ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2017 року Справа № 924/374/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Судді:Могил С.К. (доповідач), Грек Б.М.,
Стратієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Агропромислового науково-виробничого підприємства "Візит" на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.11.2016 у справі № 924/374/16 господарського суду Хмельницької області
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Строймастер"
до:1. товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Схід", 2. агропромислового науково-виробничого підприємства "Візит"
провизнання біржової угоди купівлі-продажу нерухомого майна від 28.05.2009 недійсною,
за участю представників

позивача: Леонтьєва Г.Є., Зінкевича Д.В., Тимощенка В.В.,

відповідача-1: не з'явились,

відповідача-2: Ватаманюка В.М.,

(в судових засіданнях 14.02.2017 оголошувалась перерва до 28.02.2017 та 28.02.2017 - до 07.03.2017 в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України),

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "Строймастер" звернулось до господарського суду Хмельницької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Захід-Схід" та агропромислового науково-виробничого підприємства "Візит" про визнання недійсною біржової угоди купівлі-продажу нерухомого майна від 28.05.2009, укладеною між відповідачами.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 15.06.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.11.2016 рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено. Визнано недійсною біржову угоду купівлі-продажу нерухомого майна від 28.05.2009, укладену між відповідачами.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду відповідач-2 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідно до акта проведення інвентаризації належного товариству з обмеженою відповідальністю "Захід-Схід" майна від 03.02.2009 арбітражним керуючим-ліквідатором Кравчуком С.І. виявлено належне відповідачу-1 майно - залізничну під'їзну колію при станції Старокостянтинів-1 Жмеринецької дирекції залізничних перевезень ДТГО "Південно-Західна залізниця" довжиною 505 м., ширина колії 1520 мм., колія №1, Р-43 корисною довжиною 481 м та навантажувальна колія Р-50 корисною довжиною 24 м.

Також судами обох інстанцій встановлено, що між "Хмельницьким представництвом Південно-Західної універсальної товарної біржі" (біржею), товариством з обмеженою відповідальністю "Захід-Схід" в особі ліквідатора Кравчука С.І. (замовником) та брокером Південно-Західної універсальної товарної біржі ПП ОСОБА_9 (брокером) 16.02.2009 укладено угоду № 1/1602 на організацію проведення торгів з реалізації активів, що знаходяться в розпорядженні замовника. Відповідно до протоколу біржових торгів з продажу майна від 06.05.2009 № 1 залізничну під'їзну колію при станції Старокостянтинів-1 довжиною 500 м Р-43 продано агропромисловому науково-виробничому підприємству "Візит" за 70 000 грн., у зв'язку з чим між товариством з обмеженою відповідальністю "Захід-Схід" та агропромисловим науково-виробничим підприємством "Візит" 28.05.2009 укладено біржову угоду купівлі-продажу нерухомого майна (зареєстровану за № 0080).

Позивач вважаючи, що він є власником майна, відчуженого за біржовою угодою купівлі-продажу нерухомого майна, та зазначаючи, що про існування зазначеної угоди він дізнався лише 31.03.2016 (коли відбувся демонтаж залізничної колії), звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено набуття права власності на окремо визначене майно, що є предметом спірної біржової угоди купівлі-продажу нерухомого майна від 28.05.2009.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та постановляючи нове - про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що саме позивач є власником під'їзної залізничної колії. Крім цього останнім правильно обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання угоди недійсною, оскільки станом на день подачі позову залізничні рейки не були вивезені на територію відповідача-2 та не перебували у його володінні, а тому у позивача не було підстав застосовувати такий спосіб захисту, як витребування майна на підставі ст.ст. 387, 388 Цивільного кодексу України. Відхиляючи клопотання відповідача-2 про застосування строків позовної давності до вимог позивача апеляційний господарський суд зазначив, що останній дізнався про наявність біржової угоди та порушення свого права 31.03.2016, коли відбувався демонтаж залізничної колії, а матеріали справи не містять доказів того, що позивач знав чи міг дізнатися про її укладення (біржової угоди) до зазначеної дати.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає передчасними висновки судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

З огляду на положення ст.ст. 55, 124 Конституції України кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Так відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 216 Цивільного кодексу України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 Цивільного кодексу України такий правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Отже недійсний правочин не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину.

Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 216 Цивільного кодексу України загальні наслідки недійсності правочину застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 Цивільного кодексу України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні зазначеної статті можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком правочину, укладеного з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, передбаченого ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Разом з тим, для того щоб дійти обґрунтованого висновку про належність або неналежність обраного способу захисту позивачем, суд повинен в порядку ст. 43 Господарського процесуального кодексу України дослідити обставини справи та надати правову оцінку доказам, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Так, постанова апеляційного господарського суду ґрунтується на висновку, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують, що саме позивач є власником під'їзної залізничної колії.

Разом з тим, враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, відповідно до яких касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів зауважує, що володіння майном може ґрунтуватись на праві власності або на іншому титульному праві. У деяких випадках здійснення власником своїх правомочностей (права володіння, користування та розпорядження майном) ставиться в залежність від доведеності факту належності майна на праві власності даній особі. Більш того, здійснення окремих правомочностей, особливо розпорядження, можливе лише за умови наявності у власника відповідних документів (правовстановлюючих документів), що підтверджують належність конкретного майна на праві власності даній особі.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів касаційної інстанції звертає увагу на те, що апеляційним господарським судом не встановлено жодних правовстановлюючих документів, які б свідчили про належність майна, зазначеного у спірній біржовій угоді, як позивачу, так і особам, які за твердженням останнього відчужували йому під'їзну залізничну колію.

Разом з тим, право власності позивача на земельну ділянку, на якій знаходиться майно, не може підтверджуватись листом міського голови, а технічний паспорт на майновий комплекс, як і Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є лише документами, яким оформлюється право, але не є правочинами, на підставі якого право власності виникає, змінюється чи припиняється, тобто правовстановлюючими документами.

В той же час відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд не дослідив належним чином весь ланцюг правовідносин щодо відчуження майна, яке було включено до спірної біржової угоди купівлі-продажу нерухомого майна від 28.05.2009, зокрема не встановив форму власності майна (під'їзної колії) на момент його передання Фондом державного майна України та правомірності такого передання, а також послідуючих його відчужень аж до виникнення, як зазначає позивач, у нього права власності на зазначене майно.

Разом з тим, дослідження зазначених обставин у даній справі є важливим для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене та беручи до уваги передбачені Господарським процесуальним кодексом України межі перегляду справи в касаційній інстанції, рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів у даній справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до господарського суду Хмельницької області в іншому складі суду.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, встановити форму власності майна (під'їзної колії) на момент його передання Фондом державного майна України та правомірності такого передання, а також послідуючих його відчужень, і в залежності від установлених обставин вирішити спір відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись ст. ст. 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.11.2016 та рішення господарського суду Хмельницької області від 15.06.2016 у справі № 924/374/16 скасувати.

Справу № 924/374/16 передати на новий розгляд до господарського суду Хмельницької області в іншому складі суду.

Головуючий суддя Могил С.К.
Судді: Грек Б.М. Стратієнко Л.В.