ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Справа № 5015/4158/11(31/130-2010)

Вищий господарський суд України у складі: суддя Палій В.В.- головуючий (доповідач), судді Бондар С.В. і Селіваненко В.П.

розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ, в особі регіональної філії "Львівська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Львів,

на рішення господарського суду Львівської області від 30.06.2016

та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08.11.2016

у справі № 5015/4158/11(31/130-2010)

за позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ, в особі регіональної філії "Львівська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Залізниця), м. Львів,

до Рудненської селищної ради Залізничного району міста Львова (далі - Рада), смт Рудне Львівської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - 1. Міністерство інфраструктури України (далі - Міністерство), м. Київ,

2. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області (далі - РВ ФДМУ по Львівській області), м. Львів,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" (далі - Підприємство), м. Львів,

про визнання права державної власності.

Судове засідання проведено за участю представників:

позивача - Бондар М.Л. предст. (дов. від 25.10.2016)

відповідача - не з'явився

третіх осіб 1. не з'явився

2. не з'явився

3. не з'явився

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Залізниця звернулася до господарського суду Львівської області з позовом до Ради про визнання за державною в особі Залізниці права державної власності на об'єкти нерухомого майна, розташовані на вул. Короленка, 1 в смт Рудно Залізничного району м. Львова.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Львівської області від 30.06.2016 у справі № 5015/4158/11(31/130-2010) (судді Гутьєва В.В. -головуючий, Іванчук С.В., Блавацька-Калінська О.М.), яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 (судді Кравчук Н.М. - головуючий, Бойко С.М., Якімець Г.Г.) у задоволенні позову відмовлено з посиланням на недоведеність позивачем права державної власності на спірне майно.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Залізниця просить судові рішення зі справи скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову. Касаційну скаргу мотивовано прийняттям оскаржуваних судових актів з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду скарги.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм процесуального та матеріального права, заслухавши пояснення представника Залізниці, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що:

- відповідно до оціночного акту від 26.04.1945 № 31, що міститься в інвентаризаційній справі будівля за адресою: селище Рудно, м. Львів, вул. Короленка, 1, побудована у 1936 році, знаходилася у власника міськкомгоспу (горкомхоз) на підставі акту націоналізації і перебувало у користуванні квартиронаймачів;

- в інвентаризаційній справі міститься виписка з рішення виконкому Рудненської селищної ради депутатів трудящих від 13.11.1968 № 21, яким вирішено затвердити реєстр від 13.11.1968 №1 домовласників, що належать Рудненській селищній раді депутатів трудящих по вул. Короленка, будинок № 1. Пункт 2 вищезазначеного рішення містить прохання до Львівського бюро технічної інвентаризації зареєструвати вказане домоволодіння за Рудненською селищною радою депутатів трудящих;

- 26.09.1997 селищний голова Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова звернувся з листом № 142р до начальника Львівського обласного бюро технічної інвентаризації з проханням виготовити технічну документацію на будинок № 1 по вул. Короленка в смт Рудно та видати дублікат реєстраційного посвідчення;

- 02.06.1998 селищний голова Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова звернувся з листом № 54 до начальника Львівського обласного бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки з проханням повідомити про те, на чиєму балансі знаходиться будинок № 1 по вул. Короленка в смт Рудно. У відповідь на що, 05.06.1998 листом № 1286 повідомлено, що згідно з рішенням Рудненського селищного виконкому від 13.11.1968 № 21 будинок № 1 по вул. Короленка в смт Рудно зареєстрований на праві власності за Рудненським селищним виконкомом;

- 17.02.1999 Львівська дистанція цивільних споруд Львівської залізниці звернулася з листом за № 102 до начальника Львівського обласного бюро технічної інвентаризації з проханням видати довідку, кому належить будинок № 1 по вул. Короленка в смт Рудно, в якому до 1997 року знаходився дошкільний виховний заклад № 38 Львівської залізниці та який ліквідований, у зв'язку з відсутністю коштів на його утримання. У відповідь Залізницю повідомлено, що зазначена будівля зареєстрована на праві власності за Рудненським селищним виконкомом (довідка від 17.02.1999 № 102);

- 08.10.2002 листом за № 202 селищний голова Рудненської селищної ради звернувся до Львівського обласного бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки з проханням видати дублікат свідоцтва про право власності на будинок № 1 по вул. Короленка в смт Рудно;

- зазначений дублікат свідоцтва видано 25.10.2002 на підставі рішення виконкому Рудненської селищної ради депутатів трудящих від 13.11.1968 № 21;

- згідно з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, а саме на будинок № 1 на вул. Короленка в смт Рудно за Рудненською селищною радою Залізничного району м. Львова зареєстровано право комунальної власності на підставі дубліката свідоцтва про право власності на будинок від 25.10.2002;

- 26.02.2010 рішенням Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова Львівської області за № 840 оформлено право власності на будівлю котельні, що знаходиться за адресою: вул. Короленка, 1 в м. Рудно, площею 23,8 кв.м за територіальною громадою смт Рудно в особі Рудненської селищної ради;

- на підставі зазначеного вище рішення 11.05.2010 видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно - будівлю котельні, що знаходиться за адресою: вул. Короленка, 1 в смт Рудно, площею 23,8 кв.м, форма власності - комунальна. На підставі вказаного свідоцтва прийнято рішення про реєстрацію права власності згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.05.2010 за № 26073848 реєстраційний № 30381009;

- установчий договір від 24.10.1991, складений 26.11.1991 не містить переліку майна, що передається у повне господарське відання Залізниці;

- додаток до установчого договору "Перелік підприємств, що входять до складу Львівської залізничної дороги на правах юридичних осіб та х структурні підрозділи" в розділі 5 "Відділ учбових закладів" містять структурні підрозділи відділу, а саме дитячі ясла № 38 Зимна Вода, а не назву - будівля № 1 по вул. Короленка у смт Рудно;

- у червні 2015 року Залізниця звернулася до господарського суду Львівської області з позовом до Ради та Виконавчого комітету Ради про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Рудненської селищної ради депутатів трудящих від 13.11.1968 № 21; визнання недійсним свідоцтва про право власності від 13.11.1968 серії КММ № 001394 (дублікат) та скасування його державної реєстрації на будівлю за адресою: вул. Короленка, 1 в смт Рудно; визнання незаконним та скасування рішенням Рудненської селищної ради Залізничного району м. Львова Львівської області від 26.02.2010 № 840 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.05.2010, скасування його державної реєстрації за № 26073848;

- рішенням господарського суду Львівської області від 21.09.2015 зі справи № 914/2065/15, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31.11.2015 у задоволенні позову в частині позовних вимог, пред'явлених до Ради - відмовлено. Провадження у справі в частині позовних вимог, пред'явлених до виконавчого комітету Ради - припинено;

- постановою Вищого господарського суду України від 16.02.2016 у справі № 914/2065/15 судові акти попередніх інстанцій залишено без змін; ухвалою Верховного суду України від 17.05.2016 у допуску справи № 914/2065/15 до провадження Верховного Суду України відмовлено.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання права державної власності на об'єкти нерухомого майна, які розташовані на вул. Короленка, 1 в смт Рудно Залізничного району м. Львова.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені приписами частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Спосіб захисту порушеного права обумовлюється нормою матеріального права, яка регулює ті чи інші правовідносини між сторонами спору. Тому, позивач, формулюючи позовні вимоги, повинен відштовхуватись від тих наданих йому законом прав, які були об'єктивно порушені відповідачем і позов повинен бути направлений на припинення цих правопорушень та на відновлення порушеного права. Таким чином, право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права. При цьому, обраний спосіб захисту не лише повинен бути встановлений договором або законом, але і бути ефективним засобом захисту, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до приписів статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказана стаття знаходиться у розділі 29 ЦК України "Захист права власності", тобто стосується випадків, коли існуюче та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв'язку з їх втратою.

Таким чином, відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. З цим кореспондується стаття 11 ЦК України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до змісту статті 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Передумовою для застосування статті 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом у ході розгляду справи існуючого юридичного факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання у судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, підтвердження у судовому порядку своїх прав на майно, шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Отже, у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Приписами статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, з огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 18.02.15 по справі № 6-244цс14; та від 24.06.15 № 6-318цс15).

Місцевий та апеляційний господарські суди, повно і всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким надали необхідну оцінку, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, встановивши, що спірна будівля побудована до включення Західної України до складу УРСР та СРСР; згідно акту націоналізації будівля належала на праві власності міському комунальному господарству; беручи до уваги недоведеність позивачем свого права на спірне майно, оскільки останнє не перебувало у повному господарському віданні Залізниці, враховуючи, що знаходження майна на балансі підприємства не може свідчити про право власності на таке майно, - дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем права державної власності на спірне майно, у зв'язку з чим на законних підставах відмовили у задоволенні позову.

Доводи скаржника про безпідставність посилання судів попередніх інстанцій на обставини, які встановлені у межах справи № 914/2065/15 як на преюдиціальні, є слушними, з огляду на те, що постановою Вищого господарського суду України у наведеній справі судові акти попередніх інстанцій про відмову Залізниці в позові до Ради про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності залишені без змін з посиланням на недоведеність Залізницею свого права на спірне майно, і, як наслідок, недоведеність порушення такого права. При цьому зазначено, що предметом спору у справі № 914/2065/15 є не визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, а визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності, що однак не позбавляє позивача процесуальної можливості захисту права, яке він вважає порушеним іншими способами, передбаченими статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України.

Тобто, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на зміст постанови ВГСУ у справі № 914/2065/15 та мотиви, з яких судові акти місцевого та апеляційного господарських судів у зазначеній справі залишені без змін. Проте, наведене не вплинуло на правильність вирішення спору судами попередніх інстанцій у справі № 5015/4158/11(31/130-2010).

Доводи Залізниці не спростовують висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях попередніх інстанцій. При цьому в частині встановлення фактичних обставин справи та переоцінки наявних доказів касаційна скарга не відповідає вимогам статті 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції.

Таким чином, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду зі справи відповідають встановленим ними фактичним обставинам, прийняті вцілому з дотриманням норм матеріального і процесуального права та передбачені законом підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119-11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Львівської області від 30.06.2016 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 у справі № 5015/4158/11(31/130-2010) залишити без змін, а касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" - без задоволення.

Суддя В. Палій

Суддя С. Бондар

Суддя В. Селіваненко