ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р.Справа № 922/10/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання Цвірі Д.М.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка
про стягнення 217721,56 грн.
за участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність б/н від 12.04.2016 р.;

відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна - звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Постман - про стягнення 42077,64 грн. заборгованості за лізинговими платежами; 142523,28 грн. плати за фактичний час користування обєктом лізингу; 12120,00 грн. збитків; 1304,07 грн. штрафу; 2391,71грн. 3% річних; 17304,86 грн. інфляційних втрат; Окрім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань за договором фінансового лізингу №00008270 від 20.08.2013р.

В судовому засіданні 28.02.2017 р. представник позивача просила Суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідач правом на участь в судовому засіданні 28.02.2017 р. не скористався, витребуваних Судом документів не надав, про причини неявки Суд не повідомив, хоча про розгляд справи Судом був повідомлений належним чином, про що свідчать направлені на адресу відповідача згідно ЄДРПОУ та повернені до Суду ухвали у звязку з не запитом (арк.с. 126-129, 133-136).

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Суд встановив наступне.

20.08.2013 р. між позивачем (як лізингодавцем) та відповідачем (як лізингоодержувачем) було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008270 (далі договір).

В договорі відповідач засвідчив, що він обізнаний із Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Сторони домовились в договорі, що позивач (як лізингодавець) придбає у дилера-продавця (ТОВ Атлант-М Лепсе) для відповідача (як лізингоодержувача) транспортний засіб (обєкт лізингу) VW CaddyGP Kasten 1.2 I TSI, 2013 р.в., двигун №CBZ 998745, шасі № WV1ZZZ2KZСX139627.

Вартість обєкту лізингу сторони визначили в сумі 19278,00 дол.США.

Як свідчить наявний в матеріалах справи акт приймання-передачі (арк.с. 37), на виконання умов договору позивач передав, а відповідач прийняв 29.08.2013 р. обумовлений договором обєкт лізингу.

Проценти, комісії та інші платежі сторони погодили розраховувати відповідно до Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Відповідно до п. 6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (далі Умов), для експлуатації обєкта лізингу відповідач щомісяця здійснюватиме на користь позивача лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (далі Графіку).

Згідно Графіку (арк.с. 21-24) строк лізингу складає 60 місяців (60 лізингових платежів) до 15.08.2018 р. Лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунка позивача банківським переказом на банківський рахунок позивача.

Пунктом 6.3 Умов сторони домовились, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за договором на користь позивача, відображають справедливу вартість обєкта лізингу та забезпечують отримання позивачем очікуваної станом на дату виконання договору суми на основі діючого курсу обміну Євро/долара США, встановленого НБУ або українським комерційним банком (ПАТ КІБ Креді Агріколь або іншим банком). Лізингові платежі, передбачені договором розраховуються в Євро/доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунка.

Згідно пояснень позивача, для розрахунків за договором завжди використовувався курс обміну Євро/долара США, встановлений ПАТ Креді Агріколь.

Згідно Графіку відповідач мав сплачувати щомісяця у період з вересня 2014 року по квітень 2015 року лізингові платежі в розмірі по 332,02 дол.США. кожний.

На оплату вказаних лізингових платежів позивач виставляв відповідачу рахунки-фактури №№ 00223703 від 04.09.2014 р. на суму З 851,30 грн.; 00228861 від 01.10.2014 р. на суму З 866,22 грн.; 00236703 від 03.11.2014 р. на суму 3866,22 грн.; 00243302 від 03.12.2014 р. на суму 4 555,88 грн.; 00254897 від 13.01.2015 р. на суму 5 427,64 грн.; 00256737 від 02.02.2015 р. на суму 6 030,71 грн.; 00262426 від 06.03.2015 р. на суму 7 463,75 грн.; 00268209 від 06.04.2015 р. на суму 7 015,92 грн. (арк.с. 38-46).

Позивач стверджує, що відповідач порушив умови договору, вчасно та в повному обсязі не сплатив лізингові платежі згідно виставлених та наведених вище рахунків, що призвело до виникнення заборгованості за договором в сумі 42077,64 грн. та зумовило звернення до Суду з позовом у даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, Суд виходить з наступного.

Згідно ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 292 Господарського кодексу України визначено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізиноодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено обов'язок лізингоодержувача своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до статті 16 вказаного Закону України "Про фінансовий лізинг", сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором; лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Графіком сторони погодили строки та суми лізингових платежів. Так, у період з вересня 2014 року по квітень 2015 року лізингові платежі в розмірі по 332,02 дол.США. кожний.

На оплату вказаних лізингових платежів позивач виставляв відповідачу рахунки-фактури №№ 00223703 від 04.09.2014 р. на суму З 851,30 грн.; 00228861 від 01.10.2014 р. на суму З 866,22 грн.; 00236703 від 03.11.2014 р. на суму 3866,22 грн.; 00243302 від 03.12.2014 р. на суму 4 555,88 грн.; 00254897 від 13.01.2015 р. на сум у 5 427,64 грн.; 00256737 від 02.02.2015 р. на суму 6 030,71 грн.; 00262426 від 06.03.2015 р. на суму 7 463,75 грн.; 00268209 від 06.04.2015 р. на суму 7 015,92 грн. (арк.с. 38-46).

Суд, перевіривши відповідність сум, зазначених у рахунках по лізинговим платежам за вересень 2014 року - квітень 2015 року на предмет відповідності умовам договору, встановив, що їх визначено в належному розмірі.

Позивач стверджує, що відповідач частково розрахувався за лізинговими платежами, всього заборгованість відповідача по лізинговим платежам за вересень 2014 року - квітень 2015 року становить 42077,64 грн.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення вимог ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надані докази оплати в більшій частині або в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе грошові зобовязання за договором, а від так про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості по лізинговим платежам за вересень 2014 року - квітень 2015 року в сумі 42077,64 грн.

З огляду на прострочення відповідачем сплати лізингових платежів, Суд вважає обґрунтованими й вимоги позивача щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат на предмет відповідності вимогам контракту та чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 253-255, 549, 625 ЦК України, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення за період з 16.09.2014 р. по 07.12.2016 р. 3% річних в сумі 2391,71 грн. та інфляційних втрат в сумі 17304,86 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо стягнення штрафу за направлення вимоги щодо сплати заборгованості, Суд зазначає наступне.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

В п.п. 8.2.2, 8.3.1 договору передбачено, що за направлення вимог щодо сплати заборгованості по лізинговим платежам відповідач має сплатити штраф.

Однак, оскільки позивачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано доказів направлення відповідачу відповідних вимог, позовні вимоги в частині стягнення штрафу в порядку п.п. 8.2.2, 8.3.1 договору в сумі 1304,07 грн. не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача як збитків витрат позивача на послуги ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» щодо вчинення виконавчого напису нотаріуса для примусового вилучення у відповідача обєкту лізингу та витрат на юридичні послуги ТОВ «Юридична фірма «Вернер», Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

З п. 8.2.3 договору вбачається, що компенсації підлягають понесені позивачем гонорари юристам, судові та позасудові витрати (тобто фактично сплачені кошти у звязку з порушенням відповідачем своїх зобовязань за договором).

Згідно з п. 13.5. умов лізингоодержувач відшкодовує будь-які витрати, понесенні Порше Лізинг Україна у зв'язку з вилученням (поверненням) об'єкту лізингу у тому числі витрати, пов'язані з залученням будь-яких третіх осіб, що надають послуги пов'язані з вилученням об'єкту лізингу.

21.06.2012 р. між позивачем (як замовником) та ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» було укладено договір про надання юридично-консультаційних послуг (арк.с. 57-66).

Відповідно до п. 3.5.2 договору про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 р. ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» здійснює вилучення обєкта лізингу шляхом, але не обмежуючись, вчиненням наступних дій: організовує оформлення нотаріусом виконавчого напису; направляє відповідний виконавчий напис державному виконавцю; здійснює пошук майна, у тому числі в межах виконавчого провадження; здійснює усі необхідні дії, спрямовані на сприяння державним виконавцям в оперативному завершенні виконавчого провадження вилученням/поверненням позивачу обєкта лізингу.

Як свідчать наявні в матеріалах справи рахунок-фактура №290 від 16.07.2015 р., акт наданих послуг від 16.07.2015 р., платіжне доручення №500023665 від 22.07.2015 р.(арк.с. 67-69), виконавчий напис нотаріуса від 15.07.2015 р., постанова про відкриття виконавчого провадження, Постанова про розшук майна боржника (арк.с. 54-56), на виконання п. 3.5.2 договору про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012 р. ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» було надано позивачу юридичну допомогу по вилученню об'єкту лізингу у звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором лізингу на загальну суму 3500,00 грн. (без урахування ПДВ). Саме в цій сумі відповідні вимоги підлягають задоволенню.

Суд констатує безпідставність включення позивачем та заявлення до стягнення в позові до наведених витрат суми податку на додатку вартість. Так, за приписами ст. 185 Податкового Кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Отже, оскільки у даному випадку позивачем стягуються саме витрати, а не вартість послуг, у останнього відсутні підстави для збільшення суми витрат на податок на додану вартість.

Окрім того, позивачем не надано доказів на підтвердження надання ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» послуг в сумі 1600,00 грн. (без ПДВ) та сплати позивачем відповідних коштів, як на то він посилається в позовній заяві, у звязку з чим відповідні вимоги - не підлягають задоволенню.

За відсутності інших доказів факту надання ТОВ Юридична фірма Вернер юридичної допомоги позивачу у звязку з порушення відповідачем своїх зобовязань за договором лізингу (наприклад, рахунку, виставленого позивачу для оплату, заявки позивача на надання відповідних послуг, акту наданих послуг), надані позивачем про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010 р., укладений між позивачем (як замовником) та ТОВ «Юридична фірма Вернер» (як виконавцем) не свідчать про факт надання ТОВ «Юридична фірма Вернер» юридичних послуг в сумі 6000,00 грн. та сплату позивачем таких коштів.

З таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення витрат на юридичні послуги ТОВ «Юридична фірма Вернер» в сумі 6000,00 грн. не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення плати за користування обєктом лізингу після припинення договору, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до п. 12.6.1 договору, позивач має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт /відмовитися від контракту, а також, серед іншого, право на звернення обєкта лізингу, у випадку, якщо відповідач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобовязання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

Згідно з п. 12.7. договору, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі.

В п. 12.13 договору сторони домовились, у випадках, передбачених п. 12.6. та 12.12., договір вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу відповідача.

29.05.2015 р., посилаючись на порушення відповідачем своїх грошових зобовязань за договором, позивач звернувся до відповідача із вимогою про повернення обєкта лізингу (Вимога від 05.05.2015 р., опис вкладення до цінного листа, поштовий конверт арк.с.50-53). За таких обставин, договір є розірваним з 12.06.2015 р.

За домовленістю сторін, викладеною в п. 13.5 договору, вилучення (повернення) обєкта лізингу здійснюється в усіх випадках дострокового закінчення строку лізингу, розірвання контракту.

Після вилучення (повернення) обєкта лізингу сторони підписують Акт вилучення (повернення) обєкта лізингу, в якому зазначають фактичні показники пробігу обєкта лізингу, всі дефекти та вартість їхнього усунення (п. 13.5 договору).

Відповідно до 13.7 договору, якщо позивач не зможе здійснити свої права на вилучення (повернення), як передбачено у цьому пункті 13, він матиме право на вилучення обєкту лізингу у відповідача в примусовому порядку відповідно до виконавчого напису нотаріуса.

Позивач стверджує та матеріалами справи таке твердження не спростовано, що відповідач добровільно обєкт лізингу не повернув.

На підставі виконавчого напису нотаріуса від 15.07.2015 р. (арк.с. 54), було відкрито виконавче провадження щодо примусового вилучення у відповідача обєкту лізингу (постанова про відкриття виконавчого провадження арк.с. 55).

Постановою державного виконавця від 05.08.2015 р. (арк.с.56) було оголошено розшук обєкта лізингу. Як стверджує позивач та не спростовують наявні в матеріалах справи докази, станом на момент розгляду даної справи, обєкт лізингу відповідач не повернув.

Отже, після припинення дії договору, відповідач продовжуває користуватись обєктом лізингу протягом з червня 2015 р.

Відповідно до п. 6.18 договору, у випадку розірвання договору/відмови від договору за ініціативою позивача, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування обєктом лізингу.

Разом з тим, як свідчить зміст п. 6.3 договору, всі платежі за договором розраховуються за курсом, чинним на дату виставлення рахунка.

Позивачем не надано доказів того, що відповідні рахунки формувались та виставлялись відповідачеві у будь-який спосіб.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що рахунки для здійснення плати за фактичне користування обєктом лізингу після припинення договору відповідачу не виставлялись.

Хоча, зміст договору (п. 6.3, 6.4.2, 6.8, 6.9, 6.16), практика та звичаї ділового обороту, що склалися між сторонами щодо здійснення платежів за договором, свідчать, що всі платежі за договором (лізингові платежі, шраф за направлення вимоги про сплату заборгованості, відшкодування упущеної вигоди тощо) здійснюються на підставі рахунків та за обмінним курсом, чинним на дату виставлення рахунка.

Враховуючи наведені обставини, а також виходячи з закріпленого в ст. 3 ЦК України принципу добросовісності та розумності, Суд констатує, що право вимагати сплати платежів за фактичне користування обєктом лізингу після припинення договору кореспондується з обовязком позивача щодо формування та виставлення відповідачу рахунків на таку оплату.

Відсутність рахунку не дає змоги встановити та перевірити Суду на відповідність умовам договору заявлену до стягнення суму за фактичне користування обєктом лізингу після припинення договору, адже курс валют зазнає щоденних коливань і в залежності від дати виставлення рахунку така сума буде різною.

Окрім того, заявлені позивачем до стягнення кошти в сумі 6 295,23 грн. за фактичне користування обєктом лізингу згідно рахунку-фактури №00273561 від 06.05.2015 р. на суму 6 295,23 грн. (арк.с. 46) не підлягають задоволенню, оскільки користування обєктом лізингу в травні 2015 року здійснювалось відповідачем в межах договору, а не після його припинення, як на те посилається позивач.

За таких обставин, Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення плати за користування обєктом лізингу в сумі 142523,28 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, Суд керується положеннями ст.49 ГПК України. Відповідно до даної норми при частковому задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 979,11 грн.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 1, 11, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 224, 225, 231, 232, 292 ГК України, ст.ст. 11, 22, 253-255, 526, 530, 549, 611, 612, 623, 625, 626, 1214 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 43, 44, 48, 49, 75, 82-85 ГПК України, Суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Постман (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини 1В, офіс В, ) частину заборгованості за договором фінансового лізингу № 00008270 від 20.08.2013 р. в сумі 42077,64 грн.; компенсацію витрат за юридичні послуги ТОВ «ЮК «Тріпл Сі» в сумі 3500,00 грн.; 3% річних в сумі 2391,71 грн.; інфляційні втрати в сумі 17304,86 грн.; судовий збір в сумі 979,11 грн.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 02.03.2017 р.

Суддя ОСОБА_2