РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2017Справа №915/1134/16

За позовом Прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України

до: 1) Миколаївської обласної державної адміністрації

2) Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина»

про зобов'язання вчинити дії, визнання незаконним та скасування розпорядження

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від прокуратури: Чумаченко А.А.

від позивача: Колток О.М.

від відповідача 1: не з'явились

від відповідача 2: Гузенко А.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Прокурор Миколаївської області звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Миколаївської обласної державної адміністрації та Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» про визнання незаконним та скасування розпорядження Голови Миколаївської обласної державної адміністрації від 04.02.2015 р. № 25-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області»; визнання недійсним на майбутнє укладеного 17.02.2015 р. між Миколаївською обласною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» договору про надання в оренду земельної ділянки площею 157 га з кадастровим номером :01:000:1753 в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 9763443 від 18.05.2015 р. про реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:1753 за Товариством з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина»; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 9522686 від 24.03.2015 р. про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:1753 за Миколаївською обласною державною адміністрацією.

Позовні вимоги обґрунтовані перевищенням Миколаївською обласною державною адміністрацією при прийнятті оспорюваного акту від 04.02.2015 р. № 25-р, повноважень а саме - розпорядження внутрішніми морськими водами держави, що належить до викобчної компетенції Кабінету Міністрів України.

Звертаючись до суду з позовом, прокурором завлено клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом заборони Миколаївській обласній державній адміністрації надавати буд-яку згоду Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» на будівництво споруд, будівель та інших об'єктів на земельній ділянці кадастровий номер :01:000:1753, площею 157, 0 га, розташованої в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області; заборони Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» здійснювати будь-які будівельні роботи на земельній ділянці площею 157, 0 га, розташованої в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області; заборонити Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва об'єктів нерухомості на земельній ділянці площею 157, 0 га, розташованої в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області; заборони Відділу з питань державної реєстрації Жовтневої райдержадміністрації здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації прав на об'єкти нерухомості, збудовані на земельній ділянці площею 157, 0 га, розташованої в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.10.2016 р. № 915/1134/16 позовні матеріали направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва в порядку ст.ст. 16, 17 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 01.11.2016 р. справу № 915/1134/16 передано на розгляд судді Пригунові А.Б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2016 р. порушено провадження у справі № 915/1134/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 28.11.2016 р. за участю представників сторін та прокуратури, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі Миколаївська обласна державна адміністрація подала відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечує, мотивуючи свої заперечення тим, що оспорюваним розпорядженням від 04.02.2015 р. № 25-р Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» в оренду передано саме земельну ділянку, а не водний об'єкт - внутрішні морські води, як помилково стверджує прокурор.

При цьому, відповідач 1 зазначає, що вищевказане рішення прийнято на підставі погодженого відповідними органами проекту землеустрою, у відповідності до норм чинного законодавства України та в межах визначених законом повноважень місцевого органу виконавчої влади.

Прокурор подав пояснення на відзив, у яких вказує, що із клопотань Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» про відведення спірної земельної ділянки вбачається, що відповідачем 2 буде використовуватись саме водний об'єкт (водне дзеркало) для створення інфраструктури порту, а не його донна поверхня, у зв'язку з чим прокурор вважає, що фактично було передано внутрішні морські води, що належить до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.

Також прокурор стверджує про відсутність позитивного висновку державної експертизи на момент прийняття оспорюваного розпорядження та зазначає, що спірна земельна ділянка не може бути об'єктом земельних відносин, у зв'язку з неможливістю встановити її меж в натурі.

Товариство з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» також подало відзив на позовну заяву, у якому вказує, що спірна земельна ділянка передана відповідачу 2 у відповідності до чинного законодавства України та на підставі проекту землеустрою, погодженого відповідними органами.

Прокуратура подала письмові пояснення на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина», у яких наполягає, що фактично в оренду передана не земельна ділянка (донна поверхня) а водний об'єкт (водне дзеркало), який відноситься до внутрішніх морських вод України та розпорядження яким належить до компетенції Кабінету Міністрів України.

Розгляд даної справи відкладався в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Під час розгляду справи від прокуратури надійшло клопотання про призначення колегіального розгляду справи № 915/1134/16 у зв'язку зі складністю, яка обумовлена характером позовних вимог та особливими обставинами, на яких гуртуються такі вимоги.

Представник позивача у судовому засіданні 13.02.2016 р. заявив про підтримку вищевказаного клопотання, а представник відповідача 2 проти його задоволення заперечив.

Розглянувши вищевказане клопотання, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників провадження у даній справі, суд відмовив у його задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4-6 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Норми процесуального законодавства не містять визначення поняття «складність справи» та визначається залежно від складності спірних матеріально-правових відносин; кількості доказів, поданих на підтвердження вимог та заперечень; неясності чи суперечливості правових норм, що підлягають застосуванню у спірних відносинах; неоднаковості судової практики застосування правових норм, що регулюють спірні відносини тощо.

Тобто, визначення «складності справи» є суто суб'єктивним уявленням відповідного судді, у провадження якого перебуває така справа, з огляду на наявність у нього досвіду розгляду аналогічних справ, суперечливості правових норм та судової практики в аналогічних відносинах, а також інших суб'єктивних факторів.

В той же час, дана справа не відноситься до категорії складних, а спірні відносини не містять правової невизначеності, у зв'язку з чим відсутня необхідність у призначенні колегіального розгляду.

У судовому засіданні 22.02.2017 р. Товариством з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» заявлено клопотання про припинення провадження у справі в частині вимог про скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При цьому, з метою уникнення розбіжностей щодо суб'єктного складу учасників процесу та необхідністю правової визначеності щодо процесуальних норм, які підлягають застосуванню у даному випадку, судом було з'ясовано у прокурора до кого саме заявлено вимоги про скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання недійсним договору оренди 17.02.2015 р. та відповідно до пояснень прокурора всі вимоги заявлені до відповідачів у даній справі.

У статті 80 Господарського процесуального кодексу України наведено виключний перелік підстав для припинення провадження, в той час як відповідачем не наведено, а судом не встановлено підстав для застосування наведених норм, у зв'язку з чим клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» не підлягає задоволенню.

У даному судовому засідання присутні учасники провадження у справі підтримали свої позиції.

Представник відповідача 1 на виклик суду не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 01.03.2017 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Миколаївської обласної держаної адміністрації № 25-р від 04.02.2015 р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» для розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури, підхідного каналу та причальних фронтів із земель державної власності не наданих у власність або користування, в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області; надано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» строком на 49 років земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:1753 площею 157, 0 га із земель водного фонду для експлуатації та догляду за водними об'єктами) розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури, похідного каналу та причальних фронтів) із земель державної власності не наданих у власність або користування, в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області.

17.02.2015 р. між Миколаївською обласною держаною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» укладено договір оренди землі, за умовами якого відповідач 1 зобов'язався, на підставі розпорядження № 25-р від 04.02.2015 р., передати, а відповідач 2 прийняти у строкове платне користування земельну ділянку для розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури, похідного каналу та причальних фронтів) із земель державної власності не наданих у власність або користування, в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, площею 157, 0 га із земель водного фонду із кадастровим номером :01:000:1753 та строком на 49 років.

18.05.2015 р. здійснено реєстрацію права оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:1753 за Товариством з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» за № 9763443.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор стверджує, що розпорядження Миколаївської обласної держаної адміністрації № 25-р від 04.02.2015 р. прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України та з перевищенням визначених законом повноважень, оскільки фактично Миколаївська обласна держана адміністрація розпорядилась водними об'єктами, які належать до внутрішніх морських вод, що є виключною компетенцією Кабінету Міністрів України.

Також прокурор вказує, що спірна земельна ділянка не може бути об'єктом земельних правовідносин, оскільки є дном лиману та її межі лише частково збігаються зі штучними спорудами, у зв'язку з чим неможливо встановити її межі в натурі та закріпити межовими знаками.

Крім того, за твердженням прокурора, проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» не містить позитивного висновку державної експертизи, що відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України є підставою для відмови у затвердженні такого проекту.

При цьому, оскільки договір оренди земельної ділянки від 17.02.2015 р. укладений на підставі розпорядження Миколаївської обласної держаної адміністрації № 25-р від 04.02.2015 р., яке, на думку прокурора, є незаконним та підлягає скасуванню, останнім заявлено вимогу про визнання вказаного договору недійсним в порядку ст. 215 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України та ст. 152 Земельного кодексу України.

Нормативно обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на норми ст.ст. 4, 5, 6, 14 Водного кодексу України та ст.ст. 59, 79, 79-1, 123 Земельного кодексу України.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Розглядаючи даний спір по суті, та перевіряючи правомірність оспорюваного акту, суд застосовує положення законодавства України, чинного на момент виникнення спірних відносин.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За визначенням ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами яких є юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими з 01.01.2013 р. та до державної власності належать землі розташовані за межами населених пунктів.

Статтею 17 Земельного кодексу України до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин віднесено, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п. 7 ст. 13 Закону України «Про місцеві державі адміністрації» до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питання використання землі, шляхом прийняття відповідного розпорядження.

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.ч. 5, 8 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря.

У відповідності до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної власності у користування здійснюється, зокрема, органами виконавчої влади, які приймають рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

За правилами ч.ч. 4, 13 ст. 123 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Таким чином, підставою для прийняття місцевим органом виконавчої влади рішення про передачу в оренду земельної ділянки, що перебуває в державній власності є проект землеустрою, погоджений відповідним органами.

Розглядаючи даний спір по суті, судом досліджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» та встановлено, що спірна земельна ділянка відповідно до Класифікації видів призначення земель, затвердженого наказом Держкомзему від 23.07.2010 р. № 548 віднесена до земель водного фонду за кодом 10.01. - для експлуатації та догляду за водними об'єктами.

Як вбачається з наявних у проекті землеустрою документів, спірна земельна ділянка підлягає відведенню для розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури, похідного каналу та причальних фронтів, тобто - у відповідності до її цільового призначення.

При цьому, проект землеустрою погоджений Відділом Держземагентства у Жовтневому районі Миколаївської області (висновок № 112 від 23.09.2014 р.), Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області (висновок № 0147-7 від 01.08.2014 р.), Державним агентством водних ресурсів (висновок № 3691/9/11-14 від 21.07.2014 р.).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 186 Земельного кодексу України прогнозні матеріали, техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель і схеми землеустрою після погодження їх у встановленому порядку розглядаються і затверджуються відповідними органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Проекти землеустрою, підлягають державній експертизі, яка здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, відповідно до закону.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Як встановлено судом, Державним агентством земельних ресурсів України проведено державну експертизу проекту землеустрою щодо відведення Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» земельної ділянки площею 157, 0 га із кадастровим номером :01:000:1753 та надано певні зауваження та пропозиції, контроль за виконанням яких покладено на Головне управління Держземагентства у Миколаївській області.

Одночасно, Державним агентством земельних ресурсів України не наведено негативних висновків щодо об'єкту державної експертизи та не відмовлено у її погодженні.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» у разі якщо об'єкт державної експертизи не повною мірою відповідає вимогам законодавства, встановленим стандартам, нормам і правилам, він повертається на доопрацювання. При цьому вказуються конкретні вимоги, відповідно до яких необхідно внести зміни і доповнення до об'єкта державної експертизи.

У відповідності до п. 3.5.9. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 03.12.2004 р. № 391 факт внесення виправлень, врахування зазначених у висновку зауважень та пропозицій посвідчується відповідним записом на висновку експертизи керівника експертного підрозділу або керівника підпорядкованого територіального органу земельних ресурсів, на якого покладено контроль за усуненням зауважень державної експертизи.

При цьому, як вбачається з висновку державної експертизи землевпорядної документації № 1597-14 від 02.12.2014 р., надані Державним агентством земельних ресурсів України зауваження доопрацьовано 05.01.2015 р., що підтверджується підписами Заступника начальника Головного управління Держземагентства у Миколаївській області та Начальника відділу державної землевпорядної експертизи.

Наведені обставини ані прокурором, ані позивачем не спростовані.

Тож, виходячи з вищенаведеного, у даному випадку відповідачами було дотримано визначену законом процедуру щодо передачі земельної ділянки в оренду.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 19 Земельного кодексу України визначено категорії земель за їх основним цільовим призначенням, серед яких визначено, зокрема, землі водного фонду та вказано, що земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать, серед іншого, землі зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами.

Статтею 4 Водного кодексу України також до земель водного фонду віднесено, зокрема, землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами.

До водного фонду України статтею 3 Водного кодексу України віднесено поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Тобто, Водний кодекс України розділяє поняття водного об'єкту та земель водного фонду, тобто поняття "землі водного фонду" не охоплюється поняттями "води" та "водний фонд", води та землі - це різні природні ресурси та навіть земельна ділянка дна водойми не охоплюється поняттям водного об'єкта.

При цьому, у випадку будівництва має місце використання саме земельної ділянки дна водойми, порядок передачі в оренду якої регулюється нормами Земельного кодексу України.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 59 Земельного кодексу України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

У відповідності до ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для догляду, розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту.

Згідно зі ст. 5 Водного кодексу України до водних об'єктів загальнодержавного значення належать, зокрема, внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів.

У відповідності до ст. 14 Водного кодексу України до відання Кабінету Міністрів України у галузі управління і контролю за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів належить, зокрема, розпорядження внутрішніми морськими водами, територіальним морем, а також акваторією морських портів.

Таким чином, Кабінет Міністрів України здійснює розпорядження внутрішніми морськими водами, територіальним морем, а також акваторією морських портів, як водними об'єктами.

Як зазначає прокурор, відповідно до інформації Миколаївського обласного управління водних ресурсів, спірна земельна ділянка є акваторією Бузького лиману, який належить до водних об'єктів загальнодержавного значення оскільки відноситься до внутрішніх морських вод, розпорядження якими належить до повноважень Кабінету Міністрів України.

Такі висновки прокурора ґрунтуються на тому, що лиман відсутній у переліку водних об'єктів, а відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 431 від 29.03.2002 р. до внутрішніх морських вод України віднесено води заток, бухт, губ і лиманів, гаваней і рейдів, береги яких повністю належать Україні.

При цьому, прокурор вказує, що із клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» про виділення земельної ділянки вбачається, що останнім буде використовуватись саме водний об'єкт, а не його донна поверхня.

Одночасно, дослідивши проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, а також наявні в матеріалах справи документи, суд дійшов висновку, що Миколаївською обласною держаною адміністрацією Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» передано саме земельну ділянку, розташовану в межах акваторії Бузького лиману, а не водний об'єкт, як помилково стверджує прокурор.

Так, з наявних у проекті землеустрою документів вбачається, що спірна земельна ділянка передається Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» для розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури, до яких за визначенням Закону України «Про морські порти України» належать рухомі та нерухомі об'єкти, що забезпечують функціонування морського порту.

Тобто, розміщення об'єктів портової інфраструктури передбачає, в тому чисті, здійснення будівництва об'єктів нерухомості, що вказує на передачу відповідачу 2 саме земельної ділянки.

Аналогічні висновки у подібних правовідносинах викладені також Вищим господарським судом України у постановах № 915/887/15 від 23.06.2016 р. та № 915/295/16 від 30.11.2016 р.

Відтак, вищенаведені твердження прокурора документально не підтверджені, а ґрунтуються виключно на його припущеннях та суб'єктивному сприйнятті клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина», а також внаслідок безпідставного ототожнення таких понять як «водний об'єкт» та «землі водного фонду», оскільки виходячи з логіки прокуратури всі землі водного фонду належать до водних об'єктів та, відповідно, об'єктів загальнодержавного значення, що фактично взагалі виключає право місцевих органів державної влади виконувати покладені на них законом функції щодо розпорядження землями водного фонду.

Стосовно ж повноважень Кабінету Міністрів України щодо розпорядження саме землями водного фонду, то суд відзначає, що відповідно до визначеної ст.ст. 122, 149 Земельного кодексу України компетенції позивача, останньому належать функції розпорядження земельними ділянками дна територіального моря.

При цьому, відповідно до наявних у справі документів спірна земельна ділянка, розташована в акваторії Бузького лиману, не є дном територіального моря та в порядку ст. 149 Земельного кодексу України не вилучалась, у зв'язку з чим визначені ст. 122 Земельного кодексу України повноваження Кабінету Міністрів України у даному випадку не підлягають застосуванню.

Крім того, висновки суду стосовно того, що в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» передано саме земельну ділянку обумовлені також тим, що однією із ознак земельної ділянки як об'єкта цивільних прав є наявність її кадастрового номеру.

Так, відповідно ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Як встановлено судом, 23.09.2014 р. в Державному земельному кадастрі здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 157 га, розташованої на території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області з кадастровим номером :01:000:1753 категорії - землі водного фонду з цільовим призначенням - для експлуатації та догляду за водними об'єктами.

При цьому, суд не враховує надану прокурором постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.05.2015 р. № 814/1004/15, залишену без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 р., про визнання протиправними дій державного кадастрового реєстратора Відділу Держземагентства в Жовтневому районі Миколаївської області щодо реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 157 га на території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області з кадастровим номером :01:000:1753, оскільки ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.02.2017 р. вищевказані процесуальні документи скасовані; ухвала касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

За приписами ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, здійснивши оцінку наявних у справі доказів та наведених учасниками процесу доводів, суд дійшов висновку, що оспорюваним розпорядженням Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» передано земельну ділянку із земель водного фонду кадастровий № :01:000:1753, яка на момент такої передачі перебувала в запасі, була сформована як об'єкт цивільних прав, на підставі проекту землеустрою, затвердженого у встановленому порядку та у відповідності до визначених повноважень щодо розпорядження землями державної власності, у зв'язку з чим суд не вбачає в діях Миколаївської обласної держаної адміністрації порушень норм закону, які б мали наслідком скасування акту останньої.

Одночасно судом враховано, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2. 4. 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним

За змістом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі „Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 р., ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна.

Так, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини вказав, що визнання недійсним договору згідно якого покупець отримав майно від держави та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон є неприпустимим. Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав власності, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. у справі «Щокін проти Україна» встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У вказаній справі Європейський суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, у зв'язку з тим, що: відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим, таким чином, не відповідало вимозі «якості» закону та не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

У цьому рішенні Європейським Судом використаний принцип презумпції правомірності (або принцип усунення колізій законодавства), що широко застосовується у доктрині права та юридичній практиці та є ознакою правової держави.

На підставі вищенаведеного, суд відмовляє у задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування розпорядження Голови Миколаївської обласної державної адміністрації від 04.02.2015 р. № 25-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» в межах території Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області»;.

Одночасно, суд вважає за доцільне відзначити, що відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підставою звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 21 Господарського процесуального кодексу України позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Однак, приймаючи до уваги, що за висновками суду розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції місцевого органу виконавчої влади, права та охоронювані законом інтереси Кабінету Міністрів України у даному випадку не порушені.

Стосовно вимог прокурора про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 17.02.2015 р., суд зазначає що за правилами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим кодексом.

За змістом позовної заяви підставою недійсності вказаного договору прокурор визначає незаконність розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації від 04.02.2015 р. № 25-р, яке стало підставою його укладення.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно зі ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, визнання угоди недійсною.

Водночас, у даному випадку оспорюваний договір укладено на підставі розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації, яке за висновком суду прийнято у відповідності до норм чинного законодавства та в межах визначної законом компетенції, у зв'язку з чим наведені прокурором обставини щодо недійсності правочину не знайшли свого підтвердження та спростовуються вищенаведеним.

При цьому, самостійних підстав визнання вказаних правочинів недійсними в порядку Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України судом також не встановлено.

Що ж до вимог прокурор про скасування записів у Державному реєстрі речових прав, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 125, 126 Земельного кодексу України, ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За визначенням ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

В той же час, у даному випадку відсутні підстави для скасування державної реєстрації прав.

Крім того, суд відзначає, що ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено систему органів та суб'єктів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, до яких віднесено: Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб'єктів державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитованих суб'єктів; державних реєстратори прав на нерухоме майно.

Однак, ані Миколаївська обласна держана адміністрація, ані Товариство з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» не входять до системи органів, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації, в той час як прокурором наголошено, що вимоги у даній справі заявлені саме до них.

Відповідно до ст. 21 Господарського процесуального кодексу України вдповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведені обставин в сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог прокурора в цій частині.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку, що передача спірної земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» відбулась з дотриманням норм чинного законодавства України, що регулює спірні відносини, у зв'язку з чим заявлені прокурором вимоги визнаються судом необґрунтованими.

Підсумовуючи все вищевикладене, виходячи із заявлених прокурором вимог та наведених обґрунтувань, на підставі встановлених обставин, суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Стосовно заяви прокурора про вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, суд відзначає, що відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Положеннями ст. 67 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачеві вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору. Про забезпечення позову виноситься ухвала. Види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами. Види забезпечення позову можуть використовуватися господарським судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших акціонерів (учасників) господарського товариства. Не допускається забезпечення позову заходами, не передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

За приписами постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Згідно з п 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. виносячи ухвалу про заборону відповідачеві вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти. Помилковими слід визнавати ухвали, якими боржникам забороняється користуватись їх майном, якщо через особливості цього майна користування ним не тягне знищення або зменшення його цінності. За наявності підстав для застосування такого заходу до забезпечення позову господарський суд може заборонити витрачання майна на власні потреби, відчуження його у будь-який спосіб, у тому числі здійснення тих чи інших платежів або перерахування авансом певних сум тощо. Якщо з урахуванням особливостей майна користування ним не тягне за собою його знищення або зменшення його цінності, то для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві користуватися таким майном підстави, як правило, відсутні. Такі правила повинні застосовуватись і до інших осіб, яким на підставі статті 67 Господарського процесуального кодексу України забороняється вчинення дій щодо предмета спору. Господарський суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Приписами постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р. встановлено, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

В обґрунтування заяви прокурор посилається на умови оспорюваного договору оренди, яким передбачено право відповідача 2 на будівництво, споруд та інших об'єктів за письмовою згодою відповідача 1, що, на думку, прокурора, свідчить про імовірність забудови спірної земельної ділянки та оформлення правовстановлюючих документів, що унеможливить виконання рішення у разі задоволення позову у даній справі.

Водночас, позивачем не доведено належними доказами вчинення відповідачами дій, спрямованих на будівництво об'єктів на спірній земельній ділянці, а доводи прокурора ґрунтуються лише на наявності в договорі умови про здійснення забудови.

Також не обґрунтовано та не підтверджено жодними доказами вимоги прокурора про заборону іншим особам вчиняти певні дії.

Крім того, за результатами розгляду позову прокурора, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог, що взагалі виключає застосування ст.ст. 66, 67 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі вищевикладеного суд відмовляє прокурору у задоволення заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 06.03.2017 р.

Суддя Пригунова А.Б.