ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2017 р. Справа № 911/4022/16

За позовом Колективного сільськогосподарського підприємства Орія

до відповідача ОСОБА_1 підприємства Науково-виробниче сільськогосподарське підприємство Бестер

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю Серпень-груп,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Трипільську сільську раду Обухівського району Київської області

про визнання недійсним договору суборенди та застосування наслідків недійсності правочину

Суддя С.І.Чонгова

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність №7 від 08.08.2016);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність б/н від 18.10.2016); ОСОБА_4 (керівник);

від третьої особи 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Серпень груп": ОСОБА_5 (довіреність №9 від 16.08.2016);

від третьої особи 2 - Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області: не зявився.

СУТЬ СПОРУ: Колективне сільськогосподарське підприємство Орія (далі КСП Орія) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 підприємства Науково-виробниче сільськогосподарське підприємство Бестер (далі ПП НВСП Бестер) та просить суд:

- визнати недійсним договір суборенди земельної ділянки, укладений 30.11.2011 між КСП Орія та ПП НВСП Бестер, за яким орендар (КСП Орія) надав у суборенду, а суборендар (ПП НВСП Бестер) прийняв у короткострокове платне володіння і користування земельну ділянку площею 0,3134га, розташовану за адресою: вул. Франка, с. Трипілля, Обухівський район, Київська область, надану для розміщення виробничої бази, обєкту роздрібної торгівлі та комерційних послуг;

- застосувати правові наслідки недійсності правочину та зобовязати ПП НВСП Бестер повернути КСП Орія земельну ділянку площею 0,3134га, розташовану за адресою: вул. Франка, с. Трипілля, Обухівський район, Київська область, надану для розміщення виробничої бази, обєкту роздрібної торгівлі та комерційних послуг у стані, не гіршому, ніж той, що був зафіксований при прийомі-передачі земельної ділянки в суборенду.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те що, договір суборенди земельної ділянки від 30.11.2011, укладений між КСП Орія та ПП НВСП Бестер є недійсним в силу недійсності договору оренди земельної ділянки №54 від 22.06.2005, на підставі якого його укладено, та відсутності державної реєстрації зазначеного договору.

Відповідач у справі ПП НВСП Бестер у своєму відзиві на позовну заяву заперечує проти задоволення позову вказуючи на те, що у позивача відсутній оригінал державного акту на право постійного користування землею СЕРІЇ І-КВ №001848 від 12.03.1999, він втратив чинність 22.06.2005 в день укладення договору оренди земельної ділянки та повинен знаходитись на зберіганні в архіві державного органу земельних ресурсів. Також, відповідач зазначає, що довідка Управління Держгеокадастру в Обухівському районі від 02.09.2016 підписану в.о. начальника управління ОСОБА_6 станом на 07.12.2016 не може бути доказом права користування КСП Орія спірною земельною ділянкою. Земельна ділянка за кадастровим номером: :01:046:0008 знаходиться в межах села Трипілля, а тому і розпоряджатися нею може тільки Трипільська сільська рада.

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.01.2017 у даній справі до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено ТОВ Серпень-груп, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Трипільську сільську раду Обухівського району Київської області.

13.02.2017 до господарського суду Київської області надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Трипільскої сільської ради Обухівського району Київської області до Колективного сільськогосподарського підприємства «Орія» про визнання відсутнім у КСП «Орія» права користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:046:0008.

Вказану позовну заяву Трипільскої сільської ради Обухівського району Київської області ухвалою від 15.02.2017 повернуто заявнику, оскільки з вимог поданої заяви вбачається, що заявником заявлено зустрічну вимогу, а не вимоги на предмет спору у даній справі, в відтак це не є предметом розгляду даної справи.

Крім того, відповідачем подано про витребування документів, а саме запиту до Головного управління Держземагенства у Київській області про надання витягу з Книги записів державних актів на право користування землею про чинність запису №346 та №207.

Проти задоволення вказаного клопотання заперечував представник позивача, посилаючись на справу №911/1737/14, в якій судом був зроблений такий запит та Головним управлінням Держземагенства у Київській області надана відповідь щодо відсутності Книги записів реєстрації державних актів на право постійного користування землею за вказаний період.

Приймаючи до уваги надані позивачем для огляду оригінали актів на право користування земельною ділянкою суд вважає, що клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Окрім того, суд не приймає в якості доказів у даній справі посилання відповідача на журналістські публікації щодо користування спірною земельною ділянкою позивачем, оскільки такі публікації не стосуються предмету спору у даній справі та є творчою журналістською діяльністю.

Крім того, відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом також не приймається в якості доказу у даній справі надану відповідачем ухвалу слідчого судді Обухівського районного суду від 22.12.2016 (а.с.111-112) про розгляд клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів у кримінальному провадженні №000126, оскільки зазначена ухвала не має будь-яких доказів та не стосується предмету розгляду у даній справі.

У судових засіданнях 13.02.2017 та 16.02.2017 оголошено перерву в судових засіданнях до 16.02.2017 та 17.02.2017 відповідно.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач у даній справі на підставі держаних актів на право користування землею від 1993 серії Б № 077268 та на право постійного користування землею від 12.03.1999 серії І-КВ №001848 (з врахуванням доповнень) є користувачем земельної ділянки площею 1,6 га під будівництво виробничої бази та магазину по продажу будматеріалів, земельної ділянки площею 1,429 га та земельної ділянки площею 0, 3936 га під виробничу базу (а.с.25-32). що також підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 03.02.2016 у справі №911/1737/14.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

30.11.2011 між позивачем КСП Орія (орендар) та ПП НВСП Бестер (суборендар) підписано договір суборенди земельної ділянки (а.с.16-18).

За умовами якого, орендар надає в оренду, а суборендар приймає у короткострокове платне володіння і користування земельну ділянку площею 0,3134 га, розташовану за адресою: С. Трипілля, вул. Франка, надану для розміщення виробничої бази, обєкту роздрібної торгівлі та комерційних послуг (п. 1.1 договору суборенди).

Згідно п. 1.2 договору, земельна ділянка знаходиться у довгостроковому, платному володінні і користуванні орендаря на підставі договору між орендарем та орендодавцем.

Згідно п. 2.2 договору, договір укладається строком на 10 років від дня його підписання сторонами.

Як визначено п.п. 7.1, 7.2 договору суборенди, договір набуває чинності після його підписання сторонами, строк дії становить 10 років з моменту набрання ним чинності.

Вищезазначений договір оренди земельної ділянки, укладений між позивачем та третьою особою 2 у даній справі, визнано недійсним у судовому порядку (справа господарського суду Київської області №911/1737/14).

Звертаючись з даним позовом про визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки, укладеного 30.11.2011 між КСП Орія та ПП НВСП Бестер, та застосування наслідків недійсності шляхом зобовязання відповідача повернути позивачу надану в суборенду земельну ділянку позивач посилається на те, що у звязку з визнанням недійсним договору оренди, укладеного між позивачем (орендарем) та третьою особою 2 (орендодавцем), підлягає й визнанню недійсним договір суборенди.

Розглянувши заявлені позовні вимоги та подані у даній справі заперечення, суд зазначає про наступне.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються, зокрема, Земельним кодексом України Цивільним кодексом України, Закону України «Про оренду землі» іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Так, відповідно до ст. 8 ЗУ «Про оренду землі» (чинного на момент укладення договору суборенди), орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.

При цьому, як визначено ч. 5 вказаної статті, договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.

У відповідності до ст. 18 вказаного Закону (в редакції на момент укладення договору суборенди), договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Як визначено ст. 20 Закону, укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У відповідності до ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ст. 640 ЦК України (чинній на момент укладення договору суборенди), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Проте, договір суборенди від 30.11.2011, укладений між позивачем та відповідачем у даній справі не пройшов державної реєстрації, у звязку з чим, в силу приписів діючого на момент укладення договору законодавства, зазначений правочин є неукладеним.

Аналогічна правова позиція викладена в рішення Верховного Суду України від 06.07.2015 №3-399гс-15.

Згідно ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, як вказана в п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими), зокрема, не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

При цьому позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено; в такому разі можуть заявлятися вимоги, передбачені главою 83 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, судом не приймаються до уваги посилання позивача на передачу земельної ділянки відповідачу та проведення оплат за користування земельною ділянкою, оскільки при відсутності державної реєстрації договору суборенди, такий договір в будь-якому випадку не вважається укладеним.

У відповідності до ст. ст. 33-34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, зважаючи на те, що вказаний договір не пройшов державної реєстрації, необхідність якої була обовязковою умовою, відповідно до діючого законодавства, для визнання укладеним договору суборенди від 30.11.2011 та враховуючи, що вказаний договір є неукладеним вимоги позивача у даній справі, а саме щодо визнання такого договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, суперечать вимогам законодавства та не можуть бути задоволені.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити

Повний текст рішення складено 27.02.2017.

Суддя С.І. Чонгова