ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.02.2017 Справа № 920/1054/16

Господарський суд Сумської області у складі колегії: головуючого судді Заєць С.В., суддів Яковенко В.В., Соп'яненко О.Ю., розглянувши матеріали справі № 920/1054/16:

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк», м. Київ,

до відповідача: Приватної фірми «Валентина», м. Суми,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1, с. Піщане, м. Суми,

про стягнення 6 476 617 грн. 42 коп.,

За участю представників сторін:

Від позивача: представник Дзюбко М.П. (дов. № 001190/15 від 14.01.2015 року);

Від відповідача: не прибув;

Від третьої особи: не прибув;

Суть спору: позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість зі сплати відсотків за період з 09.10.2012 по 27.09.2016 в розмірі 2445984,22 грн. та судові витрати в розмірі 36690,00 грн.

24 січня 2017 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог № 2550-11 від 13.01.2017, в якій позивач вказав, що банком виявлено неправильне направлення погашень 30.04.2015 року та 29.02.2016 року. В порядку виконання п. 8.17 Постанови НБУ № 254 від 18.06.2003 року позивач здійснив виправлення помилки в реєстрах бухгалтерського обліку - сторнацію заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання траншу № SME0005518-1 від 16.01.2012 року. Внаслідок виправлення помилки, заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання траншу № SME0005518-1 від 16.01.2012 збільшилась з 2445984,22 грн. до 6476617,42 грн. Тому, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість зі сплати відсотків за період з 09.10.2012 по 27.09.2016 в розмірі 6476617,42 грн. та судові витрати в розмірі 36690,00 грн. і в розмірі 60460,00 грн.

Враховуючи передбачене статтею 22 Господарського процесуального кодексу України право позивача до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог суд приймає подану заяву до розгляду.

Таким чином, суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати відсотків за період з 09.10.2012 по 27.09.2016 в розмірі 6 476 617грн. 42 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 36 690 грн.00 грн. і в розмірі 60 460 грн. 00 коп.

13.12.2016 до господарського суду Сумської області електронною поштою від представника відповідача надійшли заперечення, в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення - 1630865,48 грн. у зв'язку з застосуванням строку позовної давності, в задоволенні вимог в частині стягнення 815118,74 грн. відмовити у зв'язку з необґрунтованістю.

22 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до господарського суду Сумської області з позовною заявою як третя особа з самостійними вимогами, в якій просила суд прийняти рішення, яким визнати недійсним п. 3.1. договору поруки від 12.08.2009 року, в редакції: "цей Договір складений українською мовою у двох примірниках, які є оригіналами, по одному для кожної зі Сторін. Він набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін і діє до повного виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором. Порука за цим Договором припиняється, якщо протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого порукою, Кредитор не пред'явить до Поручителя вимоги або позову, а також в інших випадках передбачених чинним законодавством України".

Ухвалою господарського суду Сумської області по справі № 920/1054/16 від 22.12.2016 було повернуто позовну заяву про визнання недійсними окремих положень договору поруки (від третьої особи яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, в порядку ст. 26 ГПК України) (вх. № 3490к від 22.12.2016) ОСОБА_1 без розгляду.

22 грудня 2016 року відповідачем були надані додаткові заперечення (вх. № 11792 від 22.11.2016), в яких відповідач просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, оскільки ПАТ «Альфа-Банк» видано меморіальним ордер № 1382965 від 30.04.2015 року, яким зараховано 5 304 000 грн. Отже, на думку відповідача вказана сума була зарахована банком в рамках виконавчого провадження на виконання судового рішення, а тому мала зарахуватись в погашення тієї суми яка вказана в судовому рішенні третейського суду від 15.11.2012 року. Але в наданому позивачем розрахунку вбачається що вказана сума, в розмірі: 5 304 000 грн. зарахована в погашення процентів за користування кредитом. Таким чином, на думку відповідача, наданий позивачем розрахунок є незаконним та не може бути прийнятим судом як належний доказ для задоволення позовних вимог.

24 січня 2017 року позивач надав заяву про збільшення позовних вимог, в якій вказав, що представником відповідача в ході судових засідань було вказано, що позивач неправомірно направив погашення отримані 30.04.2015 року та 29.02.2016 року на погашення прострочених відсотків, які виникли після 08.10.2012 року. В ході проведення перевірки, банком виявлено неправильне направлення погашень 30.04.2015 року та 29.02.2016 року. В порядку виконання п. 8.17 Постанови НБУ № 254 від 18.06.2003 року позивач здійснив виправлення помилки в реєстрах бухгалтерського обліку - сторнацію заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання траншу № SME0005518-1 від 16.01.2012 року. Внаслідок виправлення помилки, заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання траншу № SME0005518-1 від 16.01.2012 збільшилась з 2445984,22 грн. до 6476617,42 грн. Тому, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість зі сплати відсотків за період з 09.10.2012 по 27.09.2016 в розмірі 6476617,42 грн. та судові витрати в розмірі 36690,00 грн. і в розмірі 60460,00 грн.

30 січня 2017 року від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій позивач вказує, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як вбачається з позовної заяви ПАТ "АЛЬФА-БАНК" до Приватної фірми "Валентина", про стягнення заборгованості зі сплати відсотків, її було подано - 12.10.2016 року. Отже, на думку відповідача, банк має право на стягнення заборгованості та процентів виключно за період з 12.10.2013 року по 12.10.2016 року. В зв'язку з вищевикладеним відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

23 лютого 2017 року позивач подав письмові пояснення № 12939-11 від 17.02.2017, в яких зазначає, що пунктом 6.1 ст. 6 Договору про надання траншу № SМЕ0005518-1 від 16.01.2012 року сторони договору дійшли згоди, що вирішення спорів щодо виконання грошових зобов'язань Позичальника, які випливають з Договору про надання траншу № SМЕ0005518-1 від 16.01.2012 року встановлюється позовна давність у 5 (п'ять) років. Сторони домовились про те, що позовна давність за спорами, що випливають з цього Договору відносно сплати неустойки (пені, штрафів), становить 5 (п'ять) років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до цього Договору є договором про збільшення позовної давності. В пункті 4.3 Договору поруки № SМЕRS00286/5 від 12.08.2009 року, Поручитель - який поручився за виконання зобов'язання за Договором про надання траншу № SМЕ0005518-1 від 16.01.2012 року, дійшов згоди з Банком та погодився, що до вимог щодо виконання грошових зобов'язань Поручителя, які випливають з цього Договору поруки встановлюється позовна давність в 5 (п'ять) років. Таким, чином, як вважає позивач, банк дійшов згоди як з позичальником - ОСОБА_1, так і з Поручителем - ПФ «Валентина» про збільшення строків позовної давності. Отже, на думку позивача, заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

Подані документи прийняті судом та долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 23 лютого 2017 року представник позивача надав усні пояснення по справі та просив суд задовольнити позовні вимоги.

Уповноважений представник відповідача в судове засідання 23.02.2017 не прибув, матеріалів витребуваних ухвалою господарського суду Сумської області від 07.02.2017 не подав, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 в судове засідання 23.02.2017 не прибула, письмових пояснень по справі не надала.

Ухвали господарського суду Сумської області у справі № 920/1054/16, які були надіслана рекомендованою поштою на адресу третьої особи зазначену в позовній заяві (АДРЕСА_1), повернуті до суду з відміткою пошти: «за закінченням терміну зберігання».

Пунктом 11 «Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 року (02.04.2009р.)» передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому, відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи

Відповідно до пункту 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи визначений ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строк вирішення спору, достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та оцінивши надані докази, суд

ВСТАНОВИВ:

8 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне піонерне товариство «Альфа-Банк» (позивач, банк) та ОСОБА_1 (3-тя особа, позичальник) було укладено Рамкову угоду № SМЕRS00286.

Відповідно до пункту 1.1. Рамкової угоди, банк на умовах цієї угоди та договорів про відкриття кредитної лінії, договорів про надання траншу, договорів про надання овердрафту, договорів про відкриття акредитиву, договорів про надання гарантій надає позичальнику, кредитні продукти, в межах строку, що становить 180 (сто вісімдесят) місяців з дати укладання угоди. Загальний розмір кредитних продуктів за договорами (угодами) в межах Рамкової угоди не повинна перевищувати 3 800 000,00 (три мільйони вісімсот тисяч) доларів США 00 центів (п. 1.2. рамкової угоди в редакції додаткової угоди від 16.01.2012).

Відповідно до умов Рамкової угоди № SМЕRS00286 від 08.11.2007 та в межах останньої 16 січня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа - Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання траншу № SМЕ0005518-1 відповідно до якого банком було надано позичальнику кредит в сумі 13 040 000 грн. 00 коп. на строк користування до 07.11.2022 року зі сплатою процентів за користування кредитом:

з 16 січня 2012 року по 30 червня 2012 року включно в розмірі 3,6% річних;

з 01 липня 2012 року по 31 грудня 2012 року включно в розмірі 6,3% річних;

з 01 січня 2013 року в розмірі 15,0 % річних.

Позичальник (ОСОБА_1, 3-тя особа) відповідно до умов договору про надання траншу № SМЕ0005518-1 зобов'язується, в свою чергу повернути наданий кредит, сплатити проценти, комісії (за їх наявності) за кредитом у встановлений цим договором строк та виконати інші зобов'язання за цим Кредитним договором у повному обсязі (п. 1.1 договору про надання траншу).

Пунктом 3.1. договору про надання траншу передбачено, що повернення кредиту та сплата процентів за користування ним, здійснюється позичальником в порядку та строки, згідно з Графіком повернення кредиту та сплати процентів, наведеному в додатку №1 до Договору.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника - ОСОБА_1, 12 серпня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та Приватною Фірмою «Валентина» був укладений Договір поруки № SМЕRS00286/5 .

У відповідності до пункту 1.1. Договору поруки поручитель (відповідач, ПФ «Валентина») на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед Банком (позивачем) відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_1 (3-тя особа), які виникають з умов Рамкової угоди № SМЕRS00286 від 08.11.2007 року, та договорів про надання траншу в повному обсязі цих зобов'язань, незалежно від отримання або неотримання Вимоги кредитора (позивача) про погашення Кредитного договору.

Згідно пункту 1.3 Договору поруки, поручитель (ПФ «Валентина», відповідач) зобов'язаний достроково погасити заборгованість за кредитом та виконати інші грошові зобов'язання за кредитним договором, на суму, яка вказана в вимозі - протягом п'яти календарних днів з дня відправлення або вручення поручителю (ПФ «Валентина», відповідач) вимоги.

У випадку невиконання або неналежного виконання позичальником (ОСОБА_1, 3-тя особа) взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель (ПФ «Валентина, відповідач») та боржник (ОСОБА_1, 3-тя особа) несуть солідарну відповідальність перед кредитором (позивач) у повному обсязі зобов'язань, передбачених Кредитним договором (п. 2.1. Договору поруки).

Як вказує позивач, 30 серпня 2012 року на адресу позичальника та поручителів була направлена Вимога про дострокове повернення кредиту (вих. № 60437-11-б/б від 30.08.2012 року), сплату процентів за користуванням кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань зі строком погашення зазначеної заборгованості протягом 5 (п'яти) днів з дати направлення вимоги.

Оскільки ні позичальник (ОСОБА_1, третя особа), ні поручитель (ПФ Валентина, відповідач) своєчасно та в повному обсязі не виконали вимоги, позивач звернувся до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» із позовною заявою про стягнення з відповідачів: ОСОБА_1, ОСОБА_3, Приватної фірми «Валентина» заборгованості за договором про надання траншу № SМЕ0005518-1 16.01.2012 року та рамкової угоди № SМЕRS00286 від 08.11.2007, в якій просив суд стягнути з відповідачів 13 441 399,87 грн., в тому числі 13 040 000,00 грн. заборгованості за кредитом, 302 013,00 грн. заборгованості за відсотками; 99 386,87 грн. заборгованість по пені.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 15 листопада 2012 року у справі № 897-12/226/12 за позовом: Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк», м. Київ до відповідачів: ОСОБА_1, с. Піщане, Ковпаківський район, Сумська область; ОСОБА_3, с. Піщане, Ковпаківський район, Сумська область; Приватної фірми «Валентина», м. Суми, про стягнення заборгованості за договором про надання траншу № SМЕ0005518-1 16.01.2012 року та рамкової угоди № SМЕRS00286 від 08.11.2007, позов задоволено в повному обсязі та стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, приватної фірми «Валентина» на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» заборгованість за кредитом - 13 040 000,00 грн.; заборгованість по процентам за користуванням кредитом - 302 013.00 грн.; неня за несвоєчасне виконання зобов'язання - 99 386.87 грн. (заборгованість, а в тому числі і відсотки зазначені станом на 08.10.2012 року).

Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21.02.2013 року по справі №751/605/13-ц, заяву ПАТ «Альфа-Банк» про видачу виконавчих документів задоволено і видано ПАТ «Альфа-Банк» виконавчі листи на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 15 листопада 2012 року у справі № 897-12/226/12.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що починаючи з дати вступу рішення третейського суду в законну силу по сьогоднішній день відповідачем лише частково проведено погашення заборгованості за договором про надання траншу № SМЕ0005518 від 16.01.2012 року, у зв'язку з чим позивачем нараховувані проценти за користування кредитом, які відповідно до розрахунку банку складають 6 476 617 грн. 42 коп. за період з 09.10.2012 року по 27.09.2016 року.

Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог і вказує, що 15.03.2013 року на виконання рішення третейського суду, Новозаводським районним судом міста Чернігова було видано виконавчий лист № 6/751/605/13, про солідарне стягнення вказаної суми заборгованості, який позивачем було направлено в Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України. 18.11.2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржнику надано семиденний строк на самостійне виконання (ВП № 40775366). 24.02.2015 року державним виконавцем винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, а саме нерухоме майно вартістю: 5 304 000 грн. 24.02.2015 року державним виконавцем складено Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, а саме нерухоме майно вартістю: 5 304 000 грн. Таким чином позивачем - ПАТ «Альфа-Банк» видано меморіальним ордер № 1382965 від 30.04.2015 року, яким зараховано вищевказану суму в розмірі: 5 304 000 грн. Отже, на думку відповідача вказана сума була зарахована банком в рамках виконавчого провадження на виконання судового рішення, а тому мала зарахуватись в погашення тієї суми яка вказана в судовому рішенні третейського суду від 15.11.2012 року. Але в наданому позивачем розрахунку вбачається що вказана сума, в розмірі: 5 304 000 грн. зарахована в погашення процентів за користування кредитом. Таким чином, на думку відповідача, наданий позивачем розрахунок є незаконним та не може бути прийнятим судом як належний доказ для задоволення позовних вимог. Також відповідач просить суд застосувати строк позовної давності. В обґрунтування поданої заяви відповідач вказує, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Як вбачається з позовної заяви ПАТ "АЛЬФА-БАНК" до Приватної фірми "Валентина", про стягнення заборгованості зі сплати відсотків, її було подано - 12.10.2016 року. Отже, на думку відповідача, банк має право на стягнення заборгованості та процентів виключно за період з 12.10.2013 року по 12.10.2016 року. В зв'язку з вищевикладеним відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до приписів статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Судом встановлено, що згідно з пунктом 6.1 ст. 6 Договору про надання траншу № SМЕ0005518-1 від 16.01.2012 року сторони дійшли згоди, що вирішення спорів щодо виконання грошових зобов'язань Позичальника, які випливають з Договору про надання траншу № SМЕ0005518-1 від 16.01.2012 року встановлюється позовна давність у 5 (п'ять) років. Сторонами встановлено, що вказане застереження до цього Договору є договором про збільшення позовної давності.

Крім цього, пунктом 4.3 договору поруки № SМЕRS00286/5 від 12.08.2009 року, сторони погодили, що до вимог щодо виконання грошових зобов'язань Поручителя, які випливають з цього Договору поруки встановлюється позовна давність в 5 років.

Вказані умови договорів є чинними. Доказів внесення змін до договорів в цій частині, чи визнанння недійсними відповідних умов, матеріали справи не містять, таких доказів сторонами не подано.

Таким чином, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки спливу встановленого за згодою сторін збільшеного до 5 років строку позовної давності судом не встановлено.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання не допускається; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Частиною 2 статті 10561 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Пунктом 1.1 договору про надання траншу сторони домовились, що:

· з 16.01.2012 року по 30.06.2012 року включно, розмір процентів за користування кредитом становитиме 3,6% річних;

· з 01.07.2012 року по 31.12.2012 року включно, розмір процентів за користування кредитом становитиме 6,3% річних;

· з 01.01.2013 року розмір процентів за користування кредитом становитиме 15,0 % річних.

Тип процентної ставки (процентів) за користування кредитом - фіксована. Проценти за користування кредитом нараховуються щомісяця та обчислюються від суми кредиту, яка фактично знаходиться у користуванні позичальника за кожен календарний день користування кредитом за методом «факт/360» з моменту надання кредиту до моменту повного повернення кредиту, при цьому день надання кредиту враховується, а день повернення кредиту не враховується.

Позивачем згідно з поданим розрахунком, з урахуванням умов договору про надання траншу № SМЕ0005518-1 від 16.01.2012 року та часткового погашення заборгованості за кредтиом, нараховані відсотки за користування кредитом в загальній сумі 6 476 617 грн. 42 коп., в тому числі: за період з 09.10.2012 року по 29.04.2015 року, виходячи з суми боргу в сумі 13 040 000 грн. 00 коп.; за період з 30.04.2015 року по 28.02.2016 року, виходячи з суми боргу в сумі 7 893 013 грн. 00 коп.; за період з 29.02.2016 року по 27.09.2016 року, виходячи з суми боргу в сумі 7 609 013 грн. 00 коп. (Том 2, а.с. 32).

Згідно статті 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Приписами статті 554 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України визначено, що Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що заборгованість за договором про надання траншу у період з 09.10.2012 по 27.09.2016 не погашена у повному обсязі, тому нарахування банком процентів за користування кредитом, виходячи з суми заборгованості за кредитом з урахувнаням часткового її погашення, узгоджується з умовами укладеного між сторонами договору та нормами чинного законодавства.

При цьому, суд враховує, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 Цивільного кодексу України, змісту кредитного договору, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у Постанові від 23.09.2015 року по справі № 6-1206цс15 .

Як свідчать матеріали справи заборгованість відповідача за відсотками станом на день розгляду справи є непогашеною, а рамкова угода № SМЕRS00286 від 08.11.2007 року та договір про надання траншу № SМЕ0005518-1 від 16.01.2012 є діючими.

З урахуванням викладеного, оскільки обставини, на які вказує відповідач як на підставу своїх заперечень проти позову не підтверджені належними та допустимими доказами і спростовуються матеріали справи, суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 6 476 617 грн. 42 коп. заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом за період з 09.10.2012 року по 27.09.2016 року.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, суд дійшов висновку про відшкодування позивачеві суми сплаченого судового збору в розмірі 97 150 грн. 00 коп. за рахунок відповідача відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватної Фірми «Валентина» (40018, м. Суми, вул. О.Дундича, буд. 11, код 30845993) на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» (01025, м. Київ, вул. Десятинна, буд. 4/6, код 23494714) 6 476 617 грн. 42 коп. відсотків за користування кредитом, 97 150 грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 28.02.2017 року.

Головуючий суддя С.В. Заєць

Судді В.В. Яковенко

О.Ю. Сопяненко