РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2017 р. Справа № 903/744/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Тимошенко О.М.

суддів Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу позивача - Державної екологічної інспекції у Волинській області на рішення господарського суду Волинської області від 20.12.16 р.

у справі № 903/744/16 (суддя Шум Микола Сергійович )

позивач ОСОБА_1 екологічна інспекція у Волинській області

відповідач ОСОБА_2 акціонерне товариство "Волиньхолдінг"

про стягнення 41 722,83 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 (довіреність №3049/9 від 01.11.2016р.);

відповідача - ОСОБА_4 (довіреність №90/2016 від 07.12.2016р.).

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду від 20.12.2016 року у справі № 903/744/16 в позові Державної екологічної інспекція у Волинській області до Приватного акціонерного товариства "Волиньхолдінг" про стягнення 41 722,83 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Волинської області скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Волинської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Безпосередньо в судовому засіданні представники сторін повністю підтримали вимоги та доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 екологічною інспекцією у Волинській області в період з 29.03.2016р. по 15.03.2016р. проведено планову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства у галузі охорони атмосферного повітря ПрАТ "Волиньхолдинг" відповідно до наказу Державної екологічної інспекції у Волинській області від 23.02.2016р. № 46 та направлення від 25.03.2016р. №198.

За результатами вказаної перевірки складено акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами від 15.04.2016р. (далі - акт, а.с.15-23), в якому зафіксовано, що ПрАТ "Волиньхолдинг" здійснює викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення без відповідного дозволу на викиди, що є порушенням ст.11 Закону України "Про атмосферне повітря".

Приписом Державної екологічної інспекції у Волинській області №000030 від 22.04.2016р. (а.с.28) визначено дії, які необхідно вчинити для усунення порушень екологічного законодавства, зокрема, п.1 припису зобовязано ПрАТ "Волиньхолдинг" до 22.05.2016р. отримати дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря від стаціонарних джерел викидів, які знаходяться на фабриці з виробництва харчових продуктів ПрАТ" Волиньхолдинг" (Волинська обл., Луцький р-н, с. Смолигів, вул. Лісова, 3).

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 екологічна інспекція у Волинській області на підставі вищевказаної перевірки здійснила розрахунок розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря при відсутності дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря від стаціонарних джерел на ПрАТ "Волиньхолдинг" за період з 18.04.2011 р. по 02.09.2015 р., згідно з яким розмір шкоди складає 41 722,83 грн.

10.08.2016 року ОСОБА_1 екологічна інспекція у Волинській області звернулася до ПрАТ "Волиньхолдинг" з претензією №2305/3 про відшкодування збитків, заподіяних навколишньому природному середовищу внаслідок забруднення атмосферного повітря з розрахунком розміру збитків (а.с.31), яка залишена останнім без відповіді та належного реагування.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 екологічна інспекція у Волинській області звернулася до господарського суду з позовом про стягнення з ПрАТ "Волиньхолдинг" шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу в результаті викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря за відсутності дозволу на викиди, в розмірі 41 722,83 грн.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ПрАТ "Волиньхолдинг" збитків в розмірі 41 722,83 грн., однак відмовив їх стягненні на підставі ст.ст. 261,267 ЦК України з огляду пропуск строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відносини у галузі навколишнього природного середовища в Україні регулюються Конституцією України, міжнародними угодами України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до статті 6 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов'язком держави.

Відповідно до пункту "з" статті 20 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", до компетенції спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів і його органів на місцях належить подання позовів про відшкодування збитків заподіяних в результаті порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Органом, який уповноважений державою здійснювати контроль за додержанням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища є, у т.ч. ОСОБА_1 екологічна інспекція у Волинській області.

Відповідно до ч.5 ст.11 Закону України "Про охорону атмосферного повітря", викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, який видається територіальним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів за погодженням із територіальним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Порядок проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності, які отримали такі дозволи, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідний Порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002р. № 302 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку визначено, що дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами це офіційний документ, який дає право підприємствам, установам, організаціям та громадянам підприємцям експлуатувати об'єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, за умови дотримання встановлених відповідних нормативів граничнодопустимих викидів та вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин протягом визначеного в дозволі терміну. Дозвіл видається суб'єкту господарювання - власнику стаціонарного джерела викиду, з якого надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що здійснення викидів забруднюючих речових в атмосферне повітря допускається виключно після отримання відповідного дозволу, що видається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань екології та природних ресурсів, та після отримання якого у суб'єкта господарювання виникає право на забруднення атмосферного повітря із використання стаціонарних джерел забруднення. Видачею вказаного дозволу держава здійснює контроль за охороною природного навколишнього середовища, оскільки, такий дозвіл може бути виданий за наявності наступних умов: неперевищення протягом терміну їх дії встановлених нормативів екологічної безпеки; неперевищення нормативів допустимих викидів забруднюючих речовин стаціонарних джерел; дотримання вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин.

В свою чергу, згідно ч.1 ст.10 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" на суб'єкт господарювання, що здійснює викиди забруднюючих речових в атмосферне повітря, покладено обов'язок здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин; здійснювати контроль за обсягом і складом забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, і рівнями фізичного впливу та вести їх постійний облік тощо.

Таким чином, суб'єкт господарювання, який є власником (уповноваженою особою власника) стаціонарного джерела забруднення атмосферного повітря, зобов'язаний отримати дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря. Вказаний порядок розповсюджується і на об'єкти державної власності.

За нормами статті 33 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу спеціально уповноважених на те органів виконавчої влади віднесено до переліку видів порушень законодавства в галузі охорони атмосферного повітря.

Згідно статей 33, 34 Закону України "Про охорону атмосферного повітря" особи, винні, зокрема, у викидах забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу спеціально уповноважених на те органів виконавчої влади відповідно до закону, несуть відповідальність згідно з законом. Шкода, завдана порушенням законодавства про охорону атмосферного повітря, підлягає відшкодуванню у порядку та розмірах, встановлених законом.

Як встановлено судами обох інстанцій, позивачем зафіксовано факт викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами підприємства за відсутності дозволу на викиди, про що складено акт від 15.04.2016р.

При цьому, як вбачається, розрахунок розміру збитків заподіяних державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря зроблено відповідно до "Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря", затвердженої Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.12.2008р. №639 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 21.01.2009 за № 48/16064 (далі - Методика).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. Відсутність будь-якого з цих елементів виключає відповідальність у вигляді стягнення збитків, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 41 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Згідно частин 4, 5 статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів.

Статтею 69 даного Закону передбачено, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації, як правило, в повному обсязі без застосування норм зниження розміру стягнення та незалежно від збору за забруднення навколишнього природного середовища та погіршення якості природних ресурсів.

Відповідно до роз'яснення Вищого Арбітражного Суду №02-5/215 від 01.04.1994 р. "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди", крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду та самою шкодою.

Згідно п.6 даного роз'яснення, як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобовязанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.

Відповідно до Порядку організації та проведення перевірок субєктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України №464 від 10.09.2008р. акт перевірки це документ, який є, зокрема, носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства та його дотримання, а відтак, зазначений акт є належним доказом, в якому зафіксовано факт вчинення правопорушення природоохоронного законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту порушення відповідачем вимог чинного законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Зазначене не заперечується сторонами в судовому засіданні.

Водночас слід зазначити, що відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності (вх.№44890/16 від 09.12.2016р.)

Відповідно до п.п. 1.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі - Постанова Пленуму), позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з акту перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства від 15.04.2016 року згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи ПрАТ "Волиньхолдінг" серія А01 №331918, 18.04.2011 року відбулася зміна найменування юридичної особи з ВАТ "Волиньхолдінг" на ПрАТ "Волиньхолдінг". Тобто, дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря № -1 виданий на Фабрику виробництва харчових проду ВАТ "Волиньхолдінг" з 18.04.2011р. вважається недійсним. Таким чином підприємство ПрАТ "Волиньхолдінг" з 18.04.2011р. по 02.09.2015р. здійснювало викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря без відповідного на це дозволу (а.с. 15-17).

Відповідно до ч.8 ст.4-1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" (в редакції, чинній на момент зміни відповідачем найменування), однією з підстав для переоформлення документа дозвільного характеру є зміна найменування суб'єкта господарювання - юридичної особи або прізвища, імені, по батькові фізичної особи - підприємця. У разі виникнення підстав для переоформлення документа дозвільного характеру суб'єкт господарювання зобов'язаний протягом п'яти робочих днів з дня настання таких підстав подати дозвільному органу або державному адміністратору заяву про переоформлення документа дозвільного характеру разом з документом дозвільного характеру, що підлягає переоформленню, і відповідний документ, що підтверджує зазначені зміни (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців). Не перееоформлений в установлений строк документ дозвільного характеру є недійсним.

Отже, обовязок ПрАТ "Волиньхолдінг" про переоформлення дозволу № -1 на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, з терміном дії з 06.04.2010р. по 06.04.2015р., виданого на Фабрику виробництва харчових продуктів в с.Смолигів, Луцького району, настав з 18.04.2011р. до 22.04.2011р.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Як встановлено судами обох інстанцій, починаючи з 2011 року щорічно, ОСОБА_1 екологічна інспекція у Волинській області проводила перевірку за дотримання вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища ПрАТ "Волиньхолдінг", що підтверджується наявними в матеріалах справи наступними актами:

- Акт перевірки дотримання вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища ВАТ "Волиньхолдінг" від 23.11.11р. (проведена на підставі наказу від 07.11.11р. за № 232);

- Акт перевірки дотримання вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища ПрАТ "Волиньхолдінг" від 29.08.12р. (проведена на підставі наказу від 03.08.12р. за № 250);

- Акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо пово, відходами та небезпечними хімічними речовинами ПрАТ "Волиньхолдинг" проведеної в період з 25.06.13р. по 27.06.13р. (проведена на підставі наказу від 24.03.13р. за № 193);

- Акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства в охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо пово, відходами та небезпечними хімічними речовинами ПрАТ "Волиньхьхолдинг" проведеної в період з 13.02.14р. по 26.02.14р. (проведена на підставі наказу від 08.01.14р. за № 1).

Тобто, починаючи з 2011 року Інспекцією досліджувалось, в тому числі, питання щодо дотримання відповідачем вимог законодавства про охорону атмосферного повітря, зокрема, наявності та чинності дозволу на викиди забруднюючих речовин атмосферного повітря (по с. Смолигів, Луцького району) за №-1, терміном дії до 06.04.2015р.

Будь-яких порушень вимог законодавства про охорону атмосферного повітря за ПрАТ "Волиньхолдинг" ОСОБА_1 екологічною інспекцією у Волинській області в період з 2011 по 2014 років зафіксовано не було.

Відповідно до п. 1.9 роз`яснень Вищого господарського суду України за №02-5/744 від 27.06.2001р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з застосуванням законодавства про охорону навколишнього природнього середовища" перебіг строку позовної давності у спорах, повязаних із стягненням завданої природі шкоди, починається з дня, коли цей акт відповідно до вимог мав бути складений, тобто в даному випадку - з 23.11.2011 року.

Згідно з частиною другою - четвертою статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з відмітки суду про отримання позовних матеріалів, позовну заяву позивачем подано до господарського суду Волинської області 10.10.2016 року, що в свою свідчить про те, що позовна заява подана до суду після спливу трирічного строку позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п.2.2. Постанови Пленуму).

Враховуючи доведеність факту порушення відповідачем вимог чинного законодавства про охорону навколишнього природного середовища та зважаючи на те, що з позовом про стягнення з відповідача збитків, заподіяних державі в результаті викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без відповідного дозволу, позивач звернувся лише 10.10.2016 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Волинської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 20.12.2016 року у справі №903/744/16 - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Тимошенко О.М.

Суддя Огороднік К.М.