КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2017 р. Справа№ 910/19585/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Баранця О.М.

Сітайло Л.Г.

За участю представників:

від позивача: Кривошея Д.А. - представник за довіреністю № 220/381/д від 04.11.2016

від відповідача: Кульбака С.Е. - директор

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2016р.

у справі № 910/19585/16 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО»

про стягнення пені у розмірі 95 760,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення штрафних санкцій в сумі 95 760 грн. за несвоєчасне виконання відповідачем свого обов'язку по поставці товару за договором про поставку для державних потреб матеріально - технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/15/441 від 05.10.2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.11.2016р., повний текст якого складений 24.11.2016р., у справі № 910/19585/16 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено пеню в сумі 35 910 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанцій ґрунтується на тому, що матеріалами справи підтверджено факт прострочення відповідачем свого обов'язку по поставці товару за спірним договором, проте позивачем при розрахунку штрафних санкцій допущено помилки, оскільки позивачем неправильно визначено початок періоду прострочення, адже за приписами ч. 5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день а також не враховано, що день фактичного виконання відповідачем обов'язку по поставці товару не може вважатися днем прострочення.

Крім того при вирішенні спору сторін по суті суд першої інстанції:

- зазначив про те, що відповідачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, зокрема, що пункт 7.3.4 Договору про поставку для державних потреб матеріально - технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/15/441 від 05.10.2015 року суперечить закону, що виключає можливість визнання його недійсним в порядку наданому господарському суду ч. 1 ст. 83 ГПК України;

- не прийняв до уваги посилання відповідача на постанову судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015, оскільки в даному випадку між сторонами виникли господарські правовідносини, до правового регулювання яких застосовуються спеціальні норми ГК України, пославшись на те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності; у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, а відтак, виходячи з того, що сторони умовами договору передбачили застосування у разі порушення терміну поставки продукції пені та штрафу від суми несвоєчасно поставленого товару та несвоєчасно виконаних робіт (послуг); спірні правовідносини є господарськими, а відповідно до ст.193 ГК України господарські санкції, зокрема, штраф, застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов'язань, а не тільки за невиконання грошового зобов'язання;

- відмовив у задоволенні заяви відповідача про зменшення розміру пені на 90% на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України;

- відмовив у задоволенні заяви відповідача про розстрочку виконання рішення суду по справі №910/19585/16 строком на один рік на підставі п.6 ст. 83 ГПК України.

Не погоджуючись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ІСО» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2016р. у справі № 910/19585/16 повністю, прийняти нове рішення, яким в позов відмовити повністю, у випадку часткового задоволення позову зменшити розмір стягуваної пені на 90 %, у випадку залишення рішення без змін розстрочити виконання судового рішення на рік шляхом встановлення щомісячної сплати суми боргу рівними частинами.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «ІСО» послалось на те, що спірне рішення прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також з невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

В обґрунтування вказаної позиції апелянт послався на те, що:

- за умовами спірного договору товар, перед тим як він буде відвантажений постачальником на центри забезпечення речовим майном (договором визначено, що це в/ч А2678 м. Хмельницький) повинен був бути прийнятим по якості військовими представництвом МОУ за місцем знаходження виробництва відповідача (м. Харків, вул. Маршала Конєва, 4) і відповідач листом № 531-1 від 19.10.2015р. звернувся до представника замовника (військового представництва) 3195 МОУ з проханням забезпечити приймання готової продукції саме за місцем знаходження виробництва відповідача (м. Харків, вул. Маршала Конєва, 4), а відтак спірна продукції була готова до здачі ще 19.10.2015р., а відповідач вчинив всіх передбачених спірним договором дій для вчасної її поставки позивачу, проте приймання товару по якості відбулось не у дводенний строк (як передбачено спірним договором), а в період з 03.11.2015р. по 10.11.2015р., тобто проміжок часу з 20.10.2015р. по 02.11.2015р. є прострочкою кредитора, а відтак час виконання зобов'язання по поставці на підставі ч. 2 ст. 613 ЦК України має бути відстрочений на 14 календарних днів;

- виходячи з змісту актів приймального контролю по якості № 1, № 2 та № 3 датою постави спірного товару є 03.11.2015р., 05.11.2015р. та 10.11.2015р. в той час як судом помилково зазначено про те, що товар був отриманий 06.11.2015р., 09.11.2015р. та 12.11.2015р. відповідно;

- судом першої інстанції неодноразово змінено предмет позову, оскільки в ухвалах Господарського суду міста Києва від 27.10.2016р. та 09.11.2016р. визначено, що предметом розгляду у справі є вимоги про «стягнення пені у розмірі 89 775 грн. 00 коп.», в той час як ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2016р. виправлено описку в предметі позову та зазначено, що вважати вірним предмет позову «стягнення пені у розмірі 95 760 грн. 00коп.»;

- судом першої інстанції при наявності правових підстав не було застосовано положення п. 3 та п. 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила наступне.

05.10.2015 відповідач, як постачальник, та позивач, як замовник, уклали договір про поставку для державних потреб матеріально - технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) №286/3/15/441 (далі Договір) (а.с. 17-19 т. 1), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався у 2015 році поставити замовнику капелюхи та наголовні убори (Лот 5. Шапка - фреска (підшоломник)), а замовник забезпечити приймання та оплату товару в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому Договорі.

Ціна Договору становить 598 500 грн. 00 коп. (п.3.1 Договору).

Відповідно до п.5.1 Договору товар постачається на умовах DDP - склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню торговельних термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року згідно з положеннями Договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами тощо. Строк поставки товару визначений в специфікації Договору (п.1.2).

Згідно з п.1.2 Договору номенклатура товару, передбаченого до поставки за Договором, вимоги до товару, строки поставки визначаються Специфікацією:

- найменування товару - шапка - феска (підшоломник);

- відповідність ТУ У 14.1-7:2015 та зразку - еталону;

- загальна кількість 15 000 шт.;

- строки (терміни) постачання до 31.10.2015р. (включно);

- ціна товару з ПДВ складає 598 500 грн. 00 коп.

У п. 5.2 Договору сторонами погоджено, що місцем поставки товару є центри забезпечення майном та об'єднані центри забезпечення Міністерства оборони України згідно з рознарядкою та ростовкою Міністерства оборони України, які є невід'ємною частиною Договору, з обов'язковим дотриманням передбачених ними вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачі замовника та черговості відвантажень.

У Додатку № 1 до Договору (а.с. 20 зворот т. 1) сторонами погоджено, що шапка - феска (підшоломник) у кількості 15 000 шт. має бути поставлена у центр забезпечення речовим майном - в/ч А2678, код 08477090, поштова адреса: 29010, м. Хмельницький, вул. Чорновола, 39 у строк до 31.10.2015р. включно.

Додатком № 3 до Договору узгодили графік постачання: до 15.10.2015р.- 5000 штук, до 31.10.2015р.- 10000 штук.

Датою поставки товару вважається дата вказана одержувачем Замовника у акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній Постачальника. (п.5.3 Договору).

На виконання умов Договору відповідач поставив, а позивач прийняв шапки - фески (підшоломник) у кількості 15 000 шт., що сторонами не заперечується та підтверджується Актами приймального контролю якості №1 від 06.11.2015р. (5 000 штук), №2 від 09.11.2015р. (5 000 штук), №3 від 12.11.2015р. (5 000 штук).

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилається на те, що поставка спірного товару відповідачем була проведена з порушенням встановленого Договором строку, з огляду на що є підстави для застосування встановленої Договором відповідальності та стягнення з відповідача штрафних санкцій в сумі 95 760 грн.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково, присудивши до стягнення з відповідача на користь позивача пеню в сумі 35 910 грн., що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Перш за все, слід зазначити про таке.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач у вступній частині позовної заяви визначив ціну позову - 89 775 грн., в той час як в прохальній просить стягнути з відповідача пеню в сумі 95 760 грн.

Вказане свідчить про помилку позивача у вступній частині позовної заяви.

Водночас слід зазначити про те, що незважаючи на те, що позивач просить стягнути з відповідача 95 760 грн., визначаючи що вказана сума за своєю правовою природою є пенею, заявлена до стягнення сума фактично складається з пені та штрафу, розрахованих виходячи з положень п.7.3.4 Договору згідно з яким за порушення строків виконання зобов'язання Постачальник сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з Постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості Договору.

Проте виходячи з розрахунку доданого позивачем до позовної заяви (а.с.10 т.1) ним розраховано пеню в сумі 47 880 грн. (9 975+15960+21945) та штраф в сумі 41 895 грн. Загальна сума вказаних вимог становить 89 775 грн., що на 5 895 грн. менше за заявлену позивачем до стягнення суму (95 760-89 775).

Водночас, враховуючи, що суду не надано повноважень на зміну заявлених позивачем позовних вимог, при розгляду спору сторін по суті суд першої інстанції цілком вірно виходив з того, що заявлена позивачем до стягнення сума майнових вимог становить саме 95 760 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В ст.662 ЦК України зазначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до приписів ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Як було встановлено вище:

- у Додатку № 1 до Договору сторонами погоджено, що шапка - феска (підшоломник) у кількості 15 000 шт. має бути поставлена у центр забезпечення речовим майном - в/ч А2678, код 08477090, поштова адреса: 29010, м. Хмельницький, вул. Чорновола, 39 у строк до 31.10.2015р. включно;

- у Додатку № 3 до Договору сторони узгодили графік постачання: до 15.10.2015р.- 5000 штук, до 31.10.2015р.- 10000 штук;

- датою поставки товару вважається дата вказана одержувачем Замовника у акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній Постачальника. (п.5.3 Договору).

Отже за умовами Договору датою поставки товару є саме дата вказана одержувачем замовника у акті приймального контролю якості товару та видатковій накладній отримання такого товару саме центром забезпечення речовим майном, тобто в/ч А2678 (м. Хмельницький, вул. Чорновола, 39).

Водночас за змісту Актів приймального контролю якості №1, № 2 та № 3 слідує, що спірний товар у центр забезпечення речовим майном був поставлений трьома партіями, по 5 000 штук кожна, 06.11.2015р., 09.11.2015р. та 12.11.2015р., тобто з простроченням погодженого сторонами терміну.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неприйняття до уваги доводів відповідача щодо наявності прострочки кредитора через непогодження позивачем типу пакування товару (05.10.2015р. відповідач звернувся до позивача листом №513 про надання дозволу на відвантаження шапок - фесок (підшоломників) запакованих відповідним чином, у відповідь на який Міністерство оборони України листом №286/6/12556 від 13.10.2015р. повідомило, що не заперечує проти пакування зазначеного у зверненні майна у запропонований відповідачем спосіб - примітка суду), оскільки умовами Договору не передбачено обов'язку позивача погоджувати тип пакування, а відтак, звернення відповідача листом №513 від 05.10.2015р. про надання такого дозволу було правом, а не обов'язком відповідача, а неотримання відповіді на такий лист протягом тижня не є підставою вважати, що відбулось прострочення кредитора.

Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, матеріалами справи підтверджено факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов'язку по поставці товару.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України:

- неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання;

- штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання;

- пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.3.4 Договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості Договору.

Щодо посилань відповідача на те, що п.7.3.4 Договору має бути визнаний недійсним як такий, що суперечить ч. 4 ст. 231 ГК України, слід зазначити таке.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, виходячи із положень зазначеної норми, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції у вигляді пені, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені.

При цьому, штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Отже, той факт, що у спірному Договорі сторони передбачили відповідальність Постачальника за несвоєчасне виконання обов'язку по поставці товару у вигляді стягнення пені в розмірі 1 відсотка від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів додатково штрафу у розмірі 7% вказаної вартості Договору, не суперечить положенням чинного законодавства, а відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним п. 7.3.4 Договору.

З розрахунку позивача слідує, що позивач просить стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочки з 31.10.2015р. по 11.11.2015р. у розмірі 41 895 грн.

Водночас як вірно зазначено судом першої інстанції позивачем невірно визначений початок перебігу та закінчення прострочки відповідача, оскільки згідно з п.1.2 Договору строки (терміни) постачання до 31.10.2015р. (включно), тобто 31.10.2015р. є останнім днем поставки товару відповідачем, а відтак нарахування пені з 31.10.2015р. є неправомірним.

Водночас колегія суддів звертає увагу позивача на те, що відповідно до ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Враховуючи, що 31.10.2015р. припадає на суботу, тобто вихідний день, днем закінчення строку поставки товару відповідачем є 02.11.2015 р. (тобто перший за ним робочий день).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що прострочка відповідача почалась саме з 03.11.2015р.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що день фактичної поставки товару не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення пені.

З огляду на обставини, які викладені вище, суд першої інстанції цілком правомірно здійснив перерахунок заявленої до стягнення пені та частково задовольнив вимоги про її стягнення, за уточненим розрахунком суду, в сумі 35 910 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 7% штрафу в сумі 41 895 грн., слід зазначити що, як було встановлено вище за умовами п. 7.3.4 Договору стягнення штрафу у розмірі 7% вказаної вартості Договору можливо у випадку порушення строків виконання Постачальником зобов'язання понад 10 днів.

Водночас з огляду на обставини які встановлені вище, прострочка відповідача тривала з 03.11.2015р. по 11.11.2015р., тобто 9 днів, що виключає стягнення штрафу, передбаченого п. 7.3.4 Договору.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу в сумі 41 895 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Водночас колегія суддів погоджується з судом першої інстанції у тому, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, в той час як у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, проте зазначає, що вказані обставини жодним чином не впливають на вирішення спору сторін по суті.

Щодо заяви відповідача про зменшення розміру пені на 90% на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України, слід зазначити таке.

Суд першої інстанції при вирішення спору по суті дійшов висновку про відсутність правових підстав для зменшення розміру присудженої до стягнення пені, що колегія суддів вважає вірним з огляду на те,що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пунктом 3 частини 1 ст. 83 ГПК України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» встановлено, що у вирішенні пов'язаних зі зменшенням розміру неустойки питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (з подальшими змінами), а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» (з подальшими змінами).

Згідно з п.п. 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідач в обґрунтування наявності підстав для зменшення судом розміру пені послався на важкий фінансовий стан відповідача, перебування його на межі фінансової спроможності, наявності у позивача непогашеної заборгованості перед відповідачем, незначному порушенні умов Договору та тому, що такі порушення не спричинили позивачу значних збитків.

Фактично на такі самі обставини відповідач послався і в апеляційній скарзі.

Згідно з ч.1 ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Укладаючи з позивачем Договір, відповідач взяв на себе зобов'язання своєчасно поставити спірний товар, в той час як несвоєчасне виконання контрагентами відповідача своїх зобов'язань перед ним та як наслідок наявність у вказаних осіб заборгованості перед позивачем становить один з можливих ризиків та, відповідно, не може бути підставою для звільнення повністю чи частково відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням інтересів обох сторін, наявності заперечень позивача в задоволенні заяви відповідача про зменшення пені, причин невиконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором, наслідків порушення зобов'язання, колегія суддів вважає, що матеріалами справи не підтверджується наявність підстав для зменшення розміру пені, що був заявлений позивачем до стягнення з відповідача за порушення договірних зобов'язань.

Щодо заяви відповідача про розстрочку виконання рішення суду по справі №910/19585/16 строком на один рік, слід зазначити таке.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви відповідача про розстрочку виконання рішення суду з огляду на таке.

Відповідно до п.п. 7.1.2 п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.12.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», застосовуючи заходи, передбачені статтею 121 ГПК, господарські суди повинні мати на увазі таке. Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками, декілька індивідуально визначених речей тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 121 ГПК України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Звертаючись до суду з заявою про розстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва у цій справі, відповідач фактично послався на ті саме обставин що й в обгрунтування наявності підстав для зменшення пені.

Отже, фактично, на думку відповідача, необхідність розстрочки виконання рішення суду зумовлена скрутним фінансовим становищем відповідача.

Проте, відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Відсутність прибутку становить один із можливих ризиків підприємницької діяльності і не є незвичайною і не прогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки. Кожна із сторін договору приймає на себе відповідні ризики можливого погіршення економічної ситуації та фінансового становища свого підприємства, підприємств своїх контрагентів та країни в цілому. Учасник договору не повинен відповідати за прорахунки суб'єкта підприємницької діяльності, який уклав з ним цей договір.

У п. 7.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.12.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» вказано, що, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

В силу статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Заявником не доведено ані винятковість у розумінні приписів статті 121 ГПК України обставин, на які він посилається як на підставу для відстрочення виконання рішення суду, ані об'єктивний вплив цих обставин на виконання ним рішення суду у заявлений термін.

Водночас відповідачем не надано належних та допустимих доказів і того, що результати його господарської діяльності будуть позитивними, внаслідок чого його фінансовий стан в майбутньому покращиться, що надасть йому можливість протягом періоду розстрочки щомісячно акумулювати необхідну грошову суму на виконання рішення у цій справі, тобто відсутні докази того, що розстрочення виконання рішення у цій справі забезпечить його виконання.

Колегія суддів зазначає відповідачу на тому, що надана ним судова практика на підтвердження його вимог про розстрочку не впливає на результат прийняття рішення у цій справі, оскільки підстави для розстрочки або ж відстрочки судового рішення повинні оцінюватися судом у кожному конкретному випадку, виходячи виключно із обставин справи та поданих на їх підтвердження доказів.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви відповідача про розстрочку виконання рішення суду по справі №910/19585/16 строком на один рік.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2016р. у справі № 910/19585/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «ІСО».

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСО» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2016р. у справі № 910/19585/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2016р. у справі № 910/19585/16 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/19585/16.

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді О.М. Баранець

Л.Г. Сітайло