ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Справа № 910/12999/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Бакуліної С.В. (доповідач),
суддів :Ходаківської І.П., Корсака В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполісжитлобуд"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 21.12.2016
у справі№ 910/12999/16
Господарського суду міста Києва
за позовомФізичної-особи підприємця ОСОБА_4
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполісжитлобуд"
провизнання умов договору недійсними, розірвання договору та стягнення заборгованості

в судовому засіданні взяли участь представники :
від позивача: від відповідача:ОСОБА_5 (довіреність від 27.02.2017), Бєгунова О.С. (довіреність від 27.02.2017) не з'явились
В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Стасюк С.В.) від 06.10.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Дикунська С.Я.) від 21.12.2016, у справі №910/12999/16 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполісжитлобуд" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 423981,52грн авансу, 6359,72грн судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

В касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегаполісжитлобуд" просить скасувати ухвалені по справі судові акти та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.526, 627, 629, ч.3 ст.635 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ч.4 ст.182, ст.189 Господарського кодексу України (далі ГК України), ст.ст.4-7, 43 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечує викладені в ній доводи.

Заслухавши заперечення на касаційну скаргу представників позивача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшов до висновку, що касаційна скарга не належить до задоволення з огляду на таке.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполісжитлобуд" про визнання умов договору недійсними, розірвання договору та стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог, Фізична особа підприємець ОСОБА_4 посилається на невідповідність приписам чинного законодавства певних пунктів попереднього договору, укладеного 16.09.2015, що є підставою для визнання їх недійсними. Також, позивач, посилаючись на порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, зокрема, в частині своєчасного укладення основного договору, просить розірвати попередній договір в судовому порядку та стягнути сплачену суму авансового платежу.

Судами встановлено таке.

Сторонами з 2013 року були підписані попередні договори (а.с.48-53) щодо укладання в майбутньому договору оренди.

16.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегаполісжитлобуд" (орендодавець за договором, відповідач у справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендар за договором, позивач у справі) було укладено Попередній договір щодо укладання договору оренди (а.с.18-47), відповідно до п.2.1. якого сторони зобов'язалися протягом 90 днів після настання Відкладальної обставини, а саме: 1) отримання орендодавцем Акта введення в експлуатацію, Сертифікату, Свідоцтва про право власності, інших документів щодо Торгового центру та/або приміщення, які можуть бути необхідні для укладення договору оренди; 2) завершення орендарем робіт відповідно до вимог цього договору та отримання орендодавцем письмового повідомлення орендаря про це; 3) направлення орендодавцем орендареві письмового повідомлення про готовність до укладення договору оренди, на умовах, передбачених в Попередньому договорі, укласти Договір оренди на умовах та в редакції, вказаній в Додатку №1 до договору.

У п.13.1. Попереднього договору сторони узгодили, що впродовж строку, вказаного в Додатку 2 (п.11), орендар зобов'язаний сплатити орендодавцеві на банківський рахунок, вказаний в цьому договорі або банківський рахунок, зазначений у відповідному рахунку орендодавця, платіж у якості попередньої оплати (авансу) в рахунок сплати орендної плати (основної орендної плати, експлуатаційної орендної та маркетингової орендної плати) за договором оренди, сума якого вказана в додатку 2 (п.10). Орендар зобов'язаний сплатити авансовий внесок незалежно від виставлення Орендодавцем відповідного рахунку.

З поданих позивачем документів (а.с.86-87) господарськими судами встановлено, що позивачем належним чином виконано зобов'язання зі сплати авансового внеску шляхом перерахування відповідачу грошових коштів у розмірі 423981,52грн.

Пунктом 1.19. Попереднього договору від 16.09.2015 сторони узгодили, що первинний попередній договір - це попередній договір щодо укладання договору оренди, укладений сторонами 11.09.2014, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воробйовою К.В., за реєстровим №746. Цей попередній договір укладається на виконання положень первинного попереднього договору. В розумінні первинного попереднього договору цей попередній договір є новим попереднім договором. З підписанням цього попереднього договору втрачає чинність первинний попередній договір, якщо інше прямо не випливає із положень первинного попереднього договору.

Згідно п.4.1. Попереднього договору, якщо протягом встановленого законодавством граничного строку для укладення основного договору на підставі попереднього відкладальна обставина не наступить та/або сторони не зможуть укласти договори оренди, на вимогу орендодавця сторони зобов'язується укласти попередній договір на наступний граничний строк на умовах, які повинні бути аналогічними положенням цього договору. При цьому, договором сторони передбачили (п.4.4.), що новий попередній договір укладається лише один раз.

Вирішуючи спір у справі, попередні судові інстанції правомірно виходили з такого.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ст.626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (п.5 ст.182 ГК України).

Згідно ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Статтею 182 ГК України визначено, що за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (ч.1 ст.635 ЦК України).

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (ч.3 ст.635 ЦК України).

Зобов'язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні (ч.4 ст.182 ГК України).

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (ч.2 ст.635 ЦК України).

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.193 ГК України).

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч.2 ст.193 ГК України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.ст.525, 526 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (п.1 ст.530 ЦК України).

З урахуванням наведених норм, проаналізувавши зміст Попереднього договору від 16.09.2015 щодо укладення договору оренди, суди вірно встановили, що основний договір мав бути укладений між сторонами не пізніше 17.09.2016, оскільки у п.4.1. Попереднього договору міститься посилання на встановлений законодавством граничний строк, який відповідно до ч.1 ст.182 ГК України встановлений - "не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору".

Проте, у визначений договором строк основний договір оренди між сторонами не укладено.

Враховуючи наведене, касаційний суд вважає правомірним висновок попередніх судових інстанцій про те, що зобов'язання, встановлені Попереднім договором від 16.09.2015, в силу приписів ч.4 ст.182 ГК України та ч.3 ст.635 ЦК України, є припиненими з 17.09.2016.

Доводи скаржника про те, що спірне зобов'язання містить в собі елементи різних договорів, не спростовують його дійсної правової природи попереднього договору по якому сторони в майбутньому мали б укласти договір оренди, а відтак, і обґрунтованості регулювання спірних правовідносин наведеними вище приписами законодавства.

Оскільки попередній договір від 16.09.2015 є припиненим з 17.09.2016, суди правомірно відмовили у задоволенні позовної вимоги про розірвання попереднього договору.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача 423981,52грн авансового внеску, касаційний суд виходить із такого.

У відповідності до пункту 13.1. Попереднього договору орендар зобов'язаний був сплатити орендодавцеві платіж у якості попередньої оплати (авансу) в рахунок сплати орендної плати (основної орендної плати, експлуатаційної орендної та маркетингової орендної плати) за договором оренди.

Господарськими судами встановлено, що позивачем належним чином виконано зобов'язання зі сплати авансового внеску шляхом перерахування відповідачу грошових коштів у розмірі 423981,52грн.

Враховуючи, що зобов'язання щодо укладення основного договору оренди між сторонами припинено з 17.09.2016 у зв'язку з неукладенням основного договору у річний термін, то платіж, передбачений пунктом 13.1. Попереднього договору, сплачений позивачем у якості попередньої оплати (авансу) в рахунок орендної плати за договором оренди, підлягає поверненню орендарю.

Дана обставина узгоджується з умовами пункту 13.5. Попереднього договору, яким визначено, що у випадку припинення дії даного договору (розірвання або відмови) з вини орендодавця, авансовий внесок (його залишок) підлягає поверненню орендарю протягом 30 (тридцяти) календарних днів від дати припинення попереднього договору з вини орендодавця та отримання від орендаря письмового повідомлення про повернення авансового внеску. У випадку розірвання даного договору з вини орендаря, авансовий внесок залишається у орендодавця.

В ході розгляду даної справи судами встановлено, що основний договір не укладено у зв'язку з невиконанням відповідачем покладених на нього Попереднім договором обов'язків, необхідних для укладення основного договору, з огляду на що, колегія суддів вважає що суди правомірно задовольнили вимоги позивача про стягнення з відповідача 423 981,52грн, що дорівнює сплаченому ним авансовому внеску.

Доводи скаржника про безпідставність повернення авансового внеску з посиланням на умови п.4.6. договору, касаційний суд вважає необґрунтованими враховуючи таке.

Відповідно до п.4.6. Попереднього договору від 16.09.2015, якщо орендар не з'явиться для підписання нового попереднього договору на повторну письмову вимогу орендодавця, направлену з інтервалом не менше 10 (десяти) днів, авансовий внесок залишається у орендодавця та не підлягає поверненню після припинення договору.

Отже, підставою для залишення авансового внеску у орендодавця є неявка орендаря для підписання нового попереднього договору на повторну письмову вимогу орендодавця, направлену з інтервалом не менше 10 (десяти) днів.

Судами встановлено, що відповідачем надано докази звернення лише один раз до позивача з пропозицією укласти новий Попередній договір, а саме надано лист №156 від 28.07.2016 з доказами його направлення ФОП ОСОБА_4 (а.с.90-92). Доказів повторного звернення з пропозицією укласти новий договір відповідачем суду не надано.

Касаційний суд враховує, що доводи касаційної скарги не спростовують законність висновків попередніх судових інстанцій в частині вирішення спору про визнання недійсними окремих пунктів попереднього договору.

Враховуючи викладене, касаційний суд вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли ґрунтовного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують, а зводяться до намагання переоцінити встановлені судами обставини і досліджені докази, що згідно з приписами ст.ст.1115, 1117 ГПК України перебуває поза процесуальними межами повноважень суду касаційної інстанції.

Наведене свідчить, що під час прийняття рішення та постанови у справі суди першої та апеляційної інстанцій не припустились порушень або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для їх скасування або зміни та задоволення вимог касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.1 ч.1 ст.1119, ст.11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполісжитлобуд" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016 у справі №910/12999/16 залишити без змін.

Головуючий-суддя С. Бакуліна

Судді І. Ходаківська

В. Корсак