ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 р. Справа № 917/1967/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Юкрейніан Кемікал Продактс", вул. Мечникова, б. 2, літера А, м. Київ, 01601

до Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод", вул. Івана Приходька, 141, м. Кременчук, Полтавська область, 39621

про стягнення грошових коштів у сумі 200 316, 80 грн.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", вул. Тверська, 5, м. Київ -150, 03680.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

В судовому засіданні суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного тексту рішення.

Суть спору: розглядається позовна заява про стягнення 200 316,80 грн., з яких: 98190,00 грн. - суми основного боргу за договором поставки №71-3 від 27.12.2012 року, 8360,10 грн. - 3% річних, 93766,70 грн. - інфляційних.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, повідомлення в матеріалах справи.

31.01.2017р. від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" зазначає, що відповідно до п. 8.3 договору, у випадку змін у будь-якої зі сторін, вона зобов'язана, на протязі трьох банківських днів письмово сповістити іншу сторону, а в листі вказати, що він є невід'ємною частиною договору. ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» не отримував від ПАО «Кримський титан», жодних повідомлень про зміну Юридичної особи. Відповідач вважає, що ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» не має жодних правових підстав для стягнення з ПАТ «КСЗ» коштів по договору з ПАТ «Кримський титан». На думку відповідача, вказані позивачем поставки товару вважаються не закінченими, оскільки, якість, комплектність, тара та пакування товару повинні відповідати вимогам нормативно-технічної документації на товар, стандартам, технічним умовам, відповідно до вимог законодавства України для товарів даного виду (п.1.3 договору). Ненадання позивачем відповідачу перелічених документів є порушенням умов договору та позбавляє відповідача права використати поставлений товар за призначенням. Також, за твердженням відповідача, він не отримував від позивача рахунків для оплати Враховуючи ненадання рахунків фактур, неналежну поставку товару та керуючись пунктом 2.1 договору, ПАТ «КСЗ» вважає, що вимоги позивача по оплаті товару, є безпідставними і не підлягають задоволенню.

Третя особа повноважного представника в судові засідання не направила, вимоги попередніх ухвал суду не виконала, хоч була належним чином повідомлена про час та місце судового засідання.

21.02.2017 року до суду від позивача надійшли письмові пояснення від позивача, в яких він виклав свої заперечення на відзив відповідача.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, суд вважає, що ним вжиті достатні заходи для повідомлення сторін у справі про дату, час та місце розгляду справи.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення встановленого ст. 69 ГПК України строку вирішення спору, суд спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

рішенням акціонера Приватного акціонерного товариства «Кримський ТИТАН» змінено найменування Приватного акціонерного товариства «Кримський ТИТАН» на Приватного акціонерного товариства "Юкрейніан Керамікал Продактс" та змінено найменування філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» Приватного акціонерного товариства «Кримський ТИТАН» на філія «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» Приватного акціонерного товариства "Юкрейніан Керамікал Продактс". Приватне акціонерне товариство "Юкрейніан Керамікал Продактс" є правонаступником за всіма правами та обов'язками ПрАТ «Кримський ТИТАН».

Станом на момент звернення до суду Філію «Вільногірський ГМК» ПрАТ Приватного акціонерного товариства "Юкрейніан Керамікал Продактс", як відокремлений структурний підрозділ позивача ліквідовано. Запис про закриття філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 07.09.2016р.

29 листопада 2013 року між Приватним акціонерним товариством «Кримський ТИТАН», від імені якого виступала Філія «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» Приватного акціонерного товариства «Кримський ТИТАН» (продавець) та Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" (покупець, відповідач) був укладений договір поставки №71-3 (далі -Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору, продавець зобов'язався поставити, а відповідач прийняти та оплатити пісок формовочний ДСТУ 2138-98 (Товар) у кількості 100 000 тн. за ціною 75 грн. за тону без урахування ПДВ. Загальна вартість Товару - 9000000,00 грн.

Оплата вартості товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на протязі 30-ти календарних днів з моменту переходу права власності на партію товару (п.2.1 Договору).

Згідно п. 1.2 Договору, право власності на Товар переходить від Продавця до Покупця з моменту поставки Товару на залізничну станцію Крюков на Дніпрі Північної залізниці.

На виконання договірних зобов'язань позивачем, в порядку та на умовах, визначених договором, здійснено поставку, а відповідачем отримано товар загальною кількістю 1428 тн. та загальною вартістю 7 577921,70 грн. з урахуванням ПДВ. Для оплати поставленого товару позивачем виставлено відповідачу відповідні рахунки-фактури №1953П від 23.12.2013р. №1947П від 22.12.2013, №1946П від 20.12.2013.

Поставка товару, відповідно до умов договору, здійснювалась залізничним транспортом.

В порушення взятих на себе за договором зобов'язань, відповідачем частково здійснено оплату поставленого позивачем товару у розмірі 7 479731,70 грн., несплаченою залишається сума у розмірі 98190,00 грн. З метою врегулювання питання в досудовому порядку позивачем на адресу відповідача направлено претензії вих.№01-28/4213 від 20.08.2014р., вих.№01-15/1658 від 28.07.2015р. Однак, відповідь на зазначені претензії від відповідачем не надано, сума боргу не погашена, що й стало підставою для звернення позивача до суду із позовом.

Крім суми основного боргу, згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України, позивачем нараховано відповідачу та заявлено до стягнення також втрати від інфляції, розмір яких складає 93766,70 грн., 3 % річних у розмірі 8360,10 грн.

Таким чином, з посиланням на ст.ст. 175, 193, 198 ,265 Господарського кодексу України ст. 525, 526, 530, 610, 625, 712 Цивільного кодексу України, позивач просить суд задовольнити його вимоги.

При вирішенні спору суд виходить з наступного:

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли зобов'язання з договору поставки.

В силу ст. 712 Цивільного кодексу України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України на продавця покладено обов'язок передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

Позивачем надані суду видаткові накладні №1953П від 23.12.2013р., №1947П від 22.12.2013, №1946П від 20.12.2013 за якими не сплачена вартість поставленого товару та залізничні накладні №47008719 №47040795 №47109863 що підтверджують факт отримання відповідачем товару.

Для оплати поставленого товару позивачем відповідачу виставлено рахунки-фактури № №1953П від 23.12.2013р., №1947П від 22.12.2013, №1946П від 20.12.2013 (копії в матеріалах справи).

В розділі 2 Договору сторони визначили та погодили, що розрахунки за товар здійснюються протягом 30 календарних днів з дня поставки

Отже, зобов'язання відповідача по оплаті поставленого товару в повному обсязі виконане не було, заборгованість Приватного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" перед Приватним акціонерним товариством "Юкрейніан Кемікал Продактс" за договором поставки №71-3 від 27.12.2012 складає 98 190,00 грн.

Письмові претензії про сплату вартості поставленого товару відповідач залишив без реагування.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розділі 3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Враховуючи умови договору та ст.252 ЦК України, суд вважає, що днем початку прострочення виконання зобов"язання по оплаті по накладній №1947П від 22.12.2013 є 25.01.2014р., по накладній №1953П від 23.12.2013р. - 27.01.2014р.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку щодо стягнення з відповідача трьох відсотків річних по накладній №1947П від 22.12.2013 за період з 25.01.2014р. по 30.11.2016р. в розмірі 3138,81грн. та по накладній №1953П від 23.12.2013р. за період з 27.01.2014р. по 30.11.2016р. в розмірі 5221,29 грн., а також інфляційні втрати по накладній №1947П від 22.12.2013 за період з 25.01.2014р. по 30.11.2016р. в розмірі 35162,51 грн. та по накладній №1953П від 23.12.2013р. за період з 27.01.2014р. по 30.11.2016р. в розмірі 58604,19 грн., суд прийшов до висновку, що вказані суми підлягають стягненню.

Заперечення відповідача суд відхиляє виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання; якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Однак, відповідач не надав суду доказів звернення до позивача з відповідними письмовими претензіями щодо відсутності документів та встановлення строку для їх повернення, або доказів звернення до позивача з листами щодо повернення отриманого ним товару.

Окрім цього в пункті 4.1 договору сторони узгодили, що приймання-передача продукції проводиться згідно з Інструкцією про прийомку продукції виробничо-технічного призначення за якістю від 25.04.1966 р. № П-7 та за кількістю від 15.06.1965 р. № П-6, проте в матеріалах справи відсутній складений у відповідності до п. 14 зазначених Інструкції акт про фактичну якість і комплектність продукції, який складається в разі відсутності супроводжувальних документів та документів, що засвідчують якість та комплектність продукції із зазначенням того, які документи відсутні.

Таким чином, заперечення відповідача щодо невиконання позивачем обов'язку із надання покупцю разом із поставленим за договором товаром документів, що підтверджують якість та комплектність продукції, є необґрунтованими, оскільки відповідач прийняв продукцію без зауважень чи будь-яких претензій щодо якості чи комплектності цієї продукції.

Оскільки факт поставки та отримання відповідачем товару за договором є доведеним та підтвердженим належними доказами, тому у відповідача у відповідності з вимогами чинного законодавства виникло зобов'язання по оплаті отриманого товару на умовах договору.

Також необґрунтованими є твердження відповідача щодо відсутності у нього прострочення з огляду на не пред'явлення йому позивачем рахунків для оплати. Так, згідно п.3.5 договору рахунки-фактури передаються відповідачу разом із товаром. Копії рахунків залучені до матеріалів справи. Претензій щодо невиконання позивачем цієї умови договору відповідачем не заявлялось.

Крім того, відповідно до правової позиції Верхового Суду України, викладеної в постанові від 29.09.2009 у справі № 37/405, рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку сплатити отриманий товар.

Як зазначалось судом вище, позивач є правонаступником ПрАТ «Кримський титан», що підтверджується наданим до суду Статутом позивача, витягом з ЄДР, рішенням акціонера про зміну найменування. Судом встановлено, що про зміну банківських реквізитів та зміну найменування відповідача було повідомлено шляхом направлення претензії№01-15/1658 від 28.07.2015р. Таким чином, відповідачу були відомі реквізити для оплати товару, а також було належним чином повідомлено про зміну найменування позивача, тому твердження про неможливість здійснення оплати у зв'язку з відсутністю платіжних реквізитів є безпідставними та необґрунтованими. Жодних доказів намагання виконати свої зобов'язання відповідач не надав суду.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст. 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором, відповідач факт прострочення сплати коштів за отриманий товар не спростував. За таких обставин позовні вимоги задовольняються повністю, з відповідача підлягає до стягнення 98190,00 грн. основного боргу; 8360,10 грн. - 3% річних, 93 766,70 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача

На підставі матеріалів справи на керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2 Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (вул. Івана Приходька, 141,Кременчук, Полтавська область,39607, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Юкрейніан Керамікал Продактс" (вул.Мечникова, б.2, літера А, Київ, 01601, ) заборгованість за договором поставки №71-3 від 27.12.2012 року в розмірі 200316,80 грн., з яких: 98190,00 грн. - сума основного боргу, 8360,10 грн. - 3% річних, 93766,70 грн. - інфляційних, а також витрати на сплату судового збору в розмірі 3004,75 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 06.03.2017 року

Суддя Гетя Н.Г.