КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2017 р. Справа№ 911/2067/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників

від позивача: Шкабрій М.П.;

від відповідача: Кузьменко Є.А.;

від третьої особи: Кондюріна Я.О.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційні скарги Госпрозрахункового Підприємства "Магістраль" та

Білоцерківського регіонального благодійного Фонду

"Сприяння"

на рішення Господарського суду Київської області

від 12.08.2016р.

у справі №911/2067/16 ( суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Науково-виробничої

фірми "ФЕРОКЕРАМ"

до Госпрозрахункового Підприємства "Магістраль"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача Білоцерківський регіональний благодійний Фонд

"Сприяння"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Науково-виробнича фірма "ФЕРОКЕРАМ" (далі - позивач) звернулося до Госпрозрахункового підприємства "Магістраль" (далі - відповідач) з позовом, в якому просило витребувати з незаконного володіння відповідача на користь позивача структурний підрозділ "Автостоянка на 105 автомобілів", який знаходиться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, бул. Олександрійський 95 "б", в тому числі: приміщення чергових з двома автомобільним боксами; туалет; огорожа території автостоянки; тверде покриття (асфальт) території автостоянки; мережа електропостачання автостоянки; телефонна мережа; відстійник липневих вод; касовий апарат; холодильник "Кристал" (том справи - 1, аркуші справи - 6-8).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що у користуванні відповідача перебуває об'єкт нерухомості, належний позивачу на праві власності, але при цьому відповідач намагається зареєструвати право власності на цей об'єкт, чим порушує права позивача, як власника майна.

В процесі судового розгляду позивач уточнив свої вимоги (том справи - 1, аркуш справи - 115) та просив суд витребувати з незаконного володіння відповідача на користь позивача нежитлову будівлю (літ. А) загальною площею 50,4 кв. м., а також наступні споруди: вбиральня на 2 особи - літ. Б, бензомасловловлювач - літ. Д, ворота - №1, огорожа з металевої сітки - №2, покриття з щебня та бетону (загальна площа 3 820 кв. м.) - №3, асфальтобетонне покриття (загальна площа 720 кв. м.), які знаходяться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, бул. Олександрійський (50-річчя Перемоги), будинок 95 "б".

Відповідач заперечував проти позову, наголошуючи на безпідставності та непідтвердженості належними доказами вимог позивача. За твердженням відповідача, він правомірно володіє автостоянкою, оскільки за договором оренди №14 від 09.04.2008р. Білоцерківська міська рада надала відповідачу в строкове платне користування земельну ділянку під розміщення автостоянки, яка знаходиться за адресою: м. Біла Церква, бул. 5-річчя Перемоги-б (стара назва) строком на 5 років. Окрім того, відповідач просив застосувати до позовних вимог позовну давність тривалістю у три роки на підставі ст. ст. 257, 261, 267 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.08.2016р. у справі №911/2067/16 позов задоволено повністю. Витребувано з незаконного володіння відповідача нежитлову будівлю (літ. А) загальною площею 50,4 кв. м.; споруди: вбиральня на 2 особи - літ. Б, Бензомасловловлювач - літ. Д, ворота - № 1, огорожа з металевої сітки - № 2, покриття з щебня та бетону (загальна площа 3 820 кв. м.) - № 3, асфальтобетонне покриття (загальна площа 720 кв. м.), які знаходяться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, бул. Олександрійський (50-річчя Перемоги), будинок 95 "б" на користь позивача. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 378,00 судового збору.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2016р. у справі №911/2067/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- в матеріалах справи міститься акт прийому передачі майна структурного підрозділу позивача від 18.12.2002р., згідно з яким майно передавалося і приймалося не відповідачем, а Білоцерківським регіональним благодійним фондом «Сприяння». Виходячи із цього, у позивача не було підстав вимагати повернення майна, яке він не передавав відповідачу;

- суд не дослідив умови підписаної між позивачем та Білоцерківським регіональним благодійним фондом «Сприяння» додаткової угоди, не з'ясував яке саме майно було передане в користування позивачем Білоцерківському регіональному благодійному фонду «Сприяння» та яке майно передав Білоцерківський регіональний благодійний фонд «Сприяння» в користування відповідачу, тобто в даному випадку суд неправильно визначився із характером спірних правовідносин.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2016р. (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.12.2016р.

Білоцерківський регіональний благодійний Фонд "Сприяння" також звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2016р. у справі №911/2067/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Серед іншого, апелянт наголошував на наступному:

- суддя не дослідив умови договору №18/175 від 18.12.2002р. та не викликав Білоцерківський регіональний благодійний фонд «Сприяння» для з'ясування правових підстав передачі спірного майна відповідачу;

- суд першої інстанції не дослідив чи знаходяться об'єкти, передані в користування відповідачу, у володінні Білоцерківського регіонального благодійного Фонду "Сприяння", чи було порушено Білоцерківським регіональним благодійним Фондом "Сприяння" умови укладеного з позивачем договору та чи є підстави вважати користування майном відповідачем таким, що здійснюється без відповідної правової підстави;

- передача майна відповідачу була погоджена з позивачем, тобто відповідач володіє та користується майном, що було передано йому за Договором №3 від 19.12.2002р. та відповідним актом приймання-передачі на законних підставах;

- відповідно до витягу з рішення від 05.03.2007р. №303 позивачу припинено право користування земельними ділянками під автостоянкою по бульвару 50-річчя Перемоги, 95-Б у зв'язку з добровільною відмовою позивача;

- суд не встановив факт добросовісності чи недобросовісності набуття відповідачем нерухомого майна, наслідком якого є витребування або відмова у витребуванні набутого ним майна відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України;

- поза увагою суду залишено те, що змістом віндикаційного позову про витребування майна із незаконного володіння є витребування саме тієї речі, яка вибула із законного володіння власника, а отже позов може бути вчинений лише стосовно індивідуально-визначених речей. Якщо відсутня можливість виділити річ з індивідуально - визначеними ознаками з маси однорідних речей, то не можлива і її віндикація;

- у своєму рішенні суд не зазначив жодних індивідуально-визначених ознак бензомасловиловлювача, воріт, огорожі з металевої сітки, покриття з бетону та щебеню, асфальтобетонного покриття. Суд не встановив яким чином можна визначити, що саме певне асфальтне покриття належало позивачу, крім того не зазначив, яким чином можливе таке витребування як асфальтного покриття, так й покриття з щебеню та бетону та відокремлення такого об'єкту від іншого асфальтного покриття та покриття з щебеню та бетону, яке знаходиться на всій території автостоянки. Не зазначено ані колір, ані виробника огорожі та воріт, не встановлено на підставі яких документів позивач стверджує про право власності щодо цих рухомих речей. Тобто майно, зазначене Позивачем як предмет спору, має лише родові ознаки, що за наявності майна таких же найменувань у відповідача не дає змоги індивідуалізувати це майно;

- судом було порушено норми процесуального права, оскільки прийняте у даній справі рішення стосується прав і обов'язків осіб, які не були залучені до участі у справі, а саме: Білоцерківського регіонального благодійного Фонду "Сприяння", оскільки зважаючи на наявний у матеріалах справи дійсний договір №18/175 від 18.12.2002р. суд зобов'язаний був з'ясувати законність знаходження майна, відносно якого винесено рішення у особи, якій воно було передано позивачем.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016р. (головуючий судді Зубець Л.П., суддів Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу Білоцерківського регіонального благодійного Фонду "Сприяння" було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.12.2016р.

14.12.2016р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він заперечував проти скарги, посилаючись на її необґрунтованість, просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судове засідання 15.12.2016р. з'явився лише представник позивача.

Представники відповідача та Білоцерківського регіонального благодійного Фонду "Сприяння" не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги відповідача та Білоцерківського регіонального благодійного Фонду "Сприяння" були об'єднані в одне провадження, розгляд справи відкладено на 02.02.2017р.

02.02.2017р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Білоцерківського регіонального благодійного Фонду "Сприяння" надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він підтримав скаргу з викладених у ній підстав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 02.02.2017р. представники відповідача та Білоцерківського регіонального благодійного Фонду "Сприяння" підтримали апеляційні скарги, просили суд скарги задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2016р. у справі №911/2067/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні 02.02.2017р. представник позивача заперечував проти апеляційних скарг з підстав, наведених у письмовому відзиві на апеляційні скарги, просив суд залишити скарги без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2017р., на підставі ст. ст. 27, 77 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Білоцерківський регіональний благодійний Фонд "Сприяння", розгляд справи відкладено на 16.02.2017р.

14.02.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від третьої особи надійшли додаткові пояснення на відзив позивача.

16.02.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 02.02.2017р., а саме: докази направлення позовної заяви з додатками на адресу третьої особи.

В судове засідання 16.02.2017р. з'явилися представники сторін та третьої особи.

В судовому засіданні 16.02.2017р. представником відповідача було подано клопотання про продовження строку розгляду справи на підставі ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2017р., на підставі ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України, строк розгляду справи було продовжено на 15 днів.

В судовому засіданні 16.02.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 02.03.2017р.

В судовому засіданні 02.03.2017р. представники відповідача та третьої особи підтримали раніше надані пояснення, просили суд апеляційні скарги задовольнити.

В судовому засіданні 02.03.2017р. представник позивача також підтримав пояснення, надані у попередніх судових засіданнях, просив суд в задоволенні апеляційних скарг відмовити.

В судовому засіданні 02.03.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради народних депутатів було винесено розпорядження №1-3-95 від 04.05.1992р. (том справи - 1, аркуш справи - 21), яким, зокрема:

- дозволено Виробничому об'єднанню «Ферокерам» провести вишуки та складання проектно-кошторисної документації на будівництво тимчасової платної автостоянки по бул. Перемоги - вул. Запорізькій строком до початку будівництва Палацу культури об'єднання;

- зобов'язано Виробниче об'єднання «Ферокерам» одержати архітектурно-планувальне завдання в управлінні архітектури та містобудування, а також відшкодувати збитки, затрачені кооперативом «Синій вогник»;

- питання про дозвіл на будівництво тимчасової автостоянки буде вирішено після погодження проектної документації в установленому порядку, з урахуванням будівництва до 01.08.1992р. В разі не освоєння даної площадки до 01.08.1992р. територія буде передана іншому замовнику.

26.05.1992р. Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради народних депутатів було прийнято рішення №175 «Про наділення земельних ділянок та дозвіл підприємствам і організаціям міста на будівництво» (том справи - 1, аркуш справи - 22), відповідно до п.1.2 якого Виробничому об'єднанню "ФЕРОКЕРАМ" надано земельну ділянку площею 0,34 га для обладнання тимчасової платної автостоянки по бул. Перемоги строком до початку будівництва Палацу культури об'єднання.

21.12.1992р. Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради народних депутатів було прийнято рішення №379 «Про наділення земельних ділянок та дозвіл підприємствам і організаціям міста на будівництво» (том справи - 1, аркуш справи - 23), яким збільшено розмір земельної ділянки для Виробничому об'єднанню "ФЕРОКЕРАМ" на 132 кв. м.

Згідно з п.п.1, 2 наказу №469 від 30.12.1992р. "Про ліквідацію виробничого об'єднання "ФЕРОКЕРАМ" (том справи - 1, аркуш справи - 14) Виробниче об'єднання «Ферокерам» вважається таким, що припинило свою діяльність. Правонаступником майнових прав, в тому числі банківських рахунків, Виробничого об'єднання «Ферокерам» вважати орендне підприємство - Науково Виробничу фірму "ФЕРОКЕРАМ" (позивача у даній справі).

30.12.1993р. було складено та підписано Акт приймання в експлуатацію робочою комісією закінченого будівництвом окремо побудованої будівлі, споруди, добудованого або прибудованого приміщення виробничого та допоміжного призначення, яке входить до складу об'єкту тимчасової автостоянки (том справи - 1, аркуші справи - 24-29).

Згідно з названим Актом (п.10) Управлінням капітального Науково-виробничої фірми "ФЕРОКЕРАМ" прийнято в експлуатацію тимчасову автостоянку на 105 автомобілів по вул. Олександрійській та присвоєно інвентарний номер 0361. Об'єкт будівництва - автостоянка має наступні характеристики: огорожа з металевої сітки; двоповерхова будівля павільйону, цегляна з залізобетонними перекриттями; вбиральня на 2 очка; залізобетонний бензомастислоутворювач; 2 гаража із залізобетонних конструкцій.

18.12.2002р. позивачем, як благодійником, та третьою особою, як набувачем, було укладено договір №18/175 (том справи - 1, аркуші справи - 34-35), за умовами якого (п.п.1, 2, 9) благодійник безоплатно передає, а набувач приймає у тимчасове безоплатне користування строком на п'ять років структурний підрозділ ЗАТ НВФ "ФЕРОКЕРАМ" разом із персоналом згідно штатного розкладу за їх згодою, а також із закріпленим за ним майном та з правом користування телефонною мережею та належним телефонним номером - автостоянку, яка розташована за адресою: м. Біла Церква, бульвар 50-річчя Перемоги, 95 "б" залишковою балансовою вартістю 21 538,00 грн. Акт прийому-передачі є невід'ємною частиною вказаного договору. В період дії договору набувач самостійно визначає спосіб використання переданого майна за призначенням, отримані доходи використовує за напрямком своєї діяльності. Благодійник не вправі втручатися в господарську діяльність набувача щодо користування переданим за договором майном.

23.12.2003р. між позивачем та третьою особою було укладено додаткову угоду до договору №18/175 від 18.12.2002р. (том справи - 1, аркуш справи - 36), в якій вони дійшли згоди збільшити строк користування майном до двадцяти п'яти років, а також доповнити договір пунктом 12 наступного змісту: «Якщо за три місяці до кінцевої дії договору жодна із сторін не заявить про його припинення, зміну, розірвання, то зазначений договір вважається пролонгованим автоматично строком на 5 років».

Враховуючи відсутність заяв сторін названого вище договору про припинення дії останнього, договір наразі є чинним.

В 2011 році Закрите акціонерне товариство «Науково-виробнича фірма «ФЕРОКЕРАМ» було перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Науково-виробнича фірма «ФЕРОКЕРАМ».

27.04.2015р. відбулися чергові загальні збори акціонерів позивача (протокол №1 від 27.04.2015р. - том справи - 1, аркуші справи - 15-19), до порядку денного якого було включено питання про припинення діяльності ПАТ НВФ «Ферокерам» та обрання ліквідаційної комісії (п.п.12, 13 порядку денного).

По вказаним питанням було прийнято рішення припинити діяльність товариства позивача шляхом добровільної ліквідації та обрано ліквідаційну комісію.

Наказом позивача №4 від 07.05.2015р. «Про проведення інвентаризації» (том справи - 1, аркуш справи - 20) було розпочато процедуру інвентаризації.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що в ході процедури інвентаризації позивача було виявлено факт передання відокремленого структурного підрозділу позивача "Автостоянка" (далі - спірний об'єкт) в безоплатне користування третій особі на підставі договору №18/175 від 18.12.2002р. При цьому позивачем було з'ясовано, що третя особа передала спірний об'єкт нерухомості разом із закріпленим за ним майном у тимчасове безоплатне користування відповідачу за договором №3 від 19.12.2002р. без отримання згоди позивача.

Позивач вважає, що третьою особою було порушено п.6 укладеного з позивачем договору №18/175 від 18.12.2002р., згідно з яким жодна із сторін не має права передавати права і обов'язки по договору третій особі без згоди на те іншої сторони, а також достроково розірвати договір в односторонньому порядку.

15.03.2016р. позивач зареєстрував право власності на нежитлову будівлю (літ. А) загальною площею 50,4 кв. м.; споруди: вбиральня на 2 особи - літ. Б, Бензомасловловлювач - літ. Д, ворота - №1, огорожа з металевої сітки - №2, покриття з щебня та бетону (загальна площа 3 820 кв. м.) - №3, асфальтобетонне покриття (загальна площа 720 кв. м.), які знаходяться за адресою: м. Біла Церква, б-р. Олександрійський 95-Б і набув право користування земельною ділянкою, на якій розміщено це майно.

Відповідач звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою на рішення державного реєстратора, в якій просив скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за позивачем.

За твердженням позивача, лише ознайомившись зі скаргою відповідача, він дізнався про те, що відповідач виготовив документи на будівництво та намагається зареєструвати право власності на спірний об'єкт, який належить позивачу на праві власності.

З урахуванням викладених обставин, позивач вважає, що відповідач своїми діями порушує його право, як власника, на спірний об'єкт, у зв'язку з чим позивач просив суд на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України витребувати з незаконного володіння відповідача нежитлову будівлю (літ. А) загальною площею 50,4 кв. м., а також наступні споруди: вбиральня на 2 особи - літ. Б, бензомасловловлювач - літ. Д, ворота - №1, огорожа з металевої сітки - №2, покриття з щебня та бетону (загальна площа 3 820 кв. м.) - №3, асфальтобетонне покриття (загальна площа 720 кв. м.), які знаходяться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, бул. Олександрійський (50-річчя Перемоги), будинок 95 "б".

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими. При цьому в своєму рішенні суд, зокрема, зазначав наступне:

- згідно з витягом з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, земельна ділянка за адресою: м. Біла Церква, бул. 50-річчя Перемоги 95-б, належить на праві оренди відповідачу, власником якої являється Білоцерківська міська рада;

- 15.03.2016р. позивач зареєстрував право власності на нежитлову будівлю (літ. А) загальною площею 50,4 кв. м;

- відповідач виготовив документи на будівництво та намагався зареєструвати право власності на об'єкт, який належить позивачу, а також відповідач на підставі договору оренди з Білоцерківської міською радою орендує земельну ділянку, на якій знаходиться об'єкт нерухомості, власником якого є позивач. Вказані дії відповідача свідчать про порушення відповідачем права власності позивача, яке підлягає захисту на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України;

- суд відмовив у заяві відповідача про застосування строку позовної давності, про порушення своїх прав власника позивач дізнався лише у 2016 році, а позов, який розглядається у даній справі, було подано позивачем до суду 24.06.2016р., тобто в межах загальної позовної давності;

- судом не прийнято до уваги посилання відповідача на те, що позивачем не доведено суду неправомірності володіння відповідачем спірним об'єктом нерухомості, оскільки відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна позивач є власником нежитлової будівлі (літ. А) загальною площею 50,4 кв.м.; споруд: вбиральня на 2 особи - літ. Б, Бензомасловловлювач - літ. Д, ворота - №1, огорожа з металевої сітки - №2, покриття з щебня та бетону (загальна площа 3 820 кв.м.) - №3, асфальтобетонне покриття (загальна площа 720 кв.м.), які знаходяться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, бул. Олександрійський (50-річчя Перемоги), будинок 95 "б".

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх передчасними та такими, що не відповідають зібраним у справі матеріалам, виходячи з наступного.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В ст. 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1, п.3 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ч.1 ст. 328 Цивільного кодексу України).

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу.

Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках (ст. 388 Цивільного кодексу України), а саме: у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом; у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження.

Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 Цивільного кодексу України.

Потрібно звернути увагу, що добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи, яка підлягає доказуванню. Об'єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч.1 ст. 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Наявність між сторонами зобов'язальних правовідносин виключає можливість пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки передання майна в користування особі, яка зобов'язалась повернути це майно після закінчення строку, на який воно передане, але не виконує цього обов'язку, базується на умовах укладеного між сторонами договору та регулюється відповідно розд. III кн. 5 Цивільного кодексу України. Майно, передане власником іншій особі у володіння або користування за договором між ними, не може вважатися таким, що вибуло з володіння власника не з його волі (аналогічна правова позиція викладена в наданому Верховним Судом України Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ).

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про витребування з незаконного володіння відповідача на користь позивача нежитлової будівлі (літ. А) загальною площею 50,4 кв. м., а також наступних споруд: вбиральня на 2 особи - літ. Б, бензомасловловлювач - літ. Д, ворота - №1, огорожа з металевої сітки - №2, покриття з щебня та бетону (загальна площа 3 820 кв. м.) - №3, асфальтобетонне покриття (загальна площа 720 кв. м.), які знаходяться за адресою: Київська область, м. Біла Церква, бул. Олександрійський (50-річчя Перемоги), будинок 95-Б.

В процесі судового розгляду було встановлено, що 19.12.2002р. між третьою особою, як благодійником, та відповідачем, як набувачем, було укладено договір №3 (том справи - 2, аркуш справи - 40), за умовами якого (п.п.1, 2, 4) благодійник передає, а набувач приймає у тимчасове безоплатне користування строком на п'ять років структурний підрозділ разом із персоналом згідно штатного розкладу за їх згодою, а також із закріпленим за ним майном та з правом користування телефонною мережею та належним телефонним номером - автостоянку, яка розташована за адресою: м. Біла Церква, бульвар 50-річчя Перемоги, 95-Б. Означений підрозділ та майно передається у тимчасове користування за актом прийому-передачі. Акт прийому-передачі є невід'ємною частиною вказаного договору. Після підписання акту прийому-передачі всі права та обов'язки, а також витрати по утриманню (забезпечення електроенергією, теплом, гарячою та холодною водою, газопостачання, водовідведення та каналізація, телефонна мережа, поточний ремонт приміщення та комунікацій), використанню та управлінню - автостоянкою та майном переходять до набувача, жодна із сторін ніяких претензій одна до одної не мають.

Вказаний договір було погоджено головою правління позивача Сатіним О.І., про що свідчить напис «Согласовано», дата «19.12.2002р.», підпис названої особи та печатка позивача на примірнику договору №3 від 19.12.2002р.

На виконання умов договору №3 від 19.12.2002р. третя особа передала, а відповідач прийняв у користування автостоянку з обладнанням та майном, про що було складено Акт прийому-передачі структурного підрозділу автостоянки від 19.12.2002р., який підписано третьою особою та відповідачем і погоджено головою правління позивача Сатіним О.І., про що свідчить напис «Согласовано», дата «19.12.2002р.», підпис названої особи та печатка позивача на примірнику Акту прийому-передачі від 19.12.2002р.

24.12.2003р. між третьою особою та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 до договору №3 від 19.12.2002р. (том справи - 2, аркуш справи - 41), в якій вони дійшли згоди внести зміни в п.1 договору, скоригувавши строк користування з п'яти до двадцяти п'яти років. Вказана додаткова угода також була погоджена головою правління позивача Сатіним О.І., про що свідчить напис «Погоджено», підпис названої особи та печатка позивача на примірнику додаткової угоди №1 від 24.12.2003р.

У листопаді 2006р. позивач звернувся до міського голови м. Біла Церква із листом вих.№1794/60 від 14.11.2006р. (том справи - 1, аркуш справи - 78), в якому просив припинити право користування земельною ділянкою під автостоянкою за адресою: бульвар 50-річчя Перемоги, 95-Б у зв'язку з передачею її відповідачу.

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 05.03.2007р. №303 «Про попереднє погодження місця розташування об'єкту, надання земельних ділянок в оренду, постійне користування та у власність» (том справи - 2, аркуш справи - 79) було вирішено (п.2.33) припинити позивачу право користування земельною ділянкою під автостоянкою по бул. 50-річчя Перемоги, 95-Б у зв'язку з добровільною відмовою.

В своїх поясненнях, наданих колегії суддів Київського апеляційного господарського суду, представник позивача наголошував на відсутності повноважень у Сатіна О.І. щодо погодження як укладення договору №3 від 19.12.2002р. між третьою особою та відповідачем, так і передачі спірного об'єкту нерухомості, оскільки відповідні повноваження мала лише наглядова рада товариства позивача.

Передусім необхідно зазначити, що з наявних у матеріалах справи протоколу №1 від 27.04.2015р. чергових загальних зборів акціонерів позивача та наказу №4 від 07.05.2015р. «Про проведення інвентаризації» (том справи - 1, аркуші справи - 15-20) вбачається, що Сатін Олександр Іванович перебував у складі Наглядової ради товариства, яка була відкликана рішенням загальних зборів від 27.04.2015р. та був включений до нового складу Наглядової ради, обраної тими ж самими загальними зборами акціонерів від 27.04.2015р. Окрім того, Сатіна О.І. було включено до складу ліквідаційної комісії позивача.

Жодних доказів, які б свідчили про обмеження повноважень Сатіна О.І., як голови правління позивача станом на дату укладення договору №18/175 між позивачем та третьою особою (18.12.2002р.) та на дату укладення договору №3 між третьою особою та відповідачем (19.12.2002р.) щодо погодження укладення вказаних правочинів ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Докази на підтвердження визнання дій Сатіна О.І. щодо погодження на укладення договору №3 від 19.12.2002р. між третьою особою та відповідачем, а також Акту прийому-передачі та додаткової угоди до нього неправомірними та притягнення його до відповідальності в матеріалах справи також відсутні.

Окрім того, навіть якщо припустити, що у Сатіна О.І. дійсно були відсутні повноваження, необхідні для укладення договору №18/175 від 18.12.2002р. з третьою особою (про що вказує представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу) та погодження договору №3 від 19.12.2002р. між третьою особою та відповідачем, Акту прийому-передачі та додаткової угоди до цього договору, то доказів, які б підтверджували звернення позивача з позовом до суду щодо визнання вказаних правочинів недійсними не надано.

При цьому колегією суддів враховано, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (аналогічна правова позиція наведена в п.3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Як уже зазначалося вище, позивач був обізнаний про укладення договору №3 від 19.12.2002р. між третьою особою та відповідачем, погодив його укладення та передання в користування відповідачу майна, наданого в користування третій особі за договором №18/175 від 18.12.2002р.

Відповідач ніс всі витрати по утриманню, використанню та управлінню автостоянкою і закріпленим за нею майном. Жодних претензій (зауважень з цього приводу), починаючи з 2002 року і до дати звернення позивача до суду не надходило.

До того ж, позивач добровільно відмовився від права користування земельною ділянкою під автостоянкою за адресою: бульвар 50-річчя Перемоги, 95-Б, саме у зв'язку з передачею цієї ділянки відповідачу, звернувшись із заявою вих.№1794/60 від 14.11.2006р. до міського голови м. Біла Церква (том справи - 1, аркуш справи - 78).

В матеріалах справи наявний лист відповідача №16 від 03.09.2003р., в якому він просить позивача надати згоду на капітальний ремонт оглядової ями, а також на будівництво додаткових технічних приміщень і накриття на території автостоянки, яка знаходиться за адресою: бульвар 50-річчя Перемоги, 95-Б за рахунок коштів відповідача (том справи - 2, аркуш справи - 92). На вказаному листі міститься відмітка «Согласовано», дата «03.09.2003р.», підпис уповноваженої особи та печатка позивача.

Окрім того, позивач в листі б/н від 04.09.2003р. (том справи - 2, аркуш справи - 91) зазначив про те, що він надає згоду на реконструкцію, ремонт і будівництво допоміжних приміщень на території автостоянки, яка знаходиться за адресою: бульвар 50-річчя Перемоги, 95-Б за рахунок коштів відповідача.

Наведені обставини свідчать про обізнаність позивача із тим, що спірний об'єкт перебував у користуванні відповідача на підставі договору №3 від 19.12.2002р. та за наявності відповідного погодження позивача. Умови як договору №18/175 від 18.12.2002р., укладеного між позивачем та третьою особою, так і договору №3 від 19.12.2002р., укладеного між третьою особою та відповідачем, виконувалися сторонами вказаних правочинів, а відповідно були ними схвалені. Доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано, у зв'язку з чим колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на відсутність у Сатіна О.І., як голови правління позивача, необхідного обсягу повноважень.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошував на тому, що відповідно до п.п.9.9.3.4.14 Статуту позивача договір №3 від 19.12.2002р. та акт приймання-передачі структурного підрозділу позивача - автостоянки мав бути затверджений виключно за згодою Спостережної ради позивача, а не його посадової особи - в даному випадку Сатіним О.І.

З цього приводу необхідно зазначити наступне. Дійсно, в п.п.9.9.3.4.14 Статуту позивача (том справи - 2, аркуш справи - 123) передбачено, що спостережна рада погоджує рішення про укладення Головою Правління товариства з третіми особами угод по безоплатній передачі матеріалів, товарів, грошових коштів та інших цінностей, що належать товариству, договорів оренди (безоплатного найму) майна товариства, договорів позики, що надається товариством на суму, що перевищує 1000 визначених чинним законодавством України неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Водночас, поза увагою позивача залишено ту обставину, що позивач (в особі Голови Правління Сатіна О.І.) не є стороною договору №3 від 19.12.2002р., оскільки останній укладений безпосередньо між відповідачем та третьою особою, а тому до питання щодо укладення названого договору не підлягали застосуванню положення п.п.9.9.3.4.14 Статуту позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилався на ч.1 ст. 652 Цивільного кодексу України, та зазначив про те, що він направив третій особі угоду про припинення дії договору №18/175 від 18.12.2002р. з актом приймання-передачі майна, що знаходиться у користуванні за названим договором, у зв'язку з чим позивач вважає, що договір №18/175 від 18.12.2002р. припинив свою дію.

Відповідно до ч.1 ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Однак при вирішенні спору місцевим господарським судом позивач не посилався на норми ст. 652 Цивільного кодексу України, як на підставу своїх вимог.

Окрім того, жодних доказів, які б свідчили про істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору або про наявність згоди сторін договору №18/175 від 18.12.2002р. на його розірвання суду не надано.

В процесі перегляду справи судом було з'ясовано, що рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 20.12.2007р. №579 «Про вилучення та надання земельних ділянок в оренду» (том справи - 1, аркуш справи - 60) відповідачу було надано в оренду земельну ділянку під розміщення автостоянки по бул. 50-річчя Перемоги, 95-Б загальною площею 0,3499 га (в тому числі під спорудами - 0,0061 га; тимчасова - 0,0026 га; під проїздами, проходами та площадками - 0,3412 га) терміном до початку будівництва капітальних споруд, але не більше ніж на три роки за рахунок земель Білоцерківської міської ради.

На виконання вказаного рішення між Білоцерківською міською радою, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір оренди землі №14 від 09.04.2008р. (том справи - 1, аркуші справи - 58-59), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку під розміщення автостоянки, яка знаходиться у м. Біла Церква, бул. 50-річчя Перемоги, 95-Б. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,3499 га, в тому числі: під спорудами - 0,0061 га; тимчасова - 0,0026 га; під проїздами, проходами та площадками - 0,3412 га. Кадастровий номер земельної ділянки: :03:022:0114. На земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна: капітальні нежитлові будівлі, а також інші об'єкти інфраструктури: електропостачання, водопостачання, каналізація (п.п.1, 2, 8 договору). Договір укладено терміном до початку будівництва капітальних споруд, але не більше ніж на три роки.

18.01.2011р. Білоцерківською міською радою Київської області було прийнято рішення №43-04-VI від 18.01.2011р. «Про передачу земельних ділянок в оренду» (том справи - 1, аркуш справи - 63), яким вирішено передати відповідачу в оренду земельну ділянку під розміщення існуючої автостоянки в місті Біла Церква по бульвару 50-річчя Перемоги, 95-Б, загальною площею 0,3499 га, терміном на п'ять років, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква (п.1.13 рішення).

На виконання вказаного рішення між Білоцерківською міською радою, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір оренди землі №16 від 28.02.2011р. (том справи - 1, аркуші справи - 61-62), за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку під розміщення існуючої автостоянки, яка знаходиться у м. Біла Церква, бул. 50-річчя Перемоги, 95-Б. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,3499 га. Кадастровий номер земельної ділянки: :03:022:0114. Договір укладено на термін 5 років (п.п.1, 2, 8 договору).

Рішенням Білоцерківської міської ради №166-11 від 26.05.2016р. «Про поновлення договору оренди землі» (том справи - 1, аркуш справи - 69) було вирішено поновити відповідачу договір оренди землі під розміщення існуючої автостоянки в місті Біла Церква по бульвару Олександрівський, 95-Б, загальною площею 0,3499 га строком на 5 років за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Кадастровий номер :03:022:0114.

14.06.2016р. між Білоцерківською міською радою, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір оренди землі №13 (том справи - 1, аркуші справи - 64-65) за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку під розміщення існуючої автостоянки, яка знаходиться у м. Біла Церква по бульвару Олександрійський, 95-Б. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,3499 га. Кадастровий номер земельної ділянки: :03:022:0114. Земельна ділянка передається в оренду разом зі спорудами - 0,0113 га та проїздами, проходами та площадками - 0,3386 га. Договір укладається строком на 5 років (п.п.1, 2, 4, 8 договору).

Наведеним спростовуються доводи позивача про те, що відповідач користується спірним майном без належної правової підстави.

Під час вирішення спору у даній справі, зважаючи на доданий до позову примірник договору №18/175 від 18.02.2002р., укладений між позивачем та третьою особою, місцевий господарський суд, в порушення вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, не дослідив належним чином умови названого договору та не залучив до участі у справі Білоцерківський регіональний благодійний фонд «Сприяння», як сторону вказаного правочину і особу, що отримала спірний об'єкт у користування безпосередньо від позивача. Тобто, місцевий господарський суд був зобов'язаний з'ясувати законність знаходження майна, відносно якого заявлено позов, у сторони, якій воно було передано.

Судом взагалі не з'ясовувалося питання щодо добросовісності чи недобросовісності набуття відповідачем нерухомого майна, наслідком якого є витребування або відмова у витребуванні набутого ним майна.

Натомість зібрані у справі матеріали свідчать про те, що відповідач користується спірним майном на підставі договору №3 від 19.12.2002р., який наразі є чинним, в судовому порядку не оскаржувався та не визнавався недійсним (повністю або частково), був укладений за погодженням позивача, а тому в даному випадку немає жодної підстави, передбаченої ст. 388 Цивільного кодексу України, для витребування майна у відповідача.

В своєму рішенні місцевий господарський суд наголосив на тому, що правомірність володіння позивачем спірним об'єктом нерухомості ґрунтується на даних, отриманих з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, щодо об'єкта нерухомого майна. Саме на підставі вказаної інформації місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позивач наділений правом власності на всі допоміжні об'єкти, що перелічені у даній інформаційній довідці, незважаючи на те, що даний реєстр права власності саме на нерухоме майно не може підтверджувати право власності на рухоме майно, таке як огорожа, ворота або асфальтобетонне покриття, які також фігурують у заявлених позивачем вимогах.

Як уже зазначалося вище, змістом віндикаційного позову про витребування майна із незаконного володіння є витребування саме тієї речі, яка вибула із законного володіння власника. Тобто, відповідний позов може бути вчинений лише стосовно індивідуально визначених речей, а якщо в конкретному випадку відсутня можливість виділити річ з індивідуально визначеними ознаками з маси однорідних речей, то і віндикація неможлива.

Натомість в оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд не зазначив жодних індивідуально визначених ознак майна, яке просить витребувати позивач, зокрема: бензомасловиловлювача, воріт, огорожі з металевої сітки, покриття з бетону та щебеню, асфальтобетонного покриття.

Суд в рішенні не встановив, яким чином можна визначити, що саме певне асфальтне покриття належало позивачу та не зазначив, яким чином можливе витребування як асфальтного покриття, так й покриття з щебеню та бетону і, відповідно, відокремлення такого об'єкту від іншого асфальтного покриття та покриття з щебеню та бетону, яке знаходиться на всій території автостоянки. Під час вирішення спору місцевим господарським судом не встановлено, чи перебувають спірні об'єкті у володінні відповідача та чи наявні вони в натурі. Враховуючи те, що відповідач на підставі договору оренди №13 від 14.06.2016р. є належним орендарем земельної ділянки за адресою, за якою згідно рішення суду у даній справі знаходиться спірне майно (м. Біла Церква, бульвар Олександрійський (50-річчя Перемоги), 95-Б), суд не встановлював, чи передавалася зазначена земельна ділянка відповідачу з асфальтним покриттям або ні. В судовому рішенні не вказано ані колір, ані виробника огорожі та воріт, не встановлено на підставі яких документів позивач стверджує про своє право власності щодо цих рухомих речей.

Наведені обставини свідчать про те, що майно, яке позивач просить витребувати, має лише родові ознаки, що за наявності майна таких же найменувань у відповідача не дає змоги індивідуалізувати це майно, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відносно доводів відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність, за визначенням ст. 256 Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (аналогічна правова позиція наведена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Оскільки в процесі судового розгляду колегія суддів дійшла висновку про відсутність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) позивача і, як наслідок, необхідність відмови в позові у зв'язку з необґрунтованістю останнього, правові підстави для застосування позовної давності відсутні.

Відповідноі до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог.

Натомість доводи апеляційних скарг підтвердилися під час розгляду даної справи, що в свою чергу свідчить про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи, а також невірне застосування норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2016р. у справі №911/2067/16 має бути скасоване з прийняттям нового рішення про відмову у позові повністю.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на позивача.

З огляду на задоволення апеляційних скарг відповідача та третьої особи, витрати по сплаті судового збору за їх подання підлягають відшкодуванню апелянтам за рахунок позивача, а саме у розмірі 1 515,80 грн. за кожну апеляційну скаргу.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що третьою особою при поданні апеляційної скарги було сплачено судовий збір у сумі 1 540,00 грн., тоді як уже зазначалося вище, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», за апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2016р. у справі №911/2067/16 підлягав оплаті судовий збір у сумі 1 515,80 грн.

Тобто, третя особа сплатила судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено чинним законодавством. Сума переплати становить 24,20 грн. і може бути повернута в порядку, встановленому ст. 7 Закону України «Про судовий збір», за клопотанням особи, яка його сплатила. На час винесення постанови у даній справі відповідне клопотання третьої особи відсутнє.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Госпрозрахункового Підприємства "Магістраль" та Білоцерківського регіонального благодійного Фонду "Сприяння" на рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2016р. у справі №911/2067/16 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 12.08.2016р. у справі №911/2067/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Науково-виробничої фірми "ФЕРОКЕРАМ" на користь Госпрозрахункового Підприємства "Магістраль" 1 515,80 грн. (одну тисячу п'ятсот п'ятнадцять гривень 80 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Науково-виробничої фірми "ФЕРОКЕРАМ" на користь Білоцерківського регіонального благодійного Фонду "Сприяння" 1 515,80 грн. (одну тисячу п'ятсот п'ятнадцять гривень 80 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду Київської області видати накази із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

6. Матеріали справи №911/2067/16 повернути до Господарського суду Київської області.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк