ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р.Справа № 922/87/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання Цвірі Д.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка
про стягнення 70455,95 грн.
за участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 12.04.2016 р.;

відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна - звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Постман - про стягнення 21828,39 грн. заборгованості за лізинговими платежами; 35905,26 грн. збитків; 3884,53 грн. пені; 510,15 грн. штрафу; 1165,36 грн. 3% річних; 7162,27 грн. інфляційних втрат. Окрім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань за договором фінансового лізингу № 00009000 від 12.11.2013р.

В судовому засіданні 28.02.2017 р. представник позивача просила Суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідач правом на участь в судовому засіданні 28.02.2017 р. не скористався, витребуваних Судом документів не надав, про причини неявки Суд не повідомив, хоча про розгляд справи Судом був повідомлений належним чином, про що свідчать направлені на адресу відповідача згідно ЄДРПОУ та повернені до Суду ухвали у звязку з не запитом (арк.с. 127-130, 154-158).

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Суд встановив наступне.

12.11.2013 р. між позивачем (як лізингодавцем) та відповідачем (як лізингоодержувачем) було укладено договір про фінансовий лізинг № 00009000 (далі договір).

В договорі відповідач засвідчив, що він обізнаний із Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Сторони домовились в договорі, що позивач (як лізингодавець) придбає у дилера-продавця (ТОВ Атлант-М Лепсе) для відповідача (як лізингоодержувача) транспортний засіб (обєкт лізингу) VW CaddyGP Kasten 1.2 I TSI, 2013 р.в., двигун №CBZ A41146, шасі № WV1ZZZ2KZEX048466.

Вартість обєкту лізингу сторони визначили в сумі 19790,00 дол.США.

Як свідчить наявний в матеріалах справи акт приймання-передачі (арк.с. 35), на виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв обумовлений договором обєкт лізингу.

Проценти, комісії та інші платежі сторони погодили розраховувати відповідно до Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Відповідно до п. 6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (далі Умов), для експлуатації обєкта лізингу відповідач щомісяця здійснюватиме на користь позивача лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (далі Графіку).

Згідно Графіку (арк.с. 31-34) строк лізингу складає 60 місяців (60 лізингових платежів) до 15.10.2018 р. Лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунка позивача банківським переказом на банківський рахунок позивача.

Пунктом 6.3 Умов сторони домовились, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за договором на користь позивача, відображають справедливу вартість обєкта лізингу та забезпечують отримання позивачем очікуваної станом на дату виконання договору суми на основі діючого курсу обміну Євро/долара США, встановленого НБУ або українським комерційним банком (ПАТ КІБ ОСОБА_2 Агріколь або іншим банком). Лізингові платежі, передбачені договором розраховуються в Євро/доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунка.

Згідно пояснень позивача, для розрахунків за договором завжди використовувався курс обміну Євро/долара США, встановлений ПАТ ОСОБА_2 Агріколь.

Згідно Графіку відповідач мав сплатити, зокрема, 15-18-й платежі в наступні строки: 15-й платіж до 15.01.2015 р. в сумі 356,74 дол. США; 16-й платіж - до 15.02.2015 р. в сумі 356,74 дол. США; 17-й платіж до 15.03.2015 р. в сумі 356,74 дол.США; 18-й до 15.04.2015 р. в сумі 356,74 дол.США.

На оплату вказаних лізингових платежів позивач виставляв відповідачу рахунки-фактури №№ 00254860 від 13.01.2015 р.; 00256700 від 02.02.2015 р. на суму 6008,70 грн.; 00262384 від 06.03.2015 р. на суму 7436,50 грн.; 00268175 від 06.04.2015 р. на суму 6990,32 грн. (арк.с. 40-42).

Згідно публічних даних про курс обміну долару ПАТ ОСОБА_2 Банк на сайті відповідного банку (https://credit-agricole.ua/press/exchange-rates/archive), станом на 13.01.2015 р. курс долару за картковими (безготівковими) операціями було визначено в розмірі 19,50 грн.; 02.02.2015 р. - 20,40 грн.; 06.03.2015 р. 29,00 грн.; 06.04.2015 р. 26,50 грн.

Позивач стверджує, що відповідач порушив умови договору, вчасно та в повному обсязі не сплатив 15-18-й лізингові платежі, що призвело до виникнення заборгованості за договором в сумі 21828,39 грн. та зумовило звернення до Суду з позовом у даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, Суд виходить з наступного.

Згідно ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 292 Господарського кодексу України визначено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізиноодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено обов'язок лізингоодержувача своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до статті 16 вказаного Закону України "Про фінансовий лізинг", сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором; лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Графіком сторони погодили строки та суми лізингових платежів. Так, до 15.01.2015 р. відповідач мав сплатити 15-й платіж в сумі 356,74 дол. США; до 15.02.2015 р. - 16-й платіж в сумі 356,74 дол. США; до 15.03.2015 р. 17-й платіж в сумі 356,74 дол.США; до 15.04.2015 р. - 18-й в сумі 356,74 дол.США.

При цьому, відповідно до Умов, лізингові платежі повинні були здійснюватись у гривні, а еквівалент позивач визначав за безготівковим курсом ПАТ ОСОБА_2 Банк на дату виставлення рахунку на оплати відповідного лізингового платежу.

На оплату вказаних лізингових платежів позивач виставляв відповідачу рахунки-фактури №№ 00254860 від 13.01.2015 р.; 00256700 від 02.02.2015 р. на суму 6008,70 грн.; 00262384 від 06.03.2015 р. на суму 7436,50 грн.; 00268175 від 06.04.2015 р. на суму 6990,32 грн. (арк.с. 40-42).

Згідно публічних даних про курс обміну долару ПАТ ОСОБА_2 Банк, розміщеного на сайті відповідного банку (https://credit-agricole.ua/press/exchange-rates/archive), станом на 13.01.2015 р. курс долару за картковими (безготівковими) операціями було визначено в розмірі 19,50 грн.; 02.02.2015 р. - 20,40 грн.; 06.03.2015 р. 29,00 грн.; 06.04.2015 р. 26,50 грн.

Суд, перевіривши відповідність сум, зазначених у рахунках по 15-18-у лізинговим платежам на предмет відповідності умовам договору, встановив, що їх визначено в належному розмірі.

Позивач стверджує, що відповідач частково розрахувався за лізинговими платежами, всього заборгованість відповідача по 15-18 лізинговим платежам становить 21828,39 грн.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення вимог ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надані докази оплати в більшій частині або в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе грошові зобовязання за договором, а від так про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості по 15-18 лізинговим платежам в сумі 21828,39 грн.

З огляду на прострочення відповідачем сплати 15-18 лізингових платежів, Суд вважає обґрунтованими й вимоги позивача щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пп. 8.2, 8.2.1, 8.2.2 Умов, у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються санкції в вигляді пені в розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу; штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані відповідачем (п. 8.3.1): еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу (якщо позивач вирішить надіслати таку третю вимогу).

Пунктами 8.3, 8.3.1 Умов сторони домовились, що позивач надсилає першу вимогу щодо сплати у письмовій формі, якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу протягом більше, ніж 10 робочих днів. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 робочих днів з моменту відправлення першої вимоги, позивач надсилає в такий же спосіб другу вимогу щодо сплати, яка продовжує строк оплати ще на 8 робочих днів. У випадку, якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитись від договору в односторонньому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат на предмет відповідності вимогам контракту та чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 253-255, 549, 625 ЦК України, статтям 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 статті 231, ч. 6 статті 232 ГК України, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені за період з 16.01.2015 р. по 22.12.2016 р. в сумі 3884,53 грн., а також за період з 16.01.2015 р. по 22.12.2016 р. 3% річних в сумі 1165,36 грн. та інфляційних втрат в сумі 7162,27 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо стягнення штрафу за направлення вимоги щодо сплати заборгованості, Суд зазначає наступне.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

В п.п. 8.2.2, 8.3.1 договору передбачено, що за направлення вимог щодо сплати заборгованості по лізинговим платежам від подач має сплатити штраф.

Однак, оскільки позивачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано доказів направлення відповідачу відповідних вимог, позовні вимоги в частині стягнення штрафу в порядку п.п. 8.2.2, 8.3.1 договору в сумі 510,15 грн. не підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення, заявлених позивачем як збитки витрат на юридичні послуги ТОВ «Юридична фірма «Вернер» в сумі 6000,00 грн. та витрат послуги ТОВ «Автосоюз» на зберігання обєкту лізингу, Суд зазначає наступне.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 623 цього ж Кодексу боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При цьому, розмір збитків має бути підтверджений документально.

Згідно з приписами статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які б управнена сторона одержала у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені особою, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток, втрачена вигода, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3)причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

З п. 8.2.3 договору вбачається, що компенсації підлягають понесені позивачем гонорари юристам, судові та позасудові витрати (тобто фактично сплачені кошти у звязку з порушенням відповідачем своїх зобовязань за договором).

Надані позивачем договір про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010 р., укладений між позивачем (як замовником) та ТОВ «Юридична фірма «Вернер» (як виконавцем); заявка на надання юридичних послуг №749; рахунок-фактура №1864 від 19.12.2016 р. на суму 6000,00 грн.; Акт до договору про надання юридичних послуг від 19.12.2016 р. (арк.с.65-87), а також платіжне доручення №50034620 від 29.12.2016 р. на суму 6000,00 грн. свідчать, що ТОВ "Юридична фірма "Вернер" було надано позивачу юридичні послуги у звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором лізингу, а позивачем відповідні кошти було сплачено.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення витрат позивача на послуги ТОВ «Юридична фірма «Вернер» в сумі 6000,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Однак, надані позивачем договір відповідального зберігання від 01.09.2014 р., акти надання послуг за договором відповідального зберігання, рахунки на оплату таких послуг та платіжні доручення на їх оплату(арк.с. 43-64) не свідчать, що понесенні позивачем витрати на зберігання обєкту лізингу в сумі 1600,00 грн. знаходяться в прямому причинно-наслідковому звязку з порушенням відповідачем грошових зобовязань за договором.

З таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення витрат позивача на зберігання обєкту лізингу в сумі 1600,00 грн. не підлягають задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 28305,26 грн., Суд зазначає наступне.

За приписами п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Сторони, в п. 12.9 договору, домовились, що відповідач сплачує позивачу будь-яку різницю між вартістю обєкта лізингу та лізинговими платежами. При цьому, за умовами договору, вартість обєкта лізингу визначається або як сума коштів від продажу обєкта лізингу, або як сума коштів, визначена професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства.

Втім, позивачем не доведено та не обґрунтовано розрахунок упущеної вигоди, не надано доказів вартості обєкту лізингу або як суми коштів від продажу обєкта лізингу, або як суми коштів, визначеної професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства, як то погоджено сторонами в п. 12.9 договору.

За таких обставин, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 28305,26 грн. є недоведеними та необґрунтованими, а отже не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, Суд керується положеннями ст.49 ГПК України. Відповідно до даної норми при частковому задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 783,13 грн.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 1, 11, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 224, 225, 231, 232, 292 ГК України, ст.ст. 11, 22, 253-255, 526, 530, 549, 611, 612, 623, 625, 626, 1214 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 43, 44, 48, 49, 75, 82-85 ГПК України, Суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Постман (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини 1В, офіс В, ) частину заборгованості за договором фінансового лізингу № 00009000 від 12.11.2013 р. в сумі 21828,39 грн.; пеню в сумі 3884,53 грн.; 3% річних в сумі 1165,36 грн.; інфляційні втрати в сумі 7162,27 грн.; витрати на послуги ТОВ «Юридична фірма «Вернер» в сумі 6000,00 грн.; судовий збір в сумі 783,13 грн.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 02.03.2017 р.

Суддя ОСОБА_3