ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"06" березня 2017 р. Справа № 918/600/15

Суддя Андрійчук О. В., розглянувши скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства "Завод" Технопривод" на дії органу ДВС

у справі

за позовом ОСОБА_2

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Завод "Технопривод"

третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - розпорядника майна ОСОБА_1 акціонерного товариства "Завод "Технопривод" ОСОБА_3

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 79 150,00 грн,

Представники учасників судового процесу:

від позивача (стягувача): ОСОБА_4, дов. від 14.09.2015 року

від відповідача (боржника): ОСОБА_5, дов. від 30.11.2016 року

від органу ДВС: ОСОБА_6, дов. від 06.03.2017 року

арбітражний керуючий: ОСОБА_3В, ОСОБА_7, дов. від 29.06.2016 року

ВСТАНОВИВ:

03.06.2015 року до Господарського суду Рівненської області від ОСОБА_2 надійшла позовна заява від 28.05.2015 року про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 79 150,00 грн.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.07.2015 року позов задоволено частково та стягнено з ОСОБА_1 акціонерного товариства "Завод "Технопривод" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 59 520,80 грн.

Цим же рішенням стягнено з ОСОБА_1 акціонерного товариства "Завод "Технопривод" в доход Державного бюджету судовий збір в розмірі 1 827,00 грн.

17.08.2015 року на виконання вказаного рішення Господарським судом Рівненської області видано накази.

07.02.2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду боржник, не погоджуючись з діями державного виконавця, вчиненими в ході примусового виконання наказу № 918/600/16 від 17.08.2015 року, подав відповідну скаргу.

Ухвалою суду від 08.02.2017 року скаргу призначено до розгляду в судовому засіданні на 20.02.2017 року.

Ухвалою суду від 20.02.2017 року розгляд скарги відкладено на 06.03.2017 року.

Представниками органу ДВС, стягувача, розпорядником майна заперечено проти вимог скарги, оскільки дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а відтак орган ДВС мав право вчиняти дії, спрямовані на примусове виконання судового рішення.

Суд, розглянувши скаргу, встановив таке.

17.08.2015 року на виконання рішення суду від 16.07.2015 року у справі № 918/600/15 видано наказ, яким стягнено з ОСОБА_1 акціонерного товариства "Завод "Технопривод" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 59 520,80 грн.

22.12.2016 року постановою органу ДВС відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу № 918/600/15 від 17.08.2015 року.

22.12.2016 року постановою органу ДВС вказаний наказ у порядку ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження" приєднано до зведеного виконавчого провадження.

22.12.2016 року органом ДВС у рамках зведеного виконавчого провадження винесено постанову про арешт майна боржника.

29.12.2016 року органом ДВС у рамках зведеного виконавчого провадження винесено постанову про арешт коштів боржника.

Як вбачається із скарги, остання обґрунтована тим, що з моменту порушення провадження у справі про банкрутство, зокрема арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження майном, можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство, у звязку з чим дії органу ДВС щодо накладення арешту на грошові кошти та майно боржника є незаконними.

Враховуючи викладене, скаржник просить суд визнати дії органу ДВС незаконними, скасувати постанови органу ДВС про накладення арешту на грошові кошти і майно боржника та зобовязати орган ДВС здійснити дії із внесення відомостей про скасування вказаних постанов до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 12.03.2015 року порушено провадження у справі №918/111/15 про банкрутство ОСОБА_1 акціонерного товариства "Завод "Технопривод", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, протягом якого забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах, забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій, не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій, зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Оголошення про порушення справи про банкрутство боржника опубліковано на сайті Вищого господарського суду України 13.03.2015 року за № 15664.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 6, 7 ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє органи державної виконавчої служби за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах. Під час процедури розпорядження майном боржнику дозволяється задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з ч. 5 цієї статті не поширюється дія мораторію. Задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, допускається лише в межах провадження у справі про банкрутство. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

У свою чергу, згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється, зокрема на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне та інше соціальне страхування. Стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобовязаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор). Звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника. Під час процедури розпорядження майном боржнику дозволяється задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з ч. 5 цієї статті не поширюється дія мораторію.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що дія мораторію не поширюється на виплату заробітної плати, тобто законодавчо встановленої заборони на звернення стягнення на майно боржника для задоволення вимог кредиторів, на які дія мораторію не поширюється, немає. Отже, задоволення таких вимог може відбутися як за рахунок грошових коштів, так і майна боржника (Закон вказані поняття не ототожнює, розуміючи під "майном" усі рухомі та нерухомі об'єкти, окрім грошових коштів), однак при застосуванні різного контролю: при стягненні на грошові кошти контроль покладається на арбітражного керуючого (розпорядника майна), а при стягненні на майно - на господарський суд.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.07.2015 року стягнено з ОСОБА_1 акціонерного товариства "Завод "Технопривод" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Судом встановлено, що між сторонами у цій справі виник спір із приводу порушення відповідачем законодавства про оплату праці з передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України підстав.

Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобовязання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанови Верховного Суду України у справах № 6-109цс12 від 03.10.2012 року, № 6-121цс12 від 17.10.2012 року, № 6-124цс12 від 31.10.2012 року, № 6-135цс12 від 07.11.2012 року, № 6-132цс № 6-126цс12, 6-139цс12 від 14.11.2012 року).

Крім того, Верховний Суд України у постанові № 6-76цс14 від 02.07.2014 року зазначив, що згідно із Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (ч. 6 ст. 12 у редакції Закону від 13.07.2002 року, ч. 5 ст. 19 у редакції Закону від 18.01.2013 року, які були чинними на час існування спірних правовідносин) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обовязку сплатити зазначені кошти.

Враховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні прирівнюється до вимог про виплату заробітної плати, на які дія мораторію не поширюється.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом. Виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій за рішеннями про виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю особи, авторської винагороди, повернення невикористаних та своєчасно неповернутих коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, рішеннями немайнового характеру, у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника).

Отже, мораторій на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги ОСОБА_2, а тому виконавче провадження не підлягає зупиненню, незважаючи на те, що відносно боржника порушено справу про банкрутство, а відтак орган ДВС зобов'язаний вчиняти дії, спрямовані на примусове виконання судового рішення, у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".

Так, за ст. 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Пунктом 7 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Також, слід зазначити, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом, зокрема винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна (ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження").

Отже, виходячи із системного аналізу вимог Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", орган ДВС мав право накласти арешт на грошові кошти і майно боржника з метою примусового виконання рішення Господарського суду Рівненської області у справі № 918/600/15 від 16.07.2015 року та виданого на його виконання наказу.

Крім того, станом на дату розгляду скарги судом не встановлено перебування виконавчого документа у цій справі на етапі безпосереднього стягнення на грошові кошти чи майно боржника, яке, як зазначалося, має відбуватися під контролем арбітражного керуючого та господарського суду відповідно, отже скаржником не доведено порушень вимог ст. 19 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"

Стосовно вимоги скаржника про зобов'язання органу ДВС здійснити дії із внесення відомостей про скасування відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру обтяжень рухомого майна, внесених за твердженням скаржника на підставі постанови про накладення арешту на все майно боржника від 22.12.2016 року, то за відсутності підстав для скасування вказаної постанови в розрізі наказу Господарського суду Рівненської області № 918/600/15 від 17.08.2015 року, відсутні й підстави для задоволення відповідної вимоги.

Крім того, суд зазначає, що підстави для задоволення такої вимоги відсутні також з огляду на те, що постанова про накладення арешту на майно боржника від 22.12.2016 року винесена щодо 7 виконавчих документів, тоді як суд розгляду скаргу в межах лише одного наказу господарського суду, а відтак не може прийняти рішення щодо постанови в цілому, у тому числі записів, внесених на її підставі.

Суд вважає також за необхідне зазначити, що скаржник, ставлячи вимогу про зобов'язання органу ДВС здійснити дії із внесення відомостей про скасування відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру обтяжень рухомого майна, жодних належних та допустимих доказів (витягів з відповідних реєстрів) в обґрунтування наявності таких записів та підстав їх внесення, як це передбачено вимогами ст.ст. 33, 34 ГПК України, суду не надав.

Зважаючи на викладене, судом не виявлено порушень вимог чинного законодавства в діях органу ДВС, пов'язаних із примусовим виконанням рішення Господарського суду Рівненської області у справі № 918/600/15 від 16.07.2015 року.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 115 ГПК України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Згідно з приписами ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України Про міжнародні договори України і ст. 4 ГПК України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

У силу вимоги ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року у справі "Шмалько проти України" суд наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби ст. 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити ст. 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

При цьому, Європейський суд з прав людини допускає, що затримки у виконанні рішення можуть бути обґрунтовані за окремих обставин, проте державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на вибачення за невиплату боргу за рішенням, а затримки не можуть бути такими, що зводять нанівець право, що захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. § 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бакай та інші проти України від 09.11.2004 року).

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі Агрокомплекс проти України від 06.10.2011 року існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для законного сподівання на виплату такої заборгованості і становить майно цієї особи у значенні ст. 1 Першого протоколу (Бурдов проти Росії та інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирного володіння майном, як це передбачено п. 1 ст. 1 Першого протоколу (справа ОСОБА_8 проти України, рішення від 15.10.2009 року).

Таким чином, рішення Господарського суду Рівненської області у справі № 918/600/15 від 16.07.2015 року, яке є остаточним і обов'язком до виконання, підлягає примусовому виконанню у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", оскільки мораторій на вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не поширюється, у тому числі шляхом накладення арешту на майно (кошти) боржника та їх подальшого стягнення для задоволення вимог стягувача за виконавчим документом під контролем арбітражного керуючого та господарського суду.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

З огляду на викладене, суд визнає доводи скаржника неправомірними, а його скаргу такою, що підлягає відхиленню.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 86, 121-2 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства "Завод "Технопривод" на дії державного виконавця Рівненського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області відхилити.

2. Ухвала може бути оскаржена у встановленому ГПК України порядку.

Суддя Андрійчук О.В.