ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2017 р. Справа № 922/4074/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Медуниця О.Є. , суддя Пушай В.І.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Голосної А.В. (довіреність №11 від 04.01.2017)

відповідача - Єфременка О.М. (директор)

розглянувши у відкритому судового засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства "Тролейбусне депо №3", м. Харків (вх. №534 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2017 у справі №922/4074/16

за позовом Комунального підприємства "Тролейбусне депо №3", м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізюмське АТП", м. Ізюм, Харківська область

про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року Комунальне підприємство "Тролейбусне депо № 3" звернулось до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізюмське АТП" про визнання недійсним Договору купівлі-продажу №9/227522 від 13.10.2015 та застосування наслідків недійсності договору у вигляді двосторонньої реституції.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.01.2017 по справі №922/4074/16 (суддя Добреля Н.С.) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вважає, що рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2017 по справі №922/4074/16 є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального права та не відповідає фактичним обставинам справи. При цьому на думку позивача, суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі. Скаржник також звернувся до суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 клопотання Комунального підприємства "Тролейбусне депо №3", м. Харків про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено та прийнято апеляційну скаргу позивача до провадження. Розгляд скарги призначено на 07 березня 2017 р. о 10:00 год.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав. Його уповноважений представник - директор Ефременко О.М. у судовому засіданні 07.03.2017 просив рішення суду першої інстанції у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення, як необґрунтовану.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, заслухавши уповноважених представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Комунального підприємства "Тролейбусне депо №3", м. Харків (вх. №534 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2017 у справі №922/4074/16 задоволенню не підлягає, з огляду на нижченаведене.

Як свідчать наявні у справі документальні матеріали, а також обґрунтовано встановлено судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, 13.10.2015 між позивачем - Комунальним підприємством "Тролейбусне депо №3" ("Покупець") та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Ізюмське АТП" ("Продавець") укладено Договір купівлі-продажу №9/227522 (том 1 аркуш справи 13, далі - Договір), відповідно до умов якого Продавець передав, а позивач купив автобус марки "Богдан А-301.72" (державний номер НОМЕР_1), сплативши за нього визначену Договором суму у розмірі 495000,00 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку (том 1 аркуш справи 15) та платіжним дорученням №1087 від 13.10.2015 (том 1 аркуш справи 16).

Договором передбачено, що вартість транспортного засобу Покупець сплачує безпосередньо Продавцю (або його довіреній особі) на його вимогу за попередньою домовленістю з ним.

Також, в Договорі сторони обумовили, що своїми підписами у цьому Договорі Покупець та Продавець підтверджують, що взаєморозрахунки між ними проведені в повному обсязі та вони не мають ніяких претензій один до одного.

Окрім цього, у Договорі купівлі-продажу транспортного засобу Покупець та Продавець домовились, що: Покупець усвідомлює покупку потриманого транспортного засобу, який вже був у використанні, ціна транспортного засобу відповідає вимогам покупця, технічному стану та якості.

Згідно умов підписаного сторонами Договору куплений транспортний засіб поверненню не підлягає.

У Договорі сторони дійшли згоди, що цей Договір вважається укладеним після підписання його сторонами. Термін виконання Договору один робочий день.

Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

З боку Покупця - КП "Тролейбусне депо № 3" договір підписано головним інженером ОСОБА_4 Право підпису договору від імені покупця зазначеною особою підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином завіреною копію довіреності №554 від 12.10.2015 (том 1 аркуш справи 28). Згідно з цією довіреністю Комунальне підприємство "Тролейбусне депо № 3" (Довіритель) в особі директора ОСОБА_5 уповноважило головного інженера підприємства ОСОБА_4 представляти інтереси підприємства при придбанні та оформленні транспортних засобів в органах МРЕВ. Довіреність дійсна до 31.12.2015. Довіреність містить підпис директора КП "Тролейбусне депо № 3" - ОСОБА_5 та скріплена печаткою підприємства.

В матеріалах справи міститься видана 13.10.2015 Комунальному підприємству "Тролейбусне депо № 3" Довідка-Рахунок серії ААЕ №227522, в якій зазначено, що підприємству позивача продано і видано автобус марки Богдан А-301.72 (номер НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3) (том 1 аркуш справи 14).

Продавцем, ТОВ "Ізюмське АТП", виписано рахунок №93 від 13.10.2015 на оплату вартості автобусу, в якому зазначено банківські реквізити для розрахунку, у тому числі й по Договору №9/227522 від 13.10.2015.

Згідно наявної у справі Інформації про рух коштів по рахунку КП "Тролейбусне депо № 3" в ПАТ "Альфа Банк" вбачається, що 13.10.2015 платником КП "Тролейбусне депо № 3" (ідентифікаційний код юридичної особи 37765993) перераховано на рахунок отримувача ТОВ "Ізюмське АТП" (ідентифікаційний код юридичної особи 34978521) 495000,00 грн.; призначення платежу: "оплата за автобус Богдан по рахунку № 93 від 13.10.2015 за договором №9/227522 від 13.10.2015" (том 1 аркуш справи 15).

Крім того, в матеріалах справи міститься Акт прийому-передачі майна від 13.10.2015, в якому зазначено, що ТОВ "Ізюмське АТП" передає, а КП "Тролейбусне депо № 3" приймає, зокрема автобус Богдан А-301.72 (рік випуску 2006, реєстраційний номер НОМЕР_1) вартістю 495000,00 грн. у задовільному технічному стані. Даний Акт підписано з боку Продавця - ТОВ "Ізюмське АТП" директором Ефременком О.М., а з боку Покупця - КП "Тролейбусне депо № 3" головним інженером - ОСОБА_4 Крім підписів уповноважених осіб, даний Акт скріплений печатками підприємств.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції на підставі правової оцінки зібраних у справі доказів дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним.

Колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується із даними висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Предметом розгляду даної справи є вимога позивача про визнання недійсним Договору купівлі-продажу №9/227522 від 13.10.2015 та застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування вимог даного позову КП "Тролейбусне депо № 3" зазначає, що Договір купівлі-продажу №9/227522 від 13.10.2015 укладено в порушення постанови Кабінету Міністрів України № 65 від 01.03.2014 "Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету", якою було затверджено заходи щодо економного та раціонального використання державних коштів, передбачених на утримання органів держаної влади та інших державних органів, утворених органами державної влади підприємств, установ та організацій, які використовують кошти державного бюджету.

Крім того, позивач зазначив, що Договір купівлі-продажу №9/227522 від 13.10.2015 укладено в порушення рішення Харківської міської ради від 26.03.2014 № 1511/14 "Про економне та раціональне використання коштів бюджету м. Харкова", відповідно до пункту 1 якого підприємствам, підпорядкованим Харківській міській раді, у тому числі КП "Тролейбусне депо № 3", було заборонено придбання автотранспортних засобів службового користування.

Придбання автобусу саме для службових цілей позивач підтверджує Протоколом засідання комісії КП "Тролейбусне депо № 3" від 05.10.2015, згідно з пунктом 3 якого, автобуси необхідно було придбати для доставки на роботу працівників депо, які проживають у віддалених районах.

Окрім цього, підставами для звернення позивача до суду із даним позовом стало те, що на його думку спірний Договір купівлі-продажу №9/227522 від 13.10.2015 не відповідає положенням пункту 3.2. Статуту підприємства, згідно якого підприємство надає послуги з перевезення пасажирів виключно електротранспортом та не має права здійснювати перевезення пасажирів автобусами.

При зверненні до суду із даним позовом позивач також зазначив про те, що: Договір купівлі-продажу №9/227522 від 13.10.2015 підписаний з боку покупця особою з перевищенням повноважень, що тягне за собою наслідки, передбачені статтею 241 Цивільного кодексу України; спірний Договір всупереч пункту 1.2. Наказу № 131 від 17.09.2015 по КП "Тролейбусне депо № 3", не завізовано юристом підприємства позивача; укладений між сторонами Договір всупереч положенням статті 180 Господарського кодексу України не містить такої істотної умови, як строк його дії.

Надаючи власну правову кваліфікацію спірних відносин та здійснивши правову оцінку обставин справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з того, що визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Так, відповідно до положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 20 Господарського кодексу України також передбачена можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Таким чином, господарський договір, в тому числі спірний Договір купівлі-продажу № 9/227522 від 13.10.2015, може бути визнаний за наявності порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача, а також за наявності передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Частинами першою та другою статті 11, статтею 202 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу вимог статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання недійсним договору необхідно встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків, зокрема, відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину.

В пунктах 2.1. та 2.2. Постанови Пленуму № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" Вищим господарським судом України роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Однак в даному випадку позивачем не доведено факту порушення його прав або охоронюваних законом інтересів укладеним правочином, який він просить визнати недійсним в судовому порядку, а також факту невідповідності умов спірного Договору вимогам чинного законодавства.

Згідно зі статтями 626-627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (стаття 656 Цивільного кодексу України).

Статтями 662 та 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у строк, визначений у договорі, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Проаналізувавши умови Договору купівлі-продажу № 9/227522 від 13.10.2015, колегія суддів дійшла висновку про додержання сторонами при його укладенні загальних вимог, додержання яких є необхідним для його чинності. Цей Договір містить всі необхідні при укладанні такого типу договору умови. Договір купівлі-продажу № 9/227522 від 13.10.2015 підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками підприємств.

Аргументи позивача про те, що Договір купівлі-продажу № 9/227522 від 13.10.2015 підписано з боку покупця - КП "Тролейбусне депо № 3" колишнім головним інженером підприємства ОСОБА_4 з перевищенням відповідних повноважень колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та третьої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до пункту 7.5 Статуту КП "Тролейбусне депо № 3" директор підприємства несе повну матеріальну відповідальність за стан і діяльність підприємства, дотримання фінансової, договірної та трудової дисципліни згідно з чинним законодавством України; розпоряджається коштами та майном відповідно до чинного законодавства та цього Статуту; видає довіреності, відкриває в установах банків поточні та інші рахунки.

Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи при укладенні спірного Договору ОСОБА_4 діяв на підставі довіреності № 554 від 12.10.2015, яка надавала йому право діяти від імені підприємства позивача при придбанні та оформленні транспортних засобів. Дана довіреність складена в письмовій формі, підписана керівником КП "Тролейбусне депо № 3" - ОСОБА_5, скріплена печаткою підприємства, містить дату її видачі та термін дії до 31.12.2015. Разом з цим, із матеріалів справи вбачається, що обумовлена Договором вартість автобусу Богдан сплачена КП "Тролейбусне депо № 3" у повному обсязі.

У зв`язку з викладеним, твердження позивача щодо непогодження дій ОСОБА_4 під час укладення спірного договору з керівником підприємства вмотивовано визнані судом першої інстанції необґрунтованими.

Колегія суддів враховує правову позицію, що викладена в пункті 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", згідно з якою наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Отже, позивач шляхом прийняття придбаного за договором транспортного засобу та повної сплати за нього грошових коштів в сумі 495000,00 грн. схвалив Договір купівлі-продажу № 9/227522 від 13.10.2015, що за даних обставин справи унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Також безпідставними є доводи позивача про те, що спірний Договір укладено в період дії рішення Харківської міської ради від 26.03.2014 № 1511/14 "Про економічне та раціональне використання коштів бюджету м. Харкова", яка забороняє придбання такого товару, як спірний, суб'єктам господарювання до яких відноситься і позивач.

Дійсно, Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2014 № 65 "Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету" було затверджено заходи щодо економного та раціонального використання державних коштів, передбачених для утримання органів державної влади та інших державних органів, утворених органами державної влади підприємств, установ та організацій, які використовують кошти державного бюджету, згідно з додатком. Втім, дана Постанова втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №710 від 11.10.2016.

На підставі зазначеної Постанови Кабінету Міністрів України №65 від 01.03.2014 Харківською міською радою прийнято рішення № 1511/14 від 26.03.2014 "Про економне та раціональне використання коштів бюджету м. Харкова" (том 1 аркуш справи 21-23), відповідно до пункту 1 якого органом місцевого самоврядування вирішено припинити придбання автотранспортних засобів службового користування, меблів, мобільних телефонів, ноутбуків, побутової техніки та проведення ремонту службових приміщень (крім приміщень, що перебувають в аварійному стані) за бюджетні кошти міста Харкова.

Однак, як вбачається із положень Статуту КП "Тролейбусне депо № 3", підприємство позивача, як юридична особа, має відокремлене майно, яке передається йому на праві господарського відання, самостійний баланс, поточний рахунок валютний і інший рахунки в установах банків, товарний знак, фірмовий бланк, печатку, кутовий штамп зі своєю назвою. Підприємство не відповідає по зобов'язаннях Харківської міської ради та її виконавчих органів, в сферу управління яких воно входить, а останні не відповідають по зобов'язаннях підприємства.

Розділом 4 Статуту КП "Тролейбусне депо № 3" передбачено, що підприємство має право на правах господарського відання володіти, користуватись, розпоряджатись в установленому порядку майном, що знаходиться на балансі підприємства.

Пунктом 4.1.2. Статуту КП "Тролейбусне депо № 3" закріплено, що товариство від свого імені в установленому порядку може укладати Договори, контракти, здобувати майнові права і особисті немайнові права, нести обов'язки, виступати позивачем і відповідачем в суді.

Відповідно до пункту 4.1.4. Статуту КП "Тролейбусне депо № 3" підприємство має право здійснювати придбання майна та інших матеріальних цінностей, а також права на використання продукції інтелектуальної власності у підприємств, організацій і установ різних форм власності та фізичних осіб.

Статутом КП "Тролейбусне депо № 3" не передбачено обов'язковості погодження підприємством з Харківською міською радою або будь-яким її департаментом, у встановленому порядку укладати договори, контракти, здобувати майнові права і особисті немайнові права, здійснювати придбання майна та інших матеріальних цінностей у підприємств організацій і установ різних форм власності та фізичних осіб.

Жодних доказів того, що на придбання у відповідача автобуса за спірним Договором були витрачені бюджетні кошти міста Харкова, позивачем до матеріалів справи не надано.

При цьому, згідно зі Статутом КП "Тролейбусне депо № 3" метою діяльності підприємства є задоволення потреб населення та інших осіб в пасажироперевезеннях, вантажоперевезеннях; забезпечення виконання програми всіх видів ремонту рухомого складу Підприємства; одержання прибутку для розвитку Підприємства.

Пунктом 3.2. Статуту КП "Тролейбусне депо № 3" передбачено предмет діяльності підприємства, та зазначено ті види послуг, як надає підприємство та дозволяє останньому отримати відповідний прибуток.

Згідно наявного в матеріалах справи Витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (том 1 аркуші справи 44-46) видом діяльності підприємства позивача є: 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н. в. і. у., 49.31 Пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення, 49.39 Інший пасажирський наземний транспорт, н. в. і. у., 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів.

Виходячи з наведеного є вірним висновок суду першої інстанції про те, що у своїй господарській діяльності "Тролейбусне депо № 3" використовує як бюджетні кошти міста Харкова отримані з бюджету міста, так і грошові кошти отримані від здійснення власної підприємницької діяльності.

Натомість, як вбачається із наявної в матеріалах справи копії платіжного доручення №1087 від 13.10.2015, кошти за придбаний за спірним Договором автобус Богдан перераховані КП "Тролейбусне депо № 3" з його розрахункового рахунку, відкритого в ПАТ "Альфа-банк" у місті Києві, а отже не мають статусу бюджетних.

За оцінкою суду апеляційної інстанції вказані обставини спростовують доводи скаржника щодо порушення КП "Тролейбусне депо № 3" при укладенні спірного Договору купівлі-продажу вимог Постанови Кабінету Міністрів України №65 від 01.03.2014 "Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету" та рішення Харківської міської ради №1511/14 від 26.03.2014 "Про економічне та раціональне використання коштів бюджету м. Харкова", оскільки вказані акти органу державної влади та органу місцевого самоврядування стосуються використання саме бюджетних коштів.

До того ж, законом не передбачено обов'язок відповідача, як суб'єкта господарювання, перевіряти за бюджетні чи власні кошти у нього купується транспортний засіб, та чи діє щодо покупця обмеження чи заборона на придбання транспортного засобу.

При цьому, як свідчать матеріали справи, відповідач при укладанні договору діяв добросовісно, повністю виконав його умови та, як наслідок, має право на отримання того, на що розраховував при укладанні цього договору, тобто на отримання грошових коштів за проданий товар.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що порушення можливих обмежень щодо придбання транспортного засобу за внутрішніми розпорядженнями КП "Тролейбусне депо № 3", та, як наслідок, вчинення договору на умовах, які суперечать інтересам КП "Тролейбусне депо № 3", за певних обставин, можуть бути підставою для притягнення винних осіб, що вчиняли та схвалювали цей договір від імені КП "Тролейбусне депо № 3" до відповідальності, проте не можуть бути підставами для визнання такого договору недійсним.

Зі змісту погоджених між сторонами умов спірного Договору вбачається, що позивач до підписання цього Договору разом із відповідачем провів ретельний огляд транспортного засобу та перевірив технічний стан автобусу, який його задовольнив. Більш того, сторони дійшли згоди, що позивач усвідомлює покупку потриманого транспортного засобу, який вже був у використанні, ціна автобусу відповідає вимогам позивача, технічному стану та якості. Ніяких претензій позивач стосовно цих погоджених умов не має і в подальшому мати не буде.

Отже, твердження позивача про невідповідність правилам експлуатації придбаного ним за спірним Договором транспортного засобу спростовуються вищезазначеними фактичними обставинами, що знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та відображені в рішенні суду першої інстанції.

Посилання КП "Тролейбусне депо № 3" на відсутність візи юриста підприємства на спірному Договорі купівлі-продажу, як на підставу для визнання цього Договору недійсним, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки чинним законодавством не передбачено обов'язковості візування договорів юристами підприємств.

Доводи позивача про відсутність в спірному Договорі строку його дії також є безпідставними, оскільки даний Договір згідно з його умовами діє один робочий день, і його дія припинилась внаслідок повного його виконання сторонами.

Крім того, наявною в матеріалах справи копією Акту прийому-передачі майна від 13.10.2015 (том 1 аркуш справи 54) підтверджується, що транспортний засіб - автобус Богдан А-301.72 (рік випуску 2006, реєстраційний номер НОМЕР_1) вартістю 495000,00 грн., був переданий відповідачем позивачу. Даний акт містить підписи уповноважених осіб з боку КП "Тролейбусне депо № 3" та з боку ТОВ "Ізюмське АТП", а також скріплений печатками підприємств. Вказане свідчить про фактичне виконання зобов'язання позивача щодо передачу автобусу та вчинення відповідачем дій по прийняттю обумовленого Договором товару. При цьому, автентичність відбитку печатки підприємства КП "Тролейбусне депо № 3" позивачем не оскаржена, докази звернення до компетентних органів із заявою про її втрату чи викрадення не представлені. Таким чином, підстави вважати, що печатка підприємства позивача перебувала у віданні осіб, за відсутності відповідних повноважень, у суду апеляційної інстанції відсутні, а тому доводи позивача з цього приводу колегією суддів відхиляються.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції надав повну, всебічну та об'єктивну оцінки всім обставинам справи, а також доказам, які в сукупності свідчать про відсутність правових підстав для визнання спірного Договору купівлі-продажу №9/227522 від 13.10.2015 недійсним, через що правомірно відмовив в задоволенні позову у повному обсязі, у тому числі й і частині вимог про застосування наслідків недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують законних і обґрунтованих висновків господарського суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді даної справи суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не припустився порушень норм процесуального права, якими закріплено та визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходить при вирішенні даної справи. Наслідком виконання зазначених процесуальних дій є прийняття Господарським судом Харківської області цілком законного та обґрунтованого рішення у даній справі. Висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, в зв'язку з чим рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2017 у справі №922/4074/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і правові підстави для його скасування відсутні.

За вказаних обставин, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а тому згідно вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Тролейбусне депо №3", м. Харків залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2017 у справі №922/4074/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Медуниця О.Є.

Суддя Пушай В.І.