ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.02.2017 Справа № 904/12403/16

За позовом Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, м. Нікополь Дніпропетровська область

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Нікополь Дніпропетровська область

про зобов'язання вчинити певні дії

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: головний спеціаліст В'юнченко О.А., довіреність № 1908 від 29.07.2016;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Нікопольська міська рада Дніпропетровської області (позивач) звернулась до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідач) припинити господарську діяльність за адресою: АДРЕСА_1 за фактичним розміщенням нежитлової будівлі до моменту укладання договору оренди землі.

Відповідач у засідання суду не з'явився без пояснення причин, але 17.02.2017 надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, посилаючись на те, що він не здійснює підприємницьку діяльність за місцезнаходженням майна, що унеможливлює її припинення. Крім того зазначив, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, в результаті чого просить суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

14.07.2008 між Нікопольською міською радою (позивачем) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідачем) був укладений договір оренди земельної ділянки, який припинив свою дію 14.07.2011 та на цей час не поновлювався та не реєструвався. Для оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку по АДРЕСА_1 відповідач до позивача не звертався.

31.05.2016 робочою групою Нікопольської міської ради, створеною на підставі рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 25.05.2016 № 383 "Про створення робочої групи для обстеження земельних ділянок в місті Нікополі, що використовуються без правовстановлюючих документів", з метою здійснення контролю за додержанням земельного законодавства при використанні земельних ділянок було обстежено земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, на якій знаходяться об'єкти нерухомого майна: кафе "Експрес" та "Столова", власником яких є Фізична особа-підприємець ОСОБА_1.

За результатами перевірки було виявлено, що вказана земельна ділянка використовується відповідачем без правовстановлюючих документів, про що складено 31.05.2016 відповідний Акт обстеження земельної ділянки в м. Нікополі.

За інформацією Нікопольської об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС, наданої у листі від 11.07.2016 № 12475/9/04-07-13-01-37, ОСОБА_1 у 2016 році не здійснює сплату земельного податку.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з листом від 13.07.2016 № 14/08/0228-3566, у якому повідомив останнього про необхідність оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Однак, відповідач залишив повідомлення позивача без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення останнього до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідач позов не визнав.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Як встановлено ст. 13 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону (ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі").

Частиною 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

З матеріалів справи слідує, що земельна ділянка дійсно виділялася відповідачу в оренду, проте строк договору давно скінчився та сторонами не продовжувався.

Статтею 211 Земельного кодексу України передбачена відповідальність за порушення земельного законодавства, зокрема, громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за таке порушення, як самовільне зайняття земельних ділянок.

Законом України "Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності" затверджено перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності, п. 114 якого визначено рішення про передачу у власність, надання у постійне користування та оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності.

Дослідження матеріалів справи показало, що у відповідача відсутній документ дозвільного характеру такий, як рішення Нікопольської міської ради про надання в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1, а отже суд погоджується з тим фактом, що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів є грубим порушенням відповідачем чинного законодавства України.

Однак, суд наголошує на тому, що позивачем невірно обрано спосіб захисту, оскільки зобов'язання відповідача припинити господарську діяльність за адресою: АДРЕСА_1 за фактичним розміщенням нежитлової будівлі до моменту укладання договору оренди землі, що є предметом цього позову, не передбачено чинним законодавством України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Господарський кодекс України, зокрема ст. 51, визначає перелік, за яким припиняється підприємницька діяльність, у тому числі на підставі рішення суду у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Проте слід зазначити, що позивач дійшов хибної думки, обираючи саме такий спосіб захисту свого порушеного права, оскільки, зобов'язуючи відповідача припинити підприємницьку діяльність до моменту укладання договору оренди землі, позивач порушить права відповідача та охоронювані Законом інтереси, тим самим не залишивши останньому права вибору. А як наслідок порушить право відповідача, надане йому статтею 42 Конституції України, якою визначено, що кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

До того ж, обраний позивачем спосіб захисту не може безпосередньо привести до відновлення його порушеного права, а має на меті лише опосередкований вплив на відповідача.

Крім того, відповідач стверджує, що він не здійснює підприємницьку діяльність за місцезнаходженням нерухомого майна, а лише є його власником, оскільки 01.09.2016 ним було передано нежитлову будівлю у безоплатне користування Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 за договором позички. Даний факт ніким не спростовано.

Підсумовуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для зобов'язання відповідача припинити господарську діяльність за адресою: АДРЕСА_1 за фактичним розміщенням нежитлової будівлі до моменту укладання договору оренди землі та при цьому зауважує, що у позивача є всі підстави для відшкодування завданих йому збитків, передбачених ст. 152 Земельного кодексу України, ст.ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України та Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19.04.1993.

Таким чином, враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору у сумі 1378,00 грн покласти на позивача.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 02.03.2017.

Суддя В.Д. Воронько