РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"27" лютого 2017 р. Справа № 906/1749/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Василишин А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду Житомирської області від 18.02.2016 р.

у справі №906/1749/15 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

про стягнення 101066,12 грн.

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_4

від відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до рішення Господарського суду Житомирської області від 18.02.2016р. позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволені у повному обсязі. Стягнуто з відповідача на користь позивача 63706,00 грн. - основного боргу, 24346,32 грн. - пені, 1347,87 грн. - 3% річних, 11665,93 грн. - інфляційних та 1515,99 грн. судового збору.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (далі - орендодавець/ позивач/ ФОП ОСОБА_3.) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (далі - суборендар/ відповідач/ скаржник/ ФОП ОСОБА_2.) було укладено Договір №П/143-07/2014 суборенди частини нежитлового приміщення (далі - договір) площею 280 м2 для здійснення підприємницької діяльності у сфері послуг (фітнес-зал) по АДРЕСА_6. Вказаний договір було укладено 01.08.2014р., із строком дії з 01.08.2014р. по 30.06.2017р.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про стягнення основного боргу ґрунтується на нормах чинного законодавства та укладеному між сторонами договорі та задоволив вказану позовну вимогу.

Також, встановивши, що п. 5.3 договору передбачено стягнення пені у випадку прострочення сплати платежів, місцевий господарський суд задоволив позовні вимоги щодо стягнення пені.

Дійшовши висновку, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідають законодавству та вірно розраховані суд першої інстанції задоволив позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням господарського суду, відповідач ФОП ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 18.02.2016р. у справі № 906/1749/15 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що рішення господарського суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Пояснює, що судом було порушено принцип змагальності учасників судового процесу, оскільки відповідач не був повідомлений належним чином про час і дату розгляду справи, а про результати розгляду дізнався лише 28.09.2016 року під час ознайомлення з матеріалами справи.

Зазначає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та надав їм невірну оцінку, а в основу рішення було покладено лише доводи позивача, які при цьому судом не були критично оцінені.

Скаржник доводить, що обов'язок оплати за договором оренди виникає у відповідача лише з моменту надання орендодавцем відповідних документів. Натомість рахунки-фактури, на які посилається позивач як на доказ виставлення відповідачу вимог з оплати оренди та інших послуг, а саме: №РВ-0000005 від 28.10.14 на суму 15595,00грн., №РВ-000006 від 26.11.14 на суму 15788,00грн., №РВ-0000011 від 24.12.14 на суму 15880,00грн., №РВ-0000003 від 28.01.15 на суму 16443,00грн. відповідачем не отримувались, а тому обов'язок з оплати у відповідача відсутній.

Звертає увагу суду, що 20.11.2014 року позивачем на адресу скаржника було надіслано лист у якому повідомлялось про дострокове розірвання договору суборенди, у зв'язку із зверненням власника приміщення - Приватного підприємства «Плаза К» до орендаря ФОП ОСОБА_3 щодо розірвання договору оренди. ФОП ОСОБА_2 пояснює, що зі змісту вказаного лист він зрозумів, що договір суборенди розірвано і він вже не має права користуватись приміщенням, а тому з 01.12.2014 року залишив орендоване приміщення.

Скаржник наголошує, що судом безпідставно було не взято до уваги, що відповідно до умов договору суборендарем у перший місяці оренди було сплачено 14000 грн. за перший місяць оренди, тобто за серпень, а також 14000 грн. за останній місяць оренди і орендодавцем безпідставно не було вказані кошти зараховано на погашення боргу за листопад місяць.

Окрім того, скаржник зазначає, що відповідно до умов договору розмір орендної плати підлягає індексації, проте позивачем не наведено який саме індекс інфляції ним застосовувався при коригуванні та в якому офіційному виданні він був оприлюднений.

Враховуючи вищевикладене скаржник зазначає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального та матеріального права, що в подальшому призвело до прийняття незаконного рішення.

Позивач ФОП ОСОБА_3 подала відзив, в якому зазначає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та безпідставними, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Вказує, що судом першої інстанції були вчинені всі необхідні дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи. Зазначає, що поштова кореспонденція надсилалась на адресу, яка була зазначена відповідачем ФОП ОСОБА_2 у договорі суборенди, а саме: АДРЕСА_1. Позивач наголошує, що ця ж адреса зазначена у Свідоцтві про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та у Спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, які містяться у матеріалах справи.

Позивач не погоджується з доводами скаржника, що листом від 20.11.2014 року було достроково розірвано договір суборенди, оскільки вказаний лист не містив положень про автоматичне розірвання договору після спливу певного терміну і передбачав підписання акту приймання-передачі. Вказує, що оскільки відповідач відповіді на лист не надав, приміщення не звільнив, то договір продовжив діяти і надалі.

Вважає безпідставними твердження відповідача, що рахунки-фактури на оплату оренди та інших платежів він не отримував, а тому обов'язку з оплати у нього не виникало, оскільки договором не передбачено передачу рахунків-фактур під особистий підпис суборендаря, а тому вони надсилались на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією і відповідні докази містяться у матеріалах справи.

Позивач ФОП ОСОБА_3 підтверджує, що при підписанні договору суборенди та передачі приміщення у користування відповідача у серпні 2014 року, останнім було сплачено орендну плату за перший та останній місяць оренди. Водночас пояснює, що відповідно до п.4.2 договору, у разі розірвання договору відповідачем плата за оренду не повертається, а тому враховуючи, що відповідач відмовився від договору без попередження та без підписання акту приймання-передачі, позивач має право не враховувати 14000 грн. у погашення наявного боргу.

Спростовуючи твердження скаржника щодо необґрунтованості розміру індексації позивачем було надано розрахунок визначення розміру орендної плати.

Враховуючи вищевикладене просить апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишити без задоволення.

06 лютого 2017 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду було заслухано пояснення представників позивача та відповідача.

Окрім того, від Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування доказів, у якому останній просить витребувати у позивача документи, які перебувають у володінні останнього і мають значення для розгляду справи.

Судом вказане клопотання задоволено частково, з огляду на те, що відповідач не брав участь у судових засіданнях під час розгляду справи у суді першої інстанції, а також оскільки витребовувані докази можуть мати значення для правильного вирішення спору.

В судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду 27 лютого 2017 року було заслухано пояснення представників позивача та відповідача. Представником позивача для огляду у судовому засіданні було надано оригінал Договору оренди частини нежитлового приміщення №ОП/28-07/14 від 30.07.2014р. на підставі якого позивач використовував приміщення по АДРЕСА_6.

Під час вказаного судового засідання, від Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 надійшло усне клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке мотивоване тим, що підпис ФОП ОСОБА_3 у договорі оренди частини нежитлового приміщення №ОП/28-07/14 від 30.07.2014р., який надано представником позивача для огляду, виконано не ОСОБА_3, а іншою особою і зазначена обставина свідчить про недійсність договору.

Колегією суддів відхилено клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту договору оренди частини нежитлового приміщення №ОП/28-07/14 від 30.07.2014р. ФОП ОСОБА_2 не є його стороною і договір жодним чином не впливає на обсяг прав, обов'язків та охоронюваних законом інтересів відповідача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Договір №П/143-07/2014 суборенди частини нежитлового приміщення від 01.08.2014р. укладений між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 також погоджено власником Приватним підприємством "Плаза К" підписано зі сторони власника директором ОСОБА_6 та скріплено печаткою підприємства (т.1, а.с.9).

При цьому, відповідно до положень ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Оскільки відповідачу приміщення було передано і він фактично здійснював його використання вказане свідчить про наявність волевиявлення орендаря ФОП ОСОБА_3 та власника приміщення ПП "Плаза К" на укладення як Договору оренди частини нежитлового приміщення №ОП/28-07/14 від 30.07.2014р. так і Договору №П/143-07/2014 суборенди частини нежитлового приміщення від 01.08.2014р.

З огляду на вищенаведене, колегії суддів дійшла висновку про безпідставність клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи та відмовила у його задоволенні.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. При цьому апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено слідуюче.

30.07.2014 року між Приватним підприємством "Плаза К" та ФОП ОСОБА_3 було укладено Договір оренди частини нежитлового приміщення №ОП/28-07/14 від 30.07.2014р., відповідно до якого ФОП ОСОБА_3 прийняла у тимчасове платне користування частину нежитлового приміщення площею 280 м2 по АДРЕСА_6.

01.08.2014 року між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 було укладено Договір №П/143-07/2014 суборенди частини нежитлового приміщення площею 280 м2 для здійснення підприємницької діяльності (фітнес-зал) по АДРЕСА_6.

Згідно п.1.1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове володіння та користування нежитлове приміщення площею 280 м2 для здійснення підприємницької діяльності в сфері послуг.

Відповідно до розділу 2 договору, розмір орендної плати в місяць встановлюється за погодженням сторін та складає 14 000,00 грн., без ПДВ.

Плата за оренду не включає плату за відшкодування витрат по електроенергії, водопостачанню, за користування мережею "Інтернет". Понесені орендодавцем витрати по оплаті таких послуг відшкодовуються суборендарем на протязі 3 банківських днів з дати надання орендодавцем відповідних рахунків.

Плата за оренду за цим договором підлягає індексації. Плата за оренду за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування плати за оренду за попередній місяць на індекс інфляції, офіційно оприлюднений в попередньому місяці.

Залежно від дефляційних процесів в Україні, якщо індекс інфляції складає менше 100%, орендна плата за цим договором індексації не підлягає, а розмір орендної плати за наступний місяць повинен бути не меншим, ніж у попередньому місяці.

Плата за суборенду за перший та останній місяць суборенди нараховується та сплачується протягом 3-х днів з моменту підписання акта прийому-передачі. Плата за кожний наступний місяць оренди сплачується Суборендарем не пізніше 3 числа кожного розрахункового календарного місяця на підставі наданих орендодавцем рахунків.

Строк дії договору суборенди встановлений з 01.08.2014 року по 30.06.2017 року.

Колегією суддів встановлено, що 01.08.2014 року між сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщення згідно якого відповідач прийняв у користування приміщення площею 280 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, у задовільному стані та придатне для використання за призначенням, обумовленим у договорі.

21 листопада 2014 року на адресу скаржника позивачем було надіслано лист із пропозицією розірвання договору суборенди. Водночас, письмової відповіді на вказаний лист відповідач не надав.

Позивач стверджує, що відповідач продовжував використовувати орендоване приміщення і після одержання листа від 21.11.2014р., і фактично приміщення було звільнено від належного ФОП ОСОБА_2 майна лише 08.02.2015р.

В подальшому, листом №4/15 від 02.03.15 позивач посилаючись на п.4.4 договору, яким передбачено право орендодавця на дострокове розірвання договору в односторонньому порядку у разі залишення суборендарем орендованого приміщення без використання та без попередження про це орендодавця та у разі наявність заборгованості по орендній платі та іншим платежам, повідомив відповідача про розірвання договору суборенди починаючи з 01.03.15р.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що за період з 01.08.2014 року по 01.11.2014 року відповідачем справно вносилась орендна плата та інші передбачені договором платежі.

Водночас, позивачем стверджується, що за період з 01.11.2014р. по час фактичного розірвання договору, тобто по 01.03.2015 р. у відповідача утворилася заборгованість по орендній платі у розмірі - 60376,00 грн., та заборгованість по електроенергії у розмірі - 3330,00 грн.

Розглядаючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції враховує наступні приписи нормативно-правових актів.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" встановлено, що здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські зобов'язання виникають, серед іншого, з господарських договорів та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Однією з засад цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору суборенди.

Відповідно до ч. 3 ст. 774 ЦК України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму (оренди).

Згідно ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Із приписами ст.526 ЦК України кореспондуються положення ст. 193 ГК України якою передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

ФОП ОСОБА_2 обгрунтовуючи апеляційну скаргу та доводячи належне виконання договору суборенди посилається на те, що 21 листопада 2014 року на його адресу позивачем було надіслано лист у якому містилася вимога про розірвання договору суборенди та вказувалось на необхідність звільнення орендованого приміщення до 30.11.2014 року. Скаржник пояснює, що договір суборенди фактично припинив свою дію - 30.11.2014р.

Колегія суддів не погоджується із доводами відповідача, що вказаним листом договір суборенди було розірвано, оскільки у листі не містилось положень про автоматичне розірвання договору після спливу певного терміну і договором передбачено, що його дія припиняється після повернення відповідачем приміщення згідно акту приймання-передачі.

Позивач наголошує, що ФОП ОСОБА_2 фактично використовувалось приміщення і після отримання ним вказаного лист, аж до 08 лютого 2015 року, коли відповідачем було звільнено приміщення від належного йому обладнання та товару. На підтвердження вказаного позивачем було надано заяву від 06.02.2015р. ОСОБА_2 про погодження вивезення належного йому обладнання та товарів, яка власноручно підписана останнім (т.1, а.с. 193).

У своїх усних поясненнях наданих у судових засіданнях 06.02.2017р. та 27.02.2017р., а також у додаткових письмових поясненнях від 02.02.2017р. (т.1 а.с. 220-222) ФОП ОСОБА_2 доводить, що приміщення було звільнено до 30.11.2014р., що підтверджується нотаріально посвідченими заявами ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Також зазначає, що він дійсно звертався до ОСОБА_3 та Адміністрації ТГРК "Либідь Плаза" із заявою від 06 лютого 2015 року про погодження вивезення належного йому обладнання та (або) товарів, проте у ній ішлося не про тренажери, які було вивезено в кінці листопада 2014р., а про рекламні макети, вивіски, рекламну графіку. Додав, що доказом виготовлення та монтажу реклами є договір про надання послуг №10/10/2014 від 10.10.2014р. копію якого додано до матеріалів справи (т.1,а.с.227).

Вказані доводи судом оцінюються критично з огляду на наступне.

Згідно зі ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належним доказом повернення (звільнення) приміщення відповідно до ч.2 ст.795 ЦК України є саме акт приймання-передачі підписаний сторонами договору, з огляду на що, пояснення свідків на які посилається відповідач не беруться до уваги і суд доходить висновку, що відповідачем приміщення було звільнено лише 08 лютого 2015 року.

Щодо заяви від 06.02.2015р. то в ній зазначено саме про вивіз обладнання та товарів а не про рекламні матенріали.

Також, відповідачем заперечується наявність обов'язку із оплати заборгованості, серед іншого, також і з тієї підстави, що відповідна вимога позивачем йому не виставлялась, проте суд апеляційної інстанції вважає подібні посилання скаржника безпідставними з огляду на таке.

На адресу відповідача 29.12.2014р. було надіслано претензію від 24.12.2014р. №03/12-2014, у якій ФОП ОСОБА_3 повідомила ФОП ОСОБА_2 про необхідність погашення наявної заборгованості по договору. До претензії позивачем було додано рахунки-фактури №РВ-0000005 від 28.10.14 на суму 15595,00грн., №РВ-000006 від 26.11.14 на суму 15788,00грн., №РВ-0000011 від 24.12.14 на суму 15880,00грн. Докази надіслання відповідачу вказаної претензії наявні у матеріалах справи (т.1, а.с.14)

Листом №4/15 від 02.03.15р. позивачем виставлено вимогу про погашення заборгованості з орендної плати по рахунках-фактурах №РВ-0000003 від 28.01.2015р. на суму 16443,00 грн. та №РВ-0000004 від 03.02.2015р. на суму 47263,00 грн. , при цьому у рахунку-фактурі №РВ-0000004 від 03.02.2015р. містилася зведена інформація з рахунків-фактур №РВ-0000005 від 28.10.14 на суму 15595,00грн., №РВ-000006 від 26.11.14 на суму 15788,00грн., №РВ-0000011 від 24.12.14 на суму 15880,00грн. Докази надіслання відповідачу вказаного листа наявні у матеріалах справи (т.1, а.с.16 - на звороті).

Суд першої інстанції дійшов загального висновку, що відповідач свої зобов'язання щодо оплати орендних платежів за період з 01.11.2014р. по 01.03.2015 р. не виконав, внаслідок чого станом на день звернення позивача з позовом до суду та на час розгляду справи у суді перед позивачем існує заборгованість зі сплати орендної плати та інших платежів (основна заборгованість) у сумі 63706,00 грн.

Проте суд апеляційної інстанції вважає такий висновок помилковим та передчасним з огляду на наступне. До матеріалів апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 було додано копію квитанції №081004 від 28.08.2014р. на суму 10000,00 грн. (т.1, а.с.162) та квитанцію №081003 від 27.08.2014р. на суму 4000 грн. (т.1, а.с.162), відповідно до яких відповідачем було сплачено гарантійний платіж за останній місяць оренди у загальній сумі 14000, 00 грн. Вказана обставина ФОП ОСОБА_3 не заперечується, і внесення відповідних коштів було визнане як у письмовому відзиві на апеляційну скаргу так і під час судового засідання представником позивача. При цьому позивач обґрунтовує своє право не враховувати 14000 грн. у погашення наявного боргу пунктом 4.2 договору, з якого вбачається, що у разі розірвання договору відповідачем плата за оренду не повертається.

Колегія суддів доходить висновку, що позивач був зобов'язаний зарахувати вказані кошти в рахунок погашення заборгованості за орендну плату, а посилання позивача ґрунтуються на власному, невірному тлумаченні умов договору, оскільки таке не повернення коштів можливе лише у разі дострокового рорзірвання договору саме відповідачем.

З огляду на вищенаведене розмір основної заборгованості відповідача перед позивачем має бути зменшений на 14000 грн. і дорівнювати 49706, 00 грн.(63706 - 14000 ).

При поданні позовної заяви ФОП ОСОБА_3 також було заявлено вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених ГК України та іншими законами України.

Згідно з положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому колегія суддів враховує положення п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", яким передбачено , що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи доведеність наявності у відповідача основного боргу, вимога позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних є обґрунтованою та правомірною. Водночас, колегія суддів звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних має здійснюватись на суму основного боргу у розмірі 49706 грн., з огляду на що, величина заявлених позивачем вимог у цій частині підлягає перерахунку.

При здійсненні перерахунку суд обмежений визначеним позивачем періодом часу, що зазначений у розрахунку ціни позову доданому до позовної заяви.

Апеляційним господарським судом встановлено, що вірною величиною втрат від інфляції за період визначений позивачем є - 9102,23 грн.

Поряд з цим колегією суддів встановлено, що правильним є нарахування 3% річних, за період визначений позивачем, у розмірі - 1052,14 грн.

Також, посилаючись на п.5.3 договору ФОП ОСОБА_3 заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно п.5.3 договору, у випадку прострочення по сплаті платежів, передбачених цим Договором, суборендар зобов'язаний сплатити пеню за весь час прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем визначено період часу, за який нараховувалася пеня - з 27.03.2015р. по 16.12.2015р.

Водночас, відповідно до змісту ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій, до яких належать неустойка, штраф, пеня, за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено таке. Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

З урахування наведених вище положень, нарахування пені мало здійснюватись за період з 27.03.2015р. по 27.09.2015р. Здійснивши перерахунок суми пені, суд дійшов висновку, що його вірний розмір складає - 14212,04 грн.

Апеляційний господарський суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме у наступному розмірі - 49706,00 грн. основного боргу, 14212,04 грн. пені , 1052,14 грн. 3% річних, 9102,23 грн. інфляційних втрат.

У апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 також зазначає, що п.2.2. договору передбачено індексацію орендної плати, і що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції, офіційно оприлюднений в попередньому місяці. Водночас скаржник вказує, що позивачем не надано жодного документу на підтвердження того який індекс інфляції ним застосовувався та у якому офіційному виданні він був оприлюднений. Вказані посилання скаржника судом не беруться до уваги, оскільки за період з серпня 2014 року по листопад 2014 року ним сплачувалась орендна плата з урахуванням величини індексації запропонованої ФОП ОСОБА_3 і заперечень у відповідача з цього приводу не виникало; апеляційний господарський суд здійснивши перевірку розрахнку орендної плати з врахуванням величини індексації за період з листопада 2014 року по лютий 2015 року доходить висновку про його відповідність положенням п.2.2 договору.

Щодо посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягало у розгляді справи за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про місце та час засідання суду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У позовній заяві ФОП ОСОБА_3 у справі № 906/1749/15 зазначено наступну адресу відповідача - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 2).

Ця ж адреса була вказана відповідачем під час укладення договору оренди частини нежитлового приміщення № П/143-07/2014 від 01.08.2014 р., на підставі якого позивач просив стягнути з відповідача заборгованість (т.1, а. с. 9).

Відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (Серія НОМЕР_3), місцем реестрації підприємця вказано: 10029, АДРЕСА_2. (т.1, а.с. 18).

З отриманого судом першої інстанції Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на 11.02.2016 р. (дата прийняття рішення у справі) адреса за якою зареєстровано підприємця ОСОБА_2 (р/н НОМЕР_4) вказана : 10029, АДРЕСА_3 (т.1, а.с.44-46).

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

У пункті 3.1.Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"). При цьому, громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 Господарського кодексу України (частина перша статті 128 Господарського кодексу Кодексу).

Таким чином, у випадках, передбачених статтею 56 ГПК України, місцезнаходження (місце проживання) відповідача визначається за даними його державної реєстрації як суб'єкта господарювання.

Отже, судом першої інстанції вчинені всі необхідні дії для належного повідомлення відповідача - ФОП ОСОБА_2 про розгляд справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 104 ГПК України підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини справи в частині сум які були сплачені відповідачем у рахунок орендної плати, що в подальшому вплинуло на суми заявлених до стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

Рівненський апеляційний господарський суд доходить висновку про необхідність зміни рішення місцевого господарського суду, оскільки існує необхідність внесення деяких поправок до резолютивної частини рішення щодо розміру сум, що підлягають стягненню та відповідного перерозподілу судових витрат, хоча загалом суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо прав та обов'язків сторін у спірному зобов'язанні.

Згідно ч.1 ст.49 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 6 ст.49 ГПК України унормовано, що якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 задоволити частково.

2. Рішення господарського суд Житомирської області від 18.02.2016р. у справі №906/1749/15 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"1.Позов задоволити частково.

2.Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (10030, АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (58000, АДРЕСА_5; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) - 49706, 00 грн. боргу, 14212,04 грн. пені, 1052,14 грн. 3% річних, 9102,23 грн. інфляційних втрат, 1111,07 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити."

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (58000, АДРЕСА_5; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (10030, АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - 445,40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Господарському суду Житомирської області видати накази на виконання даної постанови.

5. Справу №906/1749/15 надіслати господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Василишин А.Р.