КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2017 р. Справа№ 910/19015/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Жук Г.А.

Пашкіної С.А.

за участю секретаря судового засідання Бовсунівської Л.О.

представників

Позивача Шевчук Н.А.

Відповідача не з'явився

Третьої особи не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Луцького міського центру зайнятості

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 по справі №910/19015/16 (суддя Андреїшина І.О.)

за позовом Луцького міського центру зайнятості

до Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3

про стягнення 10852,97 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 по справі №910/19015/16 у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Луцький міський центр зайнятості звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 колегією суддів у складі головуючий суддя Сітайло Л.Г., судді Жук Г.А., Пашкіна С.А. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду 06.03.2017.

В судове засідання 06.03.2017 з'явився представник позивача.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Згідно зі ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи, в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 26.12.2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Беручи до уваги, що представники відповідача та третьої особи повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників відповідача та третьої особи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

01 квітня 2015 року ОСОБА_3 звільнена з посади начальника відділу контрольно-наглядової діяльності Управління Державного агентства енергоефективності та енергозбереження у Волинській області, згідно з наказом Державного агентства енергоефективності та енергозбереження № 147-к.

08 квітня 2015 року за наказом Луцького міського центру зайнятості № НТ150408 ОСОБА_3 надано статус безробітного з 03.04.2015.

Наказом Луцького міського центру зайнятості від 10.04.2015 № НТ150410 ОСОБА_3 призначено допомогу по безробіттю.

25 серпня 2015 року постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/82771/15 за позовом ОСОБА_3 визнано протиправним та скасовано наказ Державного агентства енергоефективності та енергозбереження від 01.04.2015 № 147-к "щодо звільнення" в частині звільнення ОСОБА_3, поновлено її на посаді начальника відділу контрольно-наглядової діяльності Управління Державного агентства енергоефективності та енергозбереження у Волинській області та присуджено до стягнення з Державного агентства енергоефективності та енергозбереження 10178,28 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.10.2015 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.08.2015 по справі № 826/82771/15 залишено без змін.

Згідно з наказом Луцького міського центру від 12.10.2015 № НТ151012 припинено реєстрацію ОСОБА_3 як безробітної та припинено виплату допомоги по безробіттю.

Спір виник внаслідок того, що відповідач добровільно не повернув кошти, які виплачені ОСОБА_3 як допомога з безробіття.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що роботодавцем сплачено кошти працівникові, понесено матеріальні витрати, тобто, компенсовано кошти, які через незаконне звільнення не виплачувалися у вигляді заробітної плати щомісячно, у зв'язку з чим задоволення позовних вимог, період нарахування яких частково охоплюється сплаченими відповідачем сумами (до 25.08.2015), призведе до подвійної відповідальності відповідача, що є неприпустимим.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» законодавство про страхування, на випадок безробіття, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України "Про зайнятість населення" та інших нормативно- правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.1 ст. 1 вищезазначеного Закону, система прав, обов'язків і гарантій, які передбачають матеріальне забезпечення на випадок безробіття, з незалежних від застрахованих осіб обставин, та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Згідно із п.8 ст. 1 Закону України « Про Загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», страховим випадком є подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи, внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Статтями 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов'язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Обов'язок роботодавця відшкодувати Фонду вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, виникає тільки у випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Відповідно до п.10, п.11 ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», роботодавцем є власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання та фізичні особи, які використовують найману працю, найманий працівник - це фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі та організації або у фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем виплачено ОСОБА_3 допомогу з безробіття в сумі 10852,97 грн.

Незаконність звільнення з посади вищевказаної особи відповідачем встановлена судовим рішенням, яким, зокрема, і поновлено на посаді.

Згідно з п.2 ч.1 ст.45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється з дня поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Пунктом 2 ч.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється з дня поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Відповідно до п.4 ст.35 Закону України про «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Оскільки постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 826/82771/15 визнано протиправним та скасовано наказ Державного агентства енергоефективності та енергозбереження від 01.04.2015 № 147-к, в частині звільнення ОСОБА_3, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач має право на відшкодування суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному відповідно до ст.ст.34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

В п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 поновлено на роботі, згідно з наказом Державного агентства енергоефективності та енергозбереження від 27.10.2015 № 477-к, яким, серед іншого, управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Державного агентства енергоефективності та енергозбереження зобов'язано виплатити ОСОБА_3 10 178,28 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.04.2015 по 25.08.2015.

Щодо подвійного притягнення до відповідальності відповідача, колегія суддів зазначає, що стягнення грошових коштів за вимушений прогул та стягнення виплаченого забезпечення, в порядку статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не є одним і тим же видом юридичної відповідальності.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідальність роботодавця за порушення Закону чітко регулюється статтею 38 Закону.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подачу позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене вище, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що місцевим господарським судом не повно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, в зв'язку з чим апеляційна скарга Луцького міського центру зайнятості підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 по справі №910/19015/16 - скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Луцького міського центру зайнятості на рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2016 по справі №910/19015/16 задовольнити.

2.Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 по справі №910/19015/16. Прийняти нове рішення.

3.Задовольнити позов Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України.

Стягнути з Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України (04053, м. Київ, вул. Артема, 15, ) на користь Луцького міського центру зайнятості (43000, м. Луцьк, вул. Ярощука, 2, ) 10852 (десять тисяч вісімсот п'ятдесят дві) грн. 97 коп. - виплаченого матеріального забезпечення та 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. - судового збору.»

4.Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

5.Матеріали справи №910/19015/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді Г.А. Жук

С.А. Пашкіна