ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2017р. Справа № 914/186/17

За позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-промислове обєднання «Рассвет-Енерго», м. Київ;
до відповідача:Приватного підприємства «Оліяр», Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Ставчани;
про:стягнення 354430,61 грн. боргу за договором на розробку проектної документації №13/10-2011 від 17.10.2011р.
Суддя Крупник Р.В. Секретар Цяпка О.І.
Представники сторін:
від позивача:не зявився.
від відповідача:ОСОБА_1 представник (довіреність б/н від 26.01.2017р.).

Представнику відповідача розяснено права та обовязки передбачені ст. 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

26.01.2017р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-промислове обєднання «Рассвет-Енерго» (надалі Позивач) до Приватного підприємства «Оліяр» (надалі Відповідач) про стягнення 354430,61 грн. боргу за договором на розробку проектної документації №13/10-2011 від 17.10.2011р.

Ухвалою суду від 27.01.2017р. позивачу відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви до 13.02.2017р., порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 13.02.2017р. Ухвалою від 13.02.2017р. суд відклав розгляд справи на 06.03.2017р., відстрочив позивачу сплату судового збору до 06.03.2017р. Станом на 06.03.2017р., судовий збір за подання позовної заяви ТОВ «НПО «Рассвет-Енерго» сплачено не було.

Представник позивача в судове засідання не зявився, у клопотанні від 07.02.2017р. б/н просив суд розглядати справу без його участі у звязку з відсутністю коштів на відрядження представника. Як вбачається з позовної заяви, позов обґрунтований тим, що 17.10.2011р. між позивачем (виконавцем) та відповідачем (замовником) укладено договір на розробку проектної документації №13/10-2011, на виконання якого позивачем були надані відповідачу послуги по розробці проектної документації на загальну суму 1417722,11 грн. Однак, всупереч умовам договору, послуги були оплачені відповідачем лише частково, до сплати залишилося 354430,61 грн. 22.08.2014р. між позивачем (первісним кредитором) та ТОВ «НВО «Термосистеми» (новий кредитор) було укладено угоду про заміну кредитора у зобовязанні №УПТ-22/08, згідно якої первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги, належне первісному кредиторові і став кредитором за договором №13/10-2011 від 17.10.2011р., укладеним між первісним кредитором та ПП «Оліяр» на суму 354430,61 грн. У звязку з тим, що рішенням господарського суду Львівської області від 29.09.2015р. у справі №914/1814/15 угоду про заміну кредитора у зобовязанні №УПТ-22/08 від 22.08.2014р. було визнано недійсною, заборгованість відповідачем сплачена позивачу не була, останній звернувся з позовом до суду.

Представник відповідача в судове засідання зявився, просив у задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти заявленого позову зазначив, що заборгованість, яка є предметом спору та виникла за договором на підставі акту здачі-прийому проектної документації №11/06-2012 (враховуючи строк оплати за договором) мала бути здійснена до 22.06.2012р., відповідно строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду закінчився 23.06.2016р. Оскільки позовна заява подана після закінчення строку позовної давності для її прийняття, представник просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що неявка належним чином повідомленого позивача про час, дату та місце судового розгляду не перешкоджає вирішенню спору, оскільки, дослідивши наявні матеріали справи, суд визнав їх достатніми для того, щоб розглянути спір за цими матеріалами.

Заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

17.10.2011р. між позивачем (Виконавцем) та відповідачем (Замовником) укладено Договір на розробку проектної документації №13/10-2011 (надалі Договір), за умовами п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобовязання по розробці проектної продукції по темі: Реконструкція котельні для забезпечення обєктів ПП «Оліяр» тепловою енергією. Робочий проект, яку замовник зобовязується прийняти і сплатити.

Відповідно до п. 3.1. Договору, після виконання кожного етапу робіт виконавець направляє замовнику із супроводжувальним документом чотири комплекти проектно-кошторисної документації, накладну та акт здачі-приймання проектної продукції в двох примірниках. Датою приймання продукції вважається дата підписання накладної про передачу проектної продукції замовнику в повному обсязі.

На виконання зобовязань за Договором, позивачем була виготовлена, а відповідачем, в свою чергу, прийнята обумовлена Договором проектна документації, що підтверджується ОСОБА_1 №02/02-2012 здачі-прийому проектної документації за договором №13/10-2011 від 17.10.2011р. та ОСОБА_1 №11/06-2012 здачі прийому проектної документації за договором №13/10-2011 від 17.10.2011р.

Згідно п. 2.1., 2.2. Договору, вартість робіт, що виконуються за цим договором, складає згідно з протоколом узгодження договірної ціни (Додаток №4) 1417722,11 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 236287,02 грн. Оплата за розробку проектної продукції проводиться авансом 50% від вартості робіт, вказаної в п. 2.1. цього договору, що складає 708861,05 грн., зокрема, ПДВ 20% - 118143,51 грн. Термін оплати цього авансу за договором протягом 5 робочих днів з дня підписання цього договору на поточний рахунок виконавця. Остаточний рахунок проводиться шляхом перерахування замовником грошових коштів на поточний рахунок виконавця згідно рахунку.

Як встановлено судом на підставі наявних матеріалів справи, незважаючи на те, що ОСОБА_1 №11/06-2012 здачі прийому проектної документації за договором №13/10-2011 від 17.10.2011р. був підписаний сторонами і скріплений їх печатками 15.06.2012р., оплата наданих послуг на суму 354430,61 грн. здійснена відповідачем не була.

Постановою господарського суду міста Києва від 11.10.2016р. у справі №910/16646/16 ТОВ «Науково-промислове обєднання «Рассвет-Енерго» визнано банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру.

З рішення господарського суду Львівської області від 29.09.2015р. у справі №914/1814/15 судом також встановлено, що 22.08.2014р. між позивачем (первісним кредитором) та ТОВ «НВО «Термосистеми» (новий кредитор) було укладено Угоду про заміну кредитора у зобовязанні №УПТ-22/08, згідно якої первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги, належне первісному кредиторові і став кредитором за договором №13/10-2011 від 17.10.2011р., укладеним між первісним кредитором та ПП «Оліяр» на суму 354430,61 грн. На підставі зазначеного рішення суду Угоду про заміну кредитора у зобовязанні №УПТ-22/08 від 22.08.2014р. було визнано недійсною у звязку з відсутністю згоди боржника на заміну кредитора у зобовязанні. Рішення суду у справі №914/1814/15 не оскаржувалося та у встановленому законом порядку набрало законної сили.

На думку позивача, визнання недійсною угоди про заміну кредитора у зобовязанні та подальше невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань за Договором в частині повного розрахунку є підставою для стягнення з відповідача боргу в судовому порядку.

Відповідач в свою чергу проти позову заперечує, оскільки на його переконання, позовну заяву подано з пропуском строку позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку.

Положеннями ч. 1 ст. 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Факт надання передбачених Договором послуг позивачем та прийняття їх без зауважень відповідачем підтверджується документально.

Частиною ч. 1 ст. 903 ЦК України унормовано, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Однак, як свідчать матеріали справи, у строки встановлені п. 2.1. Договору, послуги замовником оплачені в повному обсязі не були.

У відповідності із ст. 193 ГК України, положення якої є аналогічні до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, у встановлений Договором строк, послуги у повному обсязі оплачені не були, відповідач вважається таким, що прострочив, а відтак зобовязаний здійснити погашення допущеної ним заборгованості.

Разом з тим, у задоволенні позову про стягнення з відповідача слід відмовити, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду.

Розглянувши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд вважає, що вказана заява є обґрунтованою.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом п. 2.2. Договору, остаточний розрахунок за надані послуги відповідач зобовязаний був провести протягом 5 банківських днів після підписання ОСОБА_1 здачі-приймання проектної продукції. Тобто, враховуючи, що ОСОБА_1 №11/06-2012 здачі прийому проектної документації за договором №13/10-2011 від 17.10.2011р. підписаний сторонами 15.06.2012р., здійснити оплату за одержані послуги відповідач повинен був по 22.06.2012р. включно, проте цього не зробив. Таким чином, строк позовної давності для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача 354430,61 грн. боргу за Договором закінчився 22.06.2015р.

У відповідності до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Як зазначив Пленум ВГС України в п. 4.4.1. постанови від 29.05.2013 р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 звірки взаємних розрахунків (відповідно до якого сторонами визнано існування у відповідача боргу за Договором у заявленому розмірі) був підписаний сторонами 31.12.2012р., відповідно строк позовної давності для звернення до суду з позовом з врахуванням цієї обставини закінчився 31.12.2015р.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Як свідчать матеріали справи, незважаючи на факт обізнаності з існуванням у відповідача боргу за Договором в розмірі 354430,61 грн., позивач починаючи з моменту прострочення відповідача (23.06.2012р.), а також підписання акту звірки взаємних розрахунків 31.12.2012р. та протягом трьох років з вказаних дат не вчиняв жодних дій щодо стягнення такої заборгованості в судовому порядку.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що зокрема, однією з підстав для звернення з даним позовом до суду являлося рішення господарського суду Львівської області від 29.09.2015р. у справі №914/1814/15 про визнання недійсною угоди про заміну кредитора у зобовязанні №УПТ-22/08 від 22.08.2014р.

Однак, згідно ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Таким чином, визнання недійсною в судовому порядку угоди про заміну кредитора у зобовязанні №УПТ-22/08 від 22.08.2014р. жодним чином не впливає на обчислення та перебіг позовної давності в цьому випадку.

Також переуступка права вимоги за угодою про заміну кредитора у зобовязанні №УПТ-22/08 від 22.08.2014р. не належить до істотних причин пропуску позивачем позовної давності, оскільки як вбачається з матеріалів справи, як до моменту укладення вказаної угоди, так і після набрання законної сили рішенням суду про визнання її недійсною (набрало законної сили 13.10.2015р.) в позивача було достатньо часу для звернення за захистом своїх прав до суду.

Долучена позивачем до позовної заяви роздруківка з електронної пошти із копією запиту на підтвердження дебіторської заборгованості від 27.05.2014р. не розцінюється судом як належний доказ визнання відповідачем 27.05.2014р. існування боргу, оскільки в матеріалах справи відсутні будь які докази, котрі б підтверджували, що відправник електронного листа (ОСОБА_2) на момент його відправки являвся уповноваженою особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором, по-друге, факт направлення вказаного запиту позивачу, представник відповідача заперечив в судовому засіданні та, по-третє, оригінал вказаного документу відсутній в матеріалах справи, незважаючи, що оригінали долучених до позову документів вимагалися судом від позивача. Відтак, в даному випадку запит, на який посилається позивачем не може свідчити про переривання строку позовної давності.

Враховуючи наведене суд зазначає, що з 22.06.2012р. (закінчення строку для виконання відповідачем обовязку за Договором в частині проведення повного розрахунку), та з 31.12.2012р. підписання сторонами ОСОБА_1 звірки взаємних розрахунків, позивачу, як стороні Договору було відомо про існування заборгованості, однак протягом трирічного строку позовної давності, останній до суду з відповідним позовом не звернувся, натомість позовна заява була скерована до суду поштовим звязком лише 19.01.2017р. (про що свідчить поштовий штемпель на конверті), тобто з пропуском строку позовної давності.

Як зазначив Пленум ВГС України в п. 2.2. Постанови від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки в процесі розгляду справи судом було встановлено, що відповідачем допущено прострочення виконання зобовязання за Договором на суму 354430,61 грн., позовна вимога про стягнення такої заборгованості є обґрунтованою, однак задоволенню не підлягає, оскільки позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

У відповідності до п. 3.3. постанови Пленуму ВГС України від 21.02.2013р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Враховуючи те, що ухвалами від 27.01.2017р., від 13.02.2016р. суд відстрочував позивачу сплату судового збору до наступних судових засідань, однак такий станом на 06.03.2017р. сплачений не був, судовий збір у розмірі 5316,46 грн. підлягає стягненню з позивача в дохід державного бюджету у звязку з відмовою у позові.

Керуючись ст.ст. 2, 4-3, 12, 32, 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-промислове обєднання «Рассвет-Енерго» (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 6; ) в дохід державного бюджету України 5316,46 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 10.03.2017 р.

Суддя Крупник Р.В.