ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2017 р. Справа № 914/3312/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Данко Л.С.

Орищин Г.В.

розглянув апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова № 4516 від 05.10.2016 р.

на рішення Господарського суду Львівської області від 21.09.2016 року

у справі № 914/3312/15

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, м. Львів

до відповідача: Релігійної громади Української церкви Київського патріархату Франківського району м. Львова, м. Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Управління Львівсько-Сокальської єпархії Української Православної Церкви Київського патріархату, м. Львів

про: стягнення 50486,22 грн. заборгованості за фактичне використання майна та повернення за актом прийому-передачі нежитлових приміщень

за участю представників:

від позивача: Черняк Ю.І.-представник;

від відповідача: Сеник М.Р. - керівник; Шиманська Т.Л.-представник;

від третьої особи: не з'явився;

Розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду № 718 від 12.12.2016 у зв'язку із звільненням судді Кузя В.Л. зобов'язано провести автоматичну заміну складу колегії суддів у справі № 914/3312/15.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.12.2016 у зв'язку із звільненням судді Кузя В.Л., у склад колегії суддів для розгляду справи № 914/3312/15 введено замість судді Кузя В.Л. - суддю Данко Л.С.

Права та обов'язки представникам сторін відповідно до ст. ст..20, 22 ГПК України роз'яснено.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 81-1 ГПК України, учасниками судового процесу не заявлено.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 21.09.2016 року у справі № 914/3312/15 (колегією суддів у складі: головуючий суддя Король М.Р., судді Крупник Р.В., Галамай О.З.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова подано апеляційну скаргу № 4516 від 05.10.2016, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими. Зокрема, скаржник вважає, що твердження суду про те, що договір від 01.04.2011 (додатковий договір оренди №50-1/2011/КЕВ до договору оренди №50/2002/ГоловКЕУ) та від 31.12.2011 (додатковий договір оренди №50-2/2011/КЕВ до договору оренди №50/2002/ГоловКЕУ від 18.03.2002 та додаткового договору №50-1/2011/КЕВ від 01.04.2011) є укладеними договорами найму на новий термін відповідно до ч.3 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відповідає фактичним обставинам справи, оскільки є договорами про внесення змін до договору оренди №50/2002/ГоловКЕУ від 18.03.2002 та становлять невід»ємну частину договору №50/2002/ГоловКЕУ від 18.03.2002.

Скаржник вважає, що договір оренди №50-1/2002/ГоловКЕУ від 18.03.2002 (із змінами: додатковий договір оренди №50-1/2011/КЕВ до договору оренди №50/2002/ГоловКЕУ та додатковий договір №50-2/2011/КЕВ до договору оренди №50/2002/ГоловКЕУ від 18.03.2002 та додаткового договору №50-1/2011/КЕВ від 01.04.2011) розірвано згідно рішення суду у справі №914/1746/13 від 10.06.2013.

Отже, скаржник зазначає, що керуючись п.10.9 договору оренди №50/2002/ГоловКЕУ від 18.03.2002 (із змінами та доповненнями) у випадку розірвання договору орендар зобов»язаний повернути майно протягом трьох робочих днів. Зазначений обов»язок орендарем не виконано.

Релігійна громада Української церкви Київського патріархату Франківського району м. Львова у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та достатніх доказів отримання відповідачем повідомлень з вимогою повернути орендоване майно..

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

як вбачається із матеріалів справи, 18.03.2002 між Міністерством оборони України в особі начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (орендодавець) та Релігійною громадою Української Православної Церкви Київського Патріархату Франківського району міста Львова (орендар) укладено договір оренди №50/2002/ГоловКЕУ, відповідно до п.1.1. якого орендодавець здав, а Орендар прийняв в строкове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 341,1 м2, в будівлі №107 по генплану, за адресою м. Львів, вул. Кн. Ольги, 5, що знаходяться на обліку Львівської КЕЧ району, вартість яких визначена відповідно до експертного висновку про оцінку майна і становить 109 488,00 грн. без врахування ПДВ (станом на 31.07.2001 року) (а.с.15-19).

Відповідно до п.2.3. договору названі в п.1.1. приміщення орендодавець передає орендарю під культову споруду.

Даний договір діє з 18.03.2002 року по 18.03.2007 року (п.10.1. договору).

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України і складає 3 284,64грн. за рік (без індексів інфляції і ПДВ) та 274,81грн. за базовий місяць оренди (жовтень 2001 року).

01.04.2011 між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова та Релігійною громадою Української Православної Церкви Київського Патріархату Франківського району міста Львова укладено додатковий договір оренди №50-1/2011/КЕВ (а.с.20-28). За умовами цього договору орендодавець здав, а орендар прийняв у строкове платне користування приміщення, вартість якого визначена на 31.07.2001 року за незалежною оцінкою та становить згідно з актом оцінки 109 488,00 грн.

31.12.2011 між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова та Релігійною громадою Української Православної Церкви Київського Патріархату Франківського району міста Львова укладено додатковий договір оренди №50-2/2011/КЕВ. За умовами цього договору орендодавець здав, а орендар прийняв у строкове платне користування Приміщення, що знаходяться на обліку Львівської КЕЧ району, вартість якого визначена на 31.10.2011 року за незалежною оцінкою та становить згідно з актом оцінки 456 135,00 грн. (а.с.29-37).

Як зазначає позивач, в подальшому, відповідно до Додаткових угод №50-1/2011/КЕВ від 01.04.2011 та №50-2/2011/КЕВ від 31.12.2011, строк дії договору оренди №50/2002/ГоловКЕУ від 18.03.2002 було продовжено до 29.12.2014.

Рішенням господарського суду Львівської області від 11.06.2013 року у справі №914/1746/13 за позовом Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до Релігійної громади Української церкви Київського патріархату Франківського району про розірвання договору оренди №50/2002/ГоловКЕУ від 18 березня 2002 року та стягнення орендної плати в розмірі 36 569,72 грн. позовні вимоги задоволено, зокрема розірвано договір оренди нежитлових приміщень, загальною площею 341,1 кв.м., №50/2002/ГоловКЕВ від 18 березня 2002 року розташованих на території військового містечка №1 у будівлі 107 по генплану за адресою м. Львів, вул. Княгині Ольги, 5, який укладений між Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Міністерства оборони України та Релігійною громадою Української церкви Київського патріархату Франківського району (а.с.45-48).

У зв'язку із розірванням договору оренди №50/2002/ГоловКЕУ від 18.03.2002 та неповерненням орендованого нерухомого майна орендарем, позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача неустойки у подвійному розмірі орендної плати за користування майном після закінчення строку договору в сумі 50 486,22грн. та зобов'язання звільнити та повернути за актом приймання-передачі нежитлові приміщення.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір.

Згідно зі ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 цього кодексу, зокрема із договорів. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до приписів ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції судом встановлено, що 18.03.2002 між Міністерством оборони України в особі начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (орендодавець) та Релігійною громадою української церкви Київського патріархату Франківського району міста Львова (орендар) укладено договір оренди №50/2002/ГоловКЕУ (далі по тексту - Договір №1) відповідно до п.1.1. якого, орендодавець здав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлові приміщення загальною площею 341,1 м2, в будівлі №107 по генплану, за адресою: м. Львів, вул. Кн. Ольги, 5 (далі по тексту - Приміщення), що знаходяться на обліку Львівської КЕЧ району, вартість яких визначена відповідно до експертного висновку про оцінку майна і становить 109488,00грн. без врахування ПДВ (станом на 31.07.2001 року).

Рішенням господарського суду Львівської області від 11.06.2013 року у справі №914/1746/13, яке набрало законної сили, розірвано договір оренди нежитлових приміщень №50/2002/ГоловКЕВ від 18 березня 2002 року.

01.04.2011 між орендодавцем та орендарем укладено додатковий договір оренди №50-1/2011/КЕВ, за умовами якого орендодавець здав, а орендар прийняв у строкове платне користування Приміщення. Відповідно до п.10.1. вказаного договору, даний договір діяв до 30.12.2011 року.

31.12.2011 між орендодавцем та орендарем укладено додатковий договір оренди №50-2/2011/КЕВ за умовами якого орендодавець здав, а орендар прийняв у строкове платне користування приміщення.

Згідно з п.10.1. додаткового договору оренди №50-2/2011/КЕВ, даний договір діє з моменту підписання до 29.12.2014 року.

Частиною 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди упродовж одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Дана норма кореспондує з приписами статті 764 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави стверджувати, що законодавець розмежовує поняття продовження дії договору та укладення договору на новий термін.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що додаткові договори від 01.04.2011 та від 31.12.2011 є укладеними договорами найму на новий термін відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Оскільки рішенням господарського суду Львівської області розірвано договір оренди нежитлових приміщень №50/2002/ГоловКЕВ від 18 березня 2002 року, а в матеріалах справи відсутні докази звернення орендодавця до орендаря про припинення або зміну умов додаткового договору оренди №50-2/2011/КЕВ від 31.12.2011 протягом місяця після закінчення терміну його дії, судова колегія вважає продовженим дію зазначеного договору на той самий термін і на тих самих умовах.

Частиною 1 статті 785 ЦК України передбачено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Приписами ч.2 ст.785 ЦК України встановлено, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

З огляду на викладене правомірним є висновок суду першої інстанції, що враховуючи те, що орендні правовідносини між сторонами не припинено, у відповідача не настав обов`язок повернути орендоване приміщення, а відповідно відсутні правові підстави для сплати відповідачем неустойки, передбаченої ч.2 ст.785 ЦК України, за неповернення такого майна орендодавцю.

Завданнями Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" є, зокрема: гарантування права на свободу совісті громадянам України та здійснення цього права; забезпечення відповідно до Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та норм міжнародного права, визнаних Україною, соціальної справедливості, рівності, захисту прав і законних інтересів громадян незалежно від ставлення до релігії; подолання негативних наслідків державної політики щодо релігії і церкви; гарантування сприятливих умов для розвитку суспільної моралі і гуманізму, громадянської злагоди і співробітництва людей незалежно від їх світогляду чи віровизнання.

Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим. (ч. 2 ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації").

Згідно із ч.ч.6, 10 ст.17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійні організації мають переважне право на передачу їм культових будівель із земельною ділянкою, необхідною для обслуговування цих будівель. Рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Із врахуванням викладеного, позовні вимоги не підлягають до задоволення з підстав їх необґрунтованості та безпідставності.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували вимоги, заявлені в апеляційній скарзі. Доводи скаржника спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати у справі слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення Господарського суду Львівської області від 21.09.2016 року у справі № 914/3312/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу направити у Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Галушко Н.А

Суддя Данко Л.С.

Суддя Орищин Г.В.