КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2017 р. Справа№ 910/9306/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Доманської М.Л.

Верховця А.А.

за участю секретаря Халько В.А.

та представників:

від ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - дов. б/н від 21.06.2016р.;

від ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» - Соловей А.Б. -

дов. № 65 від 26.05.2016р.,

розглянувши матеріали за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2

на рішення господарського суду м.Києва від 25.08.2016р.

у справі №910/9306/16 (судя Зеленіна Н.І.)

за позовом Державної організації (далі - ДО) «Українське агентство з

авторських та

суміжних прав»

до ФОП ОСОБА_2

про стягнення 20 527,69 грн.

та за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_2

до ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду м.Києва від 25.08.2016р. у справі №910/9306/16 первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» 12 383,59 грн. заборгованості, 4 302,97 грн. інфляційних втрат, 452,04 грн. 3% річних, 1 500 грн. штрафу, 1 889,09 грн. пені та 1 378 грн. судового збору. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 до ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» про визнання договору недійсним.

Не погоджуючись з винесеним рішенням, ФОП ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні, визнати ліцензійний договір 321/13 від 21.05.2013р. укладений між ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» і ФОП ОСОБА_2 недійсним, а у задоволенні первісного позову відмовити повінстю.

У відзиві на апеляційну скаргу ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення господарського суду м.Києва від 25.08.2016р. у справі №910/9306/16 залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.09.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 05.10.2016р.

05.10.2016р. колегією суддів у судовому засіданні було оголошено перерву до 12.10.2016р. на підставі ст. 77 ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016р. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 07.11.2016р. та запропоновано ФОП ОСОБА_2 надати суду свою печатку, а ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» - оригінал Ліцензійного договору №БВ-21/13 від 21.05.2013р.

05.10.2016р. представником ФОП ОСОБА_2 до апеляційної інстанції було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з переліком питань до експертної установи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2016р. призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, та зупинено провадження у справі №910/9306/16.

03.02.2017р. від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України до Київського апеляційного господарського суду надійшов лист №17887/17888/16-32 від 30.01.2017р. про направлення висновку експертів №17887/17888/16-32 та повернення матеріалів справи №910/9306/16 до апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017р. поновлено апеляційне провадження у справі та призначено засідання суду на 01.03.2017р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги, перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" звернулась до господарського суду міста Києва з позовною заявою до ФОП ОСОБА_2 про стягнення 20 527,69 грн.

19.07.2016р. ФОП ОСОБА_2 звернулась до місцевого суду із зустрічними позовними вимогами до ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" про визнання договору недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.05.2013р. між Державною організацією "Українське агентство з авторських та суміжних прав" (далі - ДП УААСП) та ФОП ОСОБА_2 (Користувач) було укладено Ліцензійний договір № БВ - 21/13 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 2.1. Договору, ДП УААСП від імені авторів та їх правонаступників, включаючи іноземних, надає Користувачеві на умовах, визначених цим Договором, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів, які відносяться до репертуару ДП УААСП, на території кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1", АДРЕСА_1 а Користувач зобов'язується за надане право виплачувати ДП УААСП авторську винагороду (роялті) відповідно до даного Договору та Закону.

Згідно з п. 2.4. Договору, сторони домовились, що сума авторської винагороди (роялті), яка сплачується Користувачем за надання невиключного права на публічне виконання творів з репертуару ДП УААСП становить: 1 (один) відсоток від доходів Користувача при безкоштовному вході, але не менше ніж 960 (дев'ятсот шістдесят) грн. 00 коп. за один календарний квартал. Визначена Сторонами сума авторської винагороди в п. 2.4. Договору не залежить від тривалості та кількості використання творів.

За умовами п. 2.5. Договору, Користувач зобов'язується вести точний облік творів та їх авторів і не пізніше 20-ого числа після закінчення кожного місяця: перерахувати на поточний рахунок ДП УААСП авторську винагороду, визначену в п. 2.4. даного Договору (п. 2.5.1. Договору); надати ДП УААСП безпосередньо або через Представника звіт про публічно виконані твори (далі - Звіт) за формою, наведеною у Додатку 1 до даного Договору, та в електронному вигляді за адресою (п. 2.5.2. Договору); надати ДП УААСП належним чином завірені копії документів бухгалтерської звітності з відміткою державного органу (статистики, державної податкової служби) про прийняття за відповідний звітний період згідно з Положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, затвердженими наказом Міністерства фінансів України № 87 від 31.03.1999р. (п. 2.5.3. Договору); надіслати ДП УААСП належним чином заповнений та підписаний Акт про виплату авторської винагороди в 2-ох примірниках за формою, наведеною у Додатку 2, який після перевірки зазначеної в ньому інформації щодо перерахування коштів підписується ДП УААСП, після чого 1 (один) примірник повертається Користувачу (п. 2.5.4. Договору).

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 1108 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об'єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності). Ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною ліцензійного договору. Ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності може бути виключною, одиничною, невиключною, а також іншого виду, що не суперечить закону. Невиключна ліцензія не виключає можливості використання ліцензіаром об'єкта права інтелектуальної власності у сфері, що обмежена цією ліцензією, та видачі ним іншим особам ліцензій на використання цього об'єкта у зазначеній сфері.

Згідно зі ст. 1109 цього ж Кодексу, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону. У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Статтею 443 ЦК України встановлено, що використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до ст. 440 ЦК України та ч. 3 ст. 15 Закону України "Про авторське право та суміжні права", майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

За приписами статей 31, 32, 33 Закону, використання творів допускається виключно на основі авторського договору з автором або іншою особою, що має авторське право, або з організацією колективного управління, яким об'єкти авторського права передали повноваження на управління своїми майновими авторськими правами.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про авторське право та суміжні права", публічне виконання - це подання за згодою суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав творів, виконань, фонограм, передач організацій мовлення шляхом декламації, гри, співу, танцю та іншим способом як безпосередньо (у живому виконанні), так і за допомогою будь-яких пристроїв і процесів (за винятком передачі в ефір чи по кабелях) у місцях, де присутні чи можуть бути присутніми особи, які не належать до кола сім'ї або близьких знайомих цієї сім'ї, незалежно від того, чи присутні вони в одному місці і в один і той самий час або в різних місцях і в різний час.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 р. № 5 "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав" зазначено, що відповідно до статті 45 Закону суб'єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами: особисто, через свого повіреного, через організацію колективного управління.

Згідно з підпунктом "г" ч. 1 ст. 49 Закону, організації колективного управління повинні виконувати від імені суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав і на основі одержаних від них повноважень.

Відповідно до п. 49 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності", документами, що підтверджують право організації на звернення до суду із заявою про захист авторського права та/або суміжних прав, є: видане Міністерством освіти і науки України свідоцтво про облік організацій колективного управління, свідоцтво про визначення організації уповноваженою організацією колективного управління згідно із статтями 42, 43 названого Закону; статут організації, що управляє майновими правами на колективній основі; в інших випадках, ніж передбачені згаданими статтями Закону України "Про авторське право і суміжні права" - договір з особою, якій належать відповідні права, на управління майновими правами на колективній основі, та/або договір з іноземною організацією, що управляє аналогічними правами, і документи, що підтверджують наявність у неї відповідних повноважень.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що позивач є організацією колективного управління на колективній основі майновими правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, що підтверджується виданим Державним департаментом інтелектуальної власності свідоцтвом про облік організацій колективного управління від 24.01.2011 р. № 19/2011.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем зобов'язання за Договором щодо сплати винагороди (роялті) виконані не були, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем у період з 21.05.2013р. по 31.03.2016р. у розмірі 12 383,59 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією № 3 (вих. № 04.01/227) від 02.02.2016р. з вимогою про виплату авторської винагороди та надання документів, проте вказана претензія було залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Відповідно до п. 2.6. Договору, у разі невиконання або неналежного виконання Користувачем п. 2.5.2., 2.5.3., 2.5.4., 2.9., 3.3. даного Договору Користувач зобов'язаний сплатити ДП УААСП штраф у розмірі 500 грн. за кожне порушення кожного пункту. Сплата штрафу не звільняє Користувача від обов'язку сплати авторської винагороди (роялті) і (або) надання Звіту.

Пунктом 2.6. Договору передбачено, що у разі затримки платежів, Користувач зобов'язаний виплатити ДП УААСП пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день затримки.

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. п. 5.1., 5.2. Договору, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє по 31 грудня 2013 року. При цьому, всі зобов'язання Користувача, що виникли під час дії даного Договору, залишаються в силі до їх повного виконання. Якщо жодна зі Сторін не заперечить у письмовій формі за 30 (тридцять) календарних днів до дати закінчення строку дії даного Договору, даний Договір автоматично продовжується на один рік з підвищенням мінімальної суми авторської винагороди, зазначеної в п. 2.4. даного Договору, на середньорічний індекс інфляції за попередній рік і так щороку.

Тому суд першої інстанції законно і обгрунтолвано задовольнив первісні позовні вимоги в повному обсязіз стягнувши з ФОП ОСОБА_2 на користь ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» 12 383,59 грн. заборгованості, 4 302,97 грн. інфляційних втрат, 452,04 грн. 3% річних, 1 500 грн. штрафу, 1 889,09 грн. пені.

ФОП ОСОБА_2 в своїй зустрічній позовній заяві просила суд визнати недійсним Ліцензійний договір № БВ - 21/13 21.05.2013 р., що було укладено з Державною ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав", з підстав того, що вона вказаний договір не підписувала та не укладала.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як було встановлено судом першої інстанції, кожна сторінка спірного Договору скріплена печаткою відповідача.

Згідно зі ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Технічні вимоги до розміщення відтиску печатки на документах, включаючи договори, встановлені у п. 5.26 ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлювання документів". Відповідно до зазначеного стандарту, відбитком печатки організації засвідчують на документі підпис відповідальної особи.

При цьому, відповідно до п. 64 Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, що затверджена Постановою № 1893 від 27.11.98. Кабінету Міністрів України, обов'язковому обліку підлягають печатки і штампи з повним найменуванням організацій. Особи, що персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Облік печаток і штампів ведеться у журналі за формою 11 (додаток 11), бланків - у журналі за формою 12 (додаток 12) окремо за видами бланків. Видача бланків відповідальним за їх використання особам здійснюється під розписку у відповідних журналах.

Печатки і штампи повинні зберігатися у сейфах або металевих шафах. Бланки дозволяється зберігати у шафах, що надійно замикаються та опечатуються (п. 68 Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, яку затверджено Постановою № 1893 від 27.11.98. Кабінету Міністрів України).

Згідно з п. 69 Інструкції у разі втрати печаток і штампів керівники організацій зобов'язані негайно повідомити про це органи Міністерства внутрішніх справ України та вжити заходів для їх розшуку.

Отже, наведеними вище нормами чинного законодавства України передбачено, що відповідальність за печатки, штампи, фірмові бланки та їх використання несе саме суб'єкт господарювання, а також уповноважені ним особи.

Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення ФОП ОСОБА_2 до уповноважених органів із заявами про втрату печатки, її підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі власника такої печатки.

Таким чином, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів незаконного використання печатки ФОП ОСОБА_2, господарський суд дійшов вірного висновку, що скріплення Договору відтисками печатки свідчить про дійсність спірного правочину та погодження останнього ФОП ОСОБА_2, а згідно висновку судової почеркознавчої експертизи вбачається, що підпис на спірному договорі вчинений не ОСОБА_2, а іншою особою, що доводить обставину укладання спірного договору ОСОБА_6, як це і зазначено у вступній частині договору (а.с.206-208). Факту недійсності печатки на спірному договорі відповідачка не довела.

Тому суд першої інстанції законно і обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 до ДО «Українське агентство з авторських та суміжних прав» про визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення господарського суду м.Києва від 25.08.2016р. у справі №910/9306/16 - без змін.

Справу №910/9306/16 повернути до господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді М.Л. Доманська

А.А. Верховець