КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2017 р. Справа№ 910/18624/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2016

у справі № 910/18624/16 (суддя - Отрош І.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ»

про визнання договору недійсним

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Ляшко О.В., довіреність б/н від 18.01.2017

від відповідача-1: Поліщук К.В., довіреність №824 від 14.11.2016, Медведь А.В., довіреність б/н від 05.01.2016

від відповідача-2: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «ТММ-Енергобуд» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (відповідач-1 у справі), Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ» (відповдіач-2 у справі) про визнання договору поруки №ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на фіктивність спірного правочину, оскільки, на думку позивача, сторони договору поруки - відповідачі у справі, не мали наміру настання правових наслідків, обумовлених договором поруки, оскільки укладений договір не відповідає меті господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ» та його фінансовій спроможності виконати зобов'язання за договором, що відповідно до ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання спірного договору недійсним. Окрім того, позивач стверджує, про порушення Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк» банківської таємниці, оскільки при укладенні договору поруки були розголошені відомості щодо Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2016 у позові відмовлено, у зв'язку з недоведеністю та необгрунтованістю позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Приватне акціонерне товариство «ТММ-Енергобуд» подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2016 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив дійсні обставини справи та правовідносини, що склались між сторонами, у зв'язку з чим дійшов невірного висновку про відсутність підстав для визнання договору поруки недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2016 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2016 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Дикунська С.Я. та призначено розгляд справи на 18.01.2017.

17.01.2017 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» надійшов відзив (вх. №09-11/719/17) на апеляційну скаргу, в якому відповідач-1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2016 залишити без змін.

18.01.2017 судове засідання у справі №910/18624/16 не відбулось у зв'язку з повідомленням про замінування будівлі та проведенням оперативно-розшукових заходів. Розгляд справи ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2017 було призначено на 15.02.2017.

Київським апеляційним господарським судом, враховуючи клопотання відповідача-1, 15.02.2017 було відкладено розгляд справи відповідно до ст. 77 ГПК України на 01.03.2017 в межах строку вирішення справи, який на підставі клопотання відповідача був продовжений судом згідно з ст. 69 ГПК України, про що винесено відповідну ухвалу.

У судовому засіданні 01.03.2017 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2016 та прийняти нове рішення про задоволення позову повністю.

Представники Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» у судовому засіданні 01.03.2017 заперечили проти доводів апеляційної скарги позивача з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просять рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2016 залишити без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ» не скористалось правом участі в судовому засіданні 01.03.2017, про причини неявки не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача-2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, беручи до уваги відсутність заяв та клопотань про відкладення розгляду спору, враховуючи закінчення встановлених ст. 102 ГПК України строків розгляду справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ».

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

28.05.2008 між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (в подальшому перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», банк за договором, відповідач-1 у справі) та Закритим акціонерним товариством «ТММ-Енергобуд» (яке перейменовано на Приватне акціонерне товариство «ТММ-Енергобуд», клієнт за договором, позивач у справі) укладено Генеральний договір № ЮР/08-22 про відкриття акредитивів (а.с. 101-109 том 1), предметом якого згідно п. 1.1. є порядок визначення сторонами умов акредитивів, встановлення порядку відкриття акредитивів та здійснення операцій за відкритими акредитивами, визначення прав і обов'язків сторін у зв'язку з відкриттям акредитивів та під час здійснення операцій за відкритими акредитивами, визначення комісій та процентів, які клієнт зобов'язаний сплатити на користь банку (виконуючого банку/фінансуючого банку) за відкриття акредитивів та за здійснення операцій за відкритими акредитивами, їх розміру та порядку сплати або порядку їх визначення в майбутньому згідно з заявами про відкриття акредитивів та погоджених банком специфікацій, встановлення порядку відшкодування клієнтом банку всіх сум, що були сплачені та/або фінансуючому банку за свій рахунок у зв'язку з відкриттям акредитивів та здійснення операцій за відкритими акредитивами, тощо.

Пунктом 1.5 Генерального договору визначено, що у будь-якому разі строк дії акредитивів та фінансування за акредитивами не може перевищувати 28.05.2014 року.

В подальшому до п.1.5 Генерального договору сторонами були внесені зміни шляхом укладення Додаткової угоди № 23 від 26.12.2013 (а.с. 110-112 том 1). Так, відповідно до п. 1.5. Генерального договору (в редакції додаткової угоди № 23) банк припиняє фінансувати акредитиви після дня закінчення кожного відповідного періоду фінансування за акредитивами. Строк фінансування за Акредитивами був продовжений, при цьому строк дії Акредитивів та фінансування за акредитивами не може перевищувати 10.10.2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд» за Генеральним договором № ЮР/08-22 про відкриття акредитивів, 26.12.2013 між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (кредитор за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ» (поручитель) було укладено договір поруки №ЮР/08-22/П-2 (а.с. 113-114 том 1), відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником (Приватним акціонерним товариством «ТММ-Енергобуд») зобов'язань за Генеральним договором №ЮР/08-22 про відкриття акредитивів від 28.05.2008.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки №ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником в повному обсязі; поручитель відповідає в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат кредитора, тощо.

Згідно з п. 1.3 договору поруки у разі порушення боржником зобов'язання, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає право кредитора вимагати виконання зобов'язання в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від кожного з них окремо.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 порукою за цим договором забезпечується виконання наступних зобов'язань боржника перед кредитором: повернути кредит у розмірі визначеному у Генеральному договорі або в день закінчення кожного відповідного періоду фінансування за акредитивом, а у випадках, передбачених Генеральним договором, повернути кредит в інші строки, визначені Генеральним договором; з дня сплати банком за рахунок власних коштів будь-яких сум за акредитивом або з дня порушення строків та/або розмірів формування покриття сплачувати заставодержателю проценти за платіж за акредитивом/проценти за порушення строків та/або розмірів формування покриття у розмірі 12,5% річних з розрахунку 360 днів у році від сплаченої заставодержателем та невідшкодованої суми до дня повного відшкодування на користь заставодержателя сум, сплачених останнім за акредитивом за свій рахунок, або до дня виконання умов п. 3.1 цього договору; за несвоєчасне виконання обов'язків з повернення кредиту, здійснення плати за кредит, інших платежів, передбачених Генеральним договором, сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення; у випадках, передбачених Генеральним договором; повернути кредит та здійснити плату за кредит достроково або в інші строки, передбачені Генеральним договором, а також здійснити інші платежі, передбачені Генеральним договором; сплатити/компенсувати кредитору у повному обсязі всі та будь-які підтверджені витрати кредитора (незалежно від їх розміру), які кредитор понесе під час та/або у зв'язку з реалізацією своїх прав кредитора за Генеральним договором.

Згідно з п. 2.2 договору поруки у разі внесення змін до договору, з якого випливає зобов'язання, що мають наслідком збільшення обсягу відповідальності поручителя, поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов'язання в розрізі таких змін за умови, якщо поручитель письмово погодився із такими змінами у зобов'язанні.

Пунктом 2.3 договору поруки визначено, що будь-які інші зміни у зобов'язанні, які не пов'язані із збільшенням обсягу відповідальності поручителя за цим договором, жодним чином не впливають на обов'язки поручителя за цим договором і не потребують його згоди.

У п. 6.1. договору поруки сторонами погоджено, що порука за цим договором припиняється з припиненням зобов'язання.

З наявних матеріалів справи, колегією суддів досліджено, що у зв'язку з існуванням у Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд» заборгованості за Генеральним договором № ЮР/08-22 про відкриття акредитивів від 28.05.2008, Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», як кредитор за зобов'язанням, звернувся за захистом своїх прав та інтересів до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ» про солідарне стягнення існуючої заборгованості. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2014 у справі № 904/9359/14 (а.с. 115-119 том 1), яке залишене без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.02.2015, стягнуто солідарно з Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ» заборгованість за Генеральним договором № ЮР/08-22 про відкриття акредитивів від 28.05.2008.

19.02.2015 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на підставі заяви Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№46594034 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2015 у справі № 904/9359/14 (а.с. 120-123 том 1).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач (боржник за Генеральним договором № ЮР/08-22 про відкриття акредитивів від 28.05.2008) зазначив, що при укладенні договору поруки №ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013, сторони не мали наміру настання обумовлених договором правових наслідків, оскільки рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2014 у справі № 904/9359/14 заборгованість за Генеральним договором № ЮР/08-22 про відкриття акредитивів стягнуто солідарно з Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ», однак банк звернувся до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження по відношенню лише до одного боржника - Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд», а не до поручителя. Відтак, оскільки Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» не було вчинено жодних дій щодо стягнення заборгованості з солідарного боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ», а останнім, як поручителем не вчинено жодних дій, спрямованих на добровільне виконання вказаного рішення суду, позивач вважає, що договір поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 є фіктивним у відповідності до ст. 234 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Приписами ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як унормовано ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Колегія суддів зазначає, що оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язань і при цьому водночас сама має зобов'язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов'язання та про договори.

Згідно ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи договору поруки, він вчинений у письмовій формі та укладений від імені ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» заступником Голови Правління Школяренком Костянтином Олександровичем, який діяв на підставі довіреності та від імені ТОВ «Агро-Топ» директором товариства Львовом Олександром Львовичем. Спірний договір підписаний уповноваженими представниками сторін, підписи яких засвідчені печатками юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов'язання), до істотних умов договору поруки слід віднести: визначення зобов'язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, а ч. 2 ст. 554 ЦК встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; відомості про сторони: кредитора і поручителя; відомості про боржника.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем з метою забезпечення належного виконання боржником зобов'язань перед кредитором. Порука створює права для кредитора отримати задоволення своїх вимог за рахунок поручителя та обов'язки для поручителя виконати забезпечене порукою зобов'язання.

Дослідивши зміст спірного правочину, колегією суддів встановлено, що сторони шляхом вільного волевиявлення у письмовій формі визначили всі істотні умови, необхідні для такого виду договорів, як договір поруки; договір не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Враховуючи приписи ст. 203 ЦК України договір повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1-2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний недійсним будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Разом з цим, у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2014 у справі № 904/9359/14, яке залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.02.2015, та набрало законної сили 16.02.2015 судом встановлено, що 18 вересня 2014 року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» направляло Приватному акціонерному товариству «ТММ-Енергобуд», відповідно до п. 3.1. договору поруки, вимогу про повернення заборгованості за Генеральним договором про відкриття акредитиву, якою просив негайно сплатити суму заборгованості.

Тобто, банком вчинялись дії з метою створення правових наслідків, які обумовлювались договором поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013, а саме з метою отримання виконання грошового зобов'язання за рахунок поручителя. Вчинення таких дій, окрім того підтверджується і поданням позову банком не лише до Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд», як боржника, але і до ТОВ «Агро-Топ», як поручителя, про солідарне стягнення з них існуючої заборгованості.

Наведене свідчить, що банком, як кредитором у зобов'язанні, з метою отримання задоволення своїх грошових вимог були вчинені дії, обумовлені окрім того, і спірним договором поруки, а відтак при укладенні договору поруки сторони усвідомлювали правові наслідки, обумовлені даним правочином, та відповідно уклали його з метою їх настання, зокрема, з метою отримання кредитором права задоволення власних вимог за рахунок поручителя. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що оскільки боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, то кредитор на власний розсуд має право на пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання повністю або частково як від боржника та поручителя разом, так і від кожного з них окремо.

Крім того, позивач у позовній заяві зазначав, що поручитель за договором поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ» є суб'єктом господарювання та здійснює підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку. Позивач стверджує, що укладення договору поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013, який спрямований не на отримання прибутку, а на збільшення розміру боргових зобов'язань поручителя, суперечить меті підприємницької діяльності відповідача-2, а його фінансовий стан на момент укладення договору поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 свідчив про неможливість виконання ним зобов'язань, прийнятих за договором, що також свідчить про відсутність у сторін наміру створення правових наслідків, обумовлених вказаним договором поруки.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що чинним законодавством України не передбачено імперативного обов'язку укладати договори поруки на відплатній основі з метою отримання прибутку, оскільки ст. 558 ЦК України передбачає лише право, а не обов'язок, сторін визначити оплатність послуг поручителя, та не заборонено виступати поручителем безвідплатно на підставі ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, відповідно до якої сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини свої відносини на власний розсуд.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що відповідно до ст. 556 ЦК України після виконання поручителем перед кредитором зобов'язання боржника, забезпеченого порукою, саме поручитель набуває прав кредитора у цьому зобов'язанні і отримує право вимагати від боржника його виконання. Таким чином, майнові інтереси поручителя після виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою, залишаються захищеними, оскільки в подальшому він набуває статусу кредитора у грошовому зобов'язанні, яке для боржника залишається обов'язковим до виконання.

Посилання позивача на фінансовий стан поручителя, а саме на розмір його статутного капіталу, який свідчив про неможливість виконання ним зобов'язань за договором поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013, є також безпідставним, оскільки фактично метою створення статутного капіталу товариства є не лише забезпечення господарської діяльності товариства, але і забезпечення існування мінімального розміру майна, що гарантуватиме інтереси кредиторів товариства. При цьому, розмір статутного капіталу товариства відповідно до вимог чинного законодавства може змінюватись учасниками товариства, а фінансовий стан юридичної особи залежить не лише від його статутного капіталу, а і від результатів його виробничої, комерційної та фінансово - господарської діяльності. Однак, позивачем не надано належних доказів (фінансової чи іншої звітності ТОВ «Агро-Топ»), які б підтверджували б його незадовільний фінансовий стан та неможливість виконання грошових зобов'язань на момент укладання спірного договору.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів відхиляє твердження позивача, що договір поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 є фіктивним та укладений відповідачами без наміру створення правових наслідків, оскільки належними та допустимими доказами позивач не довів, що сторони оспорюваного правочину не мали наміру створення правових наслідків, характерних для договору поруки.

Окрім того, позивач стверджує що справжньою метою укладення між Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Топ» договору поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 є зміна підсудності розгляду справи про стягнення заборгованості з Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд» за Генеральним договором № ЮР/08-22 про відкриття акредитивів від 28.05.2008.

Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України та п. 1.3. договору поруки, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що відповідно до договору та ч. 1 ст. 543 ЦК України означає право кредитора вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також справи про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Таким чином, якщо позивач звертається з позовом до кількох відповідачів, які мають місцезнаходження на території різних областей, позов може бути подано до господарського суду за місцезнаходженням одного з відповідачів, при цьому процесуальне законодавство надає позивачу право на власний розсуд обирати суд, в якому буде здійснюватись розгляд справи, за місцезнаходженням одного з відповідачів.

Як встановлено судом вище, ТОВ «Агро-Топ» є поручителем на підставі договору поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 за виконання позивачем зобов'язань за Генеральним договором № ЮР/08-22 про відкриття акредитивів від 28.05.2008, та в силу положень законодавства України та умов договору поруки несе солідарну відповідальність за невиконання позивачем своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором перед відповідачем 1.

За таких обставин, кредитор (відповідач 1) вправі подати позов про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника (позивача) та поручителя (відповідача 2), та, при цьому, законодавством України передбачено право позивача, у випадку різного територіального місцезнаходження відповідачів, подати вказаний позов до господарського суду за місцезнаходженням одного з відповідачів за власним вибором.

З огляду на викладене, Господарський суд міста Києва правомірно дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість тверджень позивача про укладення спірного договору поруки з метою зміни підсудності спору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про безпідставність тверджень позивача як підставу для недійсності договору розголошення банком банківської таємниці, а саме розголошення відомостей про боржника, його фінансові зобов'язання тощо.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; 3) фінансово-економічний стан клієнтів; 4) системи охорони банку та клієнтів; 5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; 6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; 7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; 8) коди, що використовуються банками для захисту інформації. Інформація про банки чи клієнтів, що збирається під час проведення банківського нагляду, становить банківську таємницю.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: 1) обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; 2) організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; 3) застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; 4) застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом.

Відповідно до п. 5.1.1 договору поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013 поручитель повністю ознайомився з договором, з якого випливає зобов'язання, виконання якого забезпечене порукою за цим договором, всі умови цього договору йому зрозумілі. Поручитель цим попередньо безвідклично погоджується забезпечувати виконання зобов'язання у випадку заміни боржника за Генеральним договором незалежно від підстав такої заміни, в тому числі, але не виключно, у випадку заміни боржника за Генеральним договором, що пов'язана з реорганізацією боржника в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Разом з цим, наведені приписи цивільного законодавства України не передбачають визнання недійсним договору поруки з підстав розголошення банківської таємниці, водночас, розкриття банком банківської таємниці є підставою для відповідальності банку у порядку, встановленому законодавством (відповідно до ст. 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства України, колегія суддів визнає правомірним та обґрунтованим висновок Господарського суду міста Києва про відсутність підстав для визнання недійсним договору поруки № ЮР/08-22/П-2 від 26.12.2013, відповідно про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно з приписами ч.1 ст. 49 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта, позивача у справі.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ТММ-Енергобуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2016 у справі №910/18624/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2016 у справі №910/18624/16 залишити без змін.

3. Справу №910/18624/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська