КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" лютого 2017 р. Справа№ 910/19543/16
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Тищенко О.В.
суддів: Тарасенко К.В.
Іоннікової І.А.
за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 22.02.2017 року,

розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду міста Києва від 17.01.2017 року

по справі № 910/19543/16 (суддя: Стасюк С.В.)

за позовом приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс»
до Військової частини НОМЕР_1
про відшкодування 85 558,00 грн.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням господарського суду міста Києва від 17.01.2017 року у справі № 910/19543/16 позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» задоволено в повному обсязі.
Не погодившись із вказаним рішенням, військова частина НОМЕР_1 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 17.01.2016 року у справі № 910/19543/16 скасувати.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 22.02.2017 року представник військової частини НОМЕР_1 надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Представник приватного акціонерного товариства «Європейський страховий альянс» у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 22.02.2017 року також надав суду свої пояснення по справі, в яких заперечив проти задоволення скарги, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення господарського суду міста Києва законним та обгрунтованим. Представник просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 17.01.2017 року, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.
Як вірно встановлено місцевим господарським судом та перевірено судом апеляційної інстанції, 01.12.2014 року між приватним акціонерним товариством «Європейський страховий альянс» (страховик) та товариством з обмеженою відповідальністю «Ферреро Україна» (страхувальник) було укладено генеральний договір страхування автотранспортних засобів № 1043716/С4-В, відповідно до умов якого страховик зобов`язався відшкодувати збитки, що могли настати у зв`язку з пошкодженням, знищенням чи втратою автомобіля «Volvo», державний номер НОМЕР_2 .
07.10.2015 року о 09 годині 00 хвилин на 23 км + 600 м автомобільної дороги Київ-Знам`янка Шабалін О.В. керував автомобілем КАМАЗ 53212, державний номер НОМЕР_3 , перед перестроюванням та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого сталось зіткнення з автомобілем «Volvo», державний номер НОМЕР_2 , який рухався прямолінійно по лівій смузі руху в попутному напрямку. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.
ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України. Вказане підтверджується постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.02.2016 року у справі № 369/1029/16-п відповідно до якої, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення.
08.10.2015 року страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.
Позивачем було складено страхові акти № 1399/15/50/ТР25/00/2 від 29.10.2015 року та № 1399/15/50/ТР25/00/3 від 15.06.2016 року, відповідно до яких сума страхового відшкодування складає 85 558,00 грн.
Згідно рахунку-фактури від 20.10.2015 року та рахунку-фактури від 08.06.2016 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Volvo», державний номер НОМЕР_2 складає 85 558,00 грн.
На підставі страхових актів позивач, виконуючи свої зобов`язання за договором, сплатив страхове відшкодування в розмірі 85 558,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3985 від 18.11.2015 року на суму 15 000,00 грн., платіжним дорученням № 677 від 17.12.2015 року на суму 11 000,00 грн., платіжним дорученням № 536 від 17.12.2015 року на суму 14 000,00 грн., платіжним дорученням № 497 від 16.11.2015 року на суму 10 000,00 грн., платіжним дорученням № 501 від 18.11.2015 року на суму 15 000,00 грн., платіжним дорученням № 4297 від 03.02.2016 року на суму 10 000,00 грн., платіжним дорученням № 4148 від 23.12.2015 року на суму 6 618,00 грн., платіжним дорученням № 4989 від 12.07.2016 року на суму 3 940,00 грн.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 працював військовослужбовцем за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується, зокрема, постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.02.2016 року у справі № 369/1029/16-п та не заперечується самим же представником скаржника.
Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення з військової частини НОМЕР_1 страхового відшкодування у сумі 85 558,00 грн. зазначає, що на підставі генерального договору страхування автотранспортних засобів № 1043716/С4-В від 01.12.2014 року, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, позивачем було виплачено відшкодування власнику пошкодженого застрахованого ним автомобіля марки «Volvo», державний номер НОМЕР_2 , а тому, відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування», статті 993, пункту 1 статті 1191 Цивільного кодексу України, позивач отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.
Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Як вірно вказав суд першої інстанції, вина водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем КАМАЗ 53212, державний номер НОМЕР_3 , підтверджується постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.02.2016 року у справі № 369/1029/16-п.
Пунктом 36.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
Місцевим господарським судом вірно встановлено, що водій ОСОБА_1 станом на час скоєння ДТП перебував у трудових (службових) відносинах з відповідачем, де проходив військову службу за контрактом.
Згідно статті 326 Цивільного кодексу України управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно- просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Частинами 1 та 2 статті 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» визначено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).
Статтею 137 Господарського кодексу України, визначено що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.
Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням, а на Міністерство оборони України, покладаються функції контролю за використанням майна переданого в оперативне управління.
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина 1 статті 1172 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частиною 1 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо) (абзац 2 пункту 4 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 (зі змінами та доповненнями)).
Згідно з частиною першою статті 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, станом на момент скоєння ДТП автомобіль КАМАЗ 53212, державний номер НОМЕР_3 правомірно перебував під керуванням водія ОСОБА_1 як військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 . Таким чином, особою, відповідальною за завдані власнику автомобіля «Volvo», державний номер НОМЕР_2 збитки є відповідач.
Доводи скаржника про те, що позивач необґрунтовано виплатив страхове відшкодування у розмірі 85 558,00 грн., оскільки на думку скаржника при визначення матеріального збитку обов`язково потрібно проводити автотоварознавче дослідження, судова колегія вважає необґрунтованим, виходячи з наступного.
У листі Верховного Суду України від 19.07.2011 року «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» роз`яснено, що, визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.
Здійснення позивачем виплати страхового відшкодування на користь страхувальника без врахування фізичного зносу не суперечить приписам статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту. Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить.
Відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Тобто, як вірно зазначив суд першої інстанції, слід розрізняти правовідносини між страховиком та страхувальником, які виникають на підставі договору обов`язкового страхування та відносини, які виникають внаслідок переходу права вимоги після виплати страхового відшкодування потерпілій особі. Отже, в даному випадку ПрАТ «Європейський страховий альянс» оцінювало шкоду та здійснило виплату страхового відшкодування у відповідності до договору добровільного страхування із своїм страхувальником на підставі рахунків фактур від 20.10.2015 року, 08.06.2016 року ФОП Ройтберг В.В. (СТО) та по фактично понесеним витратам.
Таким чином, виплативши страхове відшкодування у визначеному розмірі, за договором добровільного майнового страхування в межах фактичних затрат, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що до позивача перейшло право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Доводи скаржника що у відповідності до ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» максимальний розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить лише 50 000 грн. на одного потерпілого, а тому з відповідача не може бути стягнута більша сума страхового відшкодування, судова колегія вважає необґрунтованим, оскільки, як встановлено судом, транспортний засіб відповідача взагалі не був застрахований у відповідності до вказаного Закону.
Враховуючи відсутність доказів сплати відповідачем позивачу суму страхового відшкодування, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 85 558,00 грн.
Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.
Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 17.01.2017 року, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.
Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.
Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 17.01.2017 року залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.
Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення господарського суду міста Києва від 17.01.2017 року у справі № 910/19543/16 залишити без задоволення.
2. Рішення господарського суду міста Києва від 17.01.2017 року у справі № 910/19543/16 залишити без змін.
3. Матеріали справи № 910/19543/16 повернути до господарського суду міста Києва.
Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова