру боргових зобов'язань прямо передбачена умовами основного договору, або, якщо зміна розміру боргових зобов'язань відбулася на підставі домовленостей між сторонами основного договору шляхом укладення відповідно них додаткових угод (договорів) до основного договору, в тому числі після набрання чинності цим договором, якщо зміна розміру боргового зобов'язання пов'язана зі зміною строків виконання боргових зобов'язань за основним договором, в тому числі зміна графіків платежів (за наявності), зміна строків та сум погашення кредитної лінії, сплати процентів за користування кредитною лінією, комісій, інших платежів тощо, в межах строку (терміну) користування кредитною лінією та розміру ліміту кредитної лінії, обумовленим основним договором.

Відповідно до п. 4.4. договору, порука припиняється із належним і повним виконанням всіх боргових зобов'язань за основним договором, що забезпечує поруку за цим договором.

Крім того, як вбачається з положень спірних уклавши цей договір підписавши поручитель підтверджує, що розуміє всі умови цього договору та основного договору, свої права, обов'язки та обсяги зобов'язань за цим договором і погоджується з ними (п. 3.1. договору).

Таким чином, укладаючи договір поруки від 27.11.2015 ТОВ "Скляний альянс" підтвердило свою згоду бути поручителем ТОВ «Вільногірське скло» за зобов'язаннями, що виникли в останнього, зокрема, на підставі кредитного договору в редакції договору про внесення змін № 11 від 27.11.2015.

Згідно до п. 3.1. договору, уклавши цей договір поручитель підтверджує, що розуміє всі умови цього договору та основного договору, свої права, обов'язки та обсяги зобов'язань за цим договором і погоджується з ними.

Отже, будучи ознайомленим зі змістом кредитного договору, ТОВ "Скляний альянс" було відомо про можливе укладення в майбутньому будь-яких додаткових угод до кредитного договору без його одночасної окремої згоди, оскільки така згода вже була передбачена самим договором поруки, а також було відомо про те, що такі додаткові угоди будуть невід'ємною частиною кредитного договору.

Судом також встановлено, що згідно з умовами спірного договору № 11 від 27.11.2015 сторони (кредитор та ТОВ «Вільногірське скло») дійшли згоди змінити блок 4 п. 8.2. Розділу 8. «Права та обов'язки сторін» договору та викласти у новій редакції.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що зазначене поручителем - ТОВ "Скляний альянс" збільшення обсягу відповідальності відбулося за його згодою, а тому порука за договором поруки від 27.11.2015 на підставі ст. ст. 203, 229, 230 Цивільного кодексу України не можна визнати правочин недійсним.

За таких обставин, ТОВ "Скляний альянс", як позивачем, у супереч вимогам статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, належними та допустимими доказами не доведено суду, що оспорювані правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом не встановлено факту невідповідності оспорюваного договору положенням чинного законодавства, зокрема й приписам Цивільного кодексу України, на які посилається ТОВ "Скляний альянс" у позовній заяві. А також не встановлено підстав, при наявності яких оспорювані правочини можуть бути визнані недійсними.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ТОВ "Скляний альянс" є необґрунтованими, безпідставними та задоволенню не підлягають.

Інші доводи сторін, наведені у наданих суду позові та відзиві, усних та письмових поясненнях, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Щодо розподілу господарських витрат суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки судом в задоволенні позову відмовлено, витрати по сплаті судового збору покладаються на ТОВ "Скляний альянс" (позивача) та відшкодуванню за рахунок ПАТ "Південний фінансовий партнер" (відповідача) не підлягають.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Скляний альянс" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02 березня 2017 року.

Cуддя Я.А. Карабань