ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"09" березня 2017 р. справа № 926/638/14

За заявою арбітражного керуючого ОСОБА_1 ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю Фра-М

про відновлення пропущеного строку для предявлення наказу до виконання та видачу дубліката виконавчого листа у справі № 926/638/14.

У справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фра-М

до Обласного комунального підприємства Буковина-Фарм

про стягнення боргу в сумі 131002,83 грн.

Суддя С.О. Миронюк

представники:

від стягувача не зявився.

від боржника - не зявився.

від органу ДВС - не зявився.

ВСТАНОВИВ: 28.05.2014 р. господарським судом Чернівецької області винесено рішення по справі № 926/638/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фра-М до Обласного комунального підприємства Буковина-Фарм про стягнення боргу згідно Договору поставки товару № 316/ІФ від 05.06.2009 р. в сумі 131002,83 грн., що складається з 125601,60 грн. основної заборгованості, 2283,54 грн. пені, 521,20 грн. 3% річних та 2596,49 грн. інфляційних втрат, яким позов задоволено з покладанням судового збору в розмірі 2620,06 грн. на відповідача.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.07.2014 р. рішення Господарського суду Чернівецької області від 28.05.2014 р. у справі № 926/638/14 залишено без змін, а апеляційну скаргу Обласного комунального підприємства Буковина-Фарм без задоволення.

На виконання рішення господарського суду Чернівецької області та постанови Львівського апеляційного господарського суду 10.09.2014 р. видано Наказ про примусове виконання рішення.

27.02.2017 р. ліквідатор позивача звернувся до господарського суду Чернівецької області із заявою № 02-01/25/233 від 21.02.2017 року в якій просить поновити строк пред'явлення наказу до виконання та видати дублікат наказу по справі № 926/638/14 від 10.09.2014 р., в звязку із втратою оригіналу виконавчого документу.

В обґрунтування своєї заяви ліквідатор позивача посилається на те, що наказ по справі № 926/638/14 не був предявлений до виконання, оскільки, адміністративні приміщення знаходились за адресою: м. Донецьк, Проспект Полеглих Комунарів, 95-б, представниками незаконних озброєних формувань майно та документація були розграбовані та знищені.

Ухвалою суду від 28.02.2017 р. призначено розгляд скарги на 09.03.2017 р. у відповідності до вимог ст. 119 та 120 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 09.03.2017 р. представники стягувача, боржника та органу ДВС у судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду даної заяви по суті.

Дослідивши матеріали справи, заяву та проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заяви з наступних підстав.

Частиною 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі пропуску строку для предявлення наказу до виконання з причин, визнаних господарським судом поважними, пропущений строк може бути відновлено. При цьому, причини поважності пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання оцінюються судом, виходячи з обґрунтування поважності цих причин та наданих заявником доказів на їх підтвердження. Разом з тим, за приписами частини 2 статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" стягувач має право, окрім іншого, подати заяву про видачу дубліката виконавчого документа та про поновлення строку його пред'явлення до виконання.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість боржника перед стягувачем на загальну суму 131002,83 грн. виникла ще у 2014 році. Як вже було зазначено вище, рішенням господарського суду Чернівецької області від 28.05.2014 р. позов був задоволений, а на виконання рішення 10.09.2014 р. стягувачеві був виданий відповідний наказ.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Обовязковість рішень суду закріплена також й в статті 129 Конституції України.

Правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права визначено в Законі України Про судоустрій та статус суддів, в частині другій статті 13 якого встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Статтею 115 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства.

Згідно із статтею 19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями взятих на себе зобовязань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини (далі Європейський суд).

Стаття 6 Конвенції закріплює право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Горнсбі проти Греції наголосив на гарантоване статтею 6 Конвенції право на суд, яке повинно розцінюватися не лише в аспекті права особи звернутися до суду за захистом своїх прав, а і як обовязковість боржника до виконання судового рішення. Викладене означає, що виконання судового рішення є невідємною частиною судового процес з метою забезпечення положень названої статті Конвенції (права на суд).

Окрім того, у пунктах 18, 23 рішення Європейського суду від 12.05.2011 року у справі Ліпісвіцька проти України однозначно визначено про те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у звязку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, зазначених в пункті 1 статті 6 Конвенції щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Сукупний аналіз рішень Європейського суду у справах Алпатов та інші проти України, Робота та інші проти України, Варава та інші проти України, ПМП Фея та інші проти України достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 124 Конституції України.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року №5- рп/2013 також зазначив, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист, невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

В контексті викладеного суд зазначає, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обовязкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невідємна частина судового розгляду (Рішення Європейського суду у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року).

Відповідно до Закону України Про виконавче провадження державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, як, зокрема: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Частиною 2 статті 24 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред'явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Згідно з частиною першою статті 53 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк. Статтею 119 Господарського процесуального кодексу України, яка являється спеціальною правовою нормою, передбачено, що у разі пропуску строку для предявлення наказу до виконання з причин, визнаних господарським судом поважними, пропущений строк може бути відновлено. Заява про відновлення пропущеного строку подається до господарського суду, який прийняв судове рішення.

Відповідно до статті 120 цього ж Кодексу у разі втрати наказу господарський суд може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред'явлення наказу до виконання. Про видачу дубліката наказу виноситься ухвала. До заяви про видачу дубліката наказу мають бути додані: довідка установи банку, державного виконавця чи органу зв'язку про втрату наказу; при втраті наказу стягувачем - довідка стягувача, підписана керівником чи заступником керівника та головним (старшим) бухгалтером підприємства, організації, що наказ втрачено і до виконання не пред'явлено.

Враховуючи наведене, судом визнається поважною причиною пропуск строку для предявлення наказу до виконання. Окрім того, незадоволення заяви призвело би до незаконного збагачення боржника на суму позову за рахунок стягувача, що є також недопустимим. За таких обставин суд дійшов висновку, що задоволення заяви є не тільки законним, але й справедливим результатом її розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 119, 120 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

1. Заяву арбітражного керуючого ОСОБА_2 від 21.02.2017 р. задовольнити.

2. Поновити пропущений Товариством з обмеженою відповідальністю Фра-М строк для предявлення наказу господарського суду Чернівецької області від 10.09.2014 року № 926/638/14 до виконання.

3. Видати дублікат наказу господарського суду Чернівецької області від 10.09.2014 року № 926/638/14 6.

Суддя С.О. Миронюк