РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2017 р. Справа № 903/900/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В. ,

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 управління держгеокадастру у Волинській області на рішення господарського суду Волинської області від 18.01.2017 р. у справі № 903/900/16

за позовом державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою"

до ОСОБА_1 управління держгеокадастру у Волинській області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління державної казначейської служби України у Волинській області

про стягнення 1114 531,74 грн.

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_2,

третьої особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 18.01.2017 року у справі №903/900/16 (суддя Бондарєв С.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 управління держгеокадастру у Волинській області на користь державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" 1076272,52 грн., в тому числі 989345,63 грн. заборгованості, 86926,89 грн. - 3% річних та 16144,09 грн. витрат по сплаті судового збору. Провадження у справі в частині стягнення 38259,22 грн. - пені припинено у зв'язку з відмовою позивача в цій частині від позову.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що позивач виконав зобовязання у повному обсязі згідно договору на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №551 від 19.11.2013 р., а відповідач у встановленому порядку прийняв послуги від виконавця на суму 989345,63 грн., що підтверджується підписаними сторонами накладною про передачу науково-технічної продукції №353 від 26.12.2013 р. та актом надання послуг №551 від 26.12.2013 р. Враховуючи приписи ст.ст. 144, 173-175, 193, 218 ГК України, ст.ст. 525, 526, 610-612, 617, 625-626, 901 ЦК України та те, що відповідач взяті на себе зобовязання в частині проведення розрахунків не виконав, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення 989345,63 грн. заборгованості, 86926,89 грн. - 3% річних.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління держгеокадастру у Волинській області звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 18.01.2017 року у справі №903/900/16, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апелянт вважає, що судом не надано обєктивної правової оцінки та не віднесено до належних доказів у справі листи ОСОБА_1 управління держгеокадастру у Волинській області від 04.11.2014 р. №24-3-0.9-4616/2-14; від 22.04.2014 №24-3-0.9-1735/2-14, які підтверджують вжиття головним управлінням вичерпних заходів, щодо виконання зобовязань згідно договору. Крім того, вказує на те, що на території України здійснюються військові дії та частково окуповано територію України і це впливає на можливість виконання головним управлінням своїх зобовязань згідно договору. Посилаючись на ст.ст.4, 4-2, 4-3 ГПК України, ст.ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України та п.3.4. договору апелянт вказав, що джерелом фінансування відповідача є кошти державного бюджету України, тому виконання платіжних зобовязань можливе при наявності фінансування видатків за виконані роботи (надані послуги), які передбачені кошторисом відповідної програми.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення господарського суду Волинської області від 18.01.2017 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. У відзиві вказує на те, що зобовязання виконав вчасно, в повному обсязі, що підтверджується актами надання послуг. Посилання відповідача на Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" вважає безпідставним, оскільки послуги надавались у 2013 році на території Волинської області, крім того на території України військовий стан не оголошено.

Позивач та третя особа не забезпечили явку своїх представників у судове засідання.

Відповідно до абз.1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи, що судом вжито необхідних заходів для завчасного повідомлення учасників судового процесу про дату, час і місце розгляду справи відповідно до статті 98 ГПК, що підтверджено повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.98-99), явка представників в судове засідання обов'язковою не визнавалась та додаткові докази судом не витребовувались, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників позивача та третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 19.11.2013 р. між ОСОБА_1 управлінням держземагентства у Волинській області (далі замовник) та державним підприємством "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" був укладений договір на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №551 (а.с.10-11), згідно п.1.1. якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобовязання щодо надання послуг з проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення на землях державної власності на території Любомльського району Волинської області площею 10307,4 га.

Згідно з п.3.1. договору, загальна вартість послуг за цим договором становить 989345,63 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 164890,94 грн. Загальна вартість послуг визначається згідно з протоколом погодження договірної ціни (додаток №1), що складений на підставі погодженого сторонами кошторису (додаток №2).

Відповідно до п.4.1 договору, після надання послуг "виконавець" передає "замовнику" акт здавання-приймання наданих послуг у 2-х примірниках, 3 примірники технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель в паперовому та електронному вигляді, передбачені технічним завданням та умовами договору.

Згідно з п. 4.2 договору, замовник протягом 5-ти банківських днів з дня одержання акта здавання-приймання наданих послуг зобов`язаний підписати та направити виконавцеві акт або мотивовану відмову від приймання послуг.

Пунктом 6.2.2 договору передбачено, що замовник має право змінювати обсяг послуг та загальну вартість цього договору залежно від реального фінансування видатків замовника. У такому разі сторони вносять відповідні зміни до цього договору.

Виконавець має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за надані послуги за цим договором (п. 6.4.1 договору).

Відповідно до п. 11.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2013 р., а в частині розрахунків до їх повного завершення.

Протоколом погодження договірної ціни, який є додатком №1 до договору №551 від 19.11.2013 р., сторонами досягнуто згоди про розмір договірної ціни за послуги з проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення на землях державної власності на території Любомльського району Волинської області площею 10307,4 га, яка становить 824454,69 грн., крім того ПДВ 164890,94 грн., разом 989345,63 грн. (а.с.12).

Положеннями ст.ст. 11, 629 ЦК України, ст.174 ГК України встановлено, що договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобовязання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За приписами ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №551 від 19.11.2013 р., який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що на виконання умов договору на закупівлю послуг за державні кошти №551 від 19.11.2013 р. позивачем було надано, а відповідачем прийнято, послуги з проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення на землях державної власності на території Любомльського району Волинської області площею 10307,4 га. на загальну суму 989345,63 грн., що підтверджується актом надання послуг №551 від 26.12.2013 р. (а.с.23) та накладною про передачу науково-технічної продукції №353 від 26.12.2013 р. (а.с.19-22).

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Отже, вчинення контрагентами дій по наданню та отримання послуг, згідно ст.ст. 11, 901, 903 ЦК України є підставою виникнення у відповідача обов'язку сплатити заборгованість за надані позивачем послуги у повному обсязі.

Пунктами 3.2.-3.3. договору сторони погодили, що оплата проводиться перерахунком коштів через установи банку, або іншими формами оплати, які дозволені чинним законодавством. Кошти в розмірі 100% (ста відсотків) від загальної вартості послуг замовник сплачує після завершення виконання послуг зазначених в пункті 1.1 та підписання акта приймання-передачі послуг.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що факт підписання сторонами акту приймання-передачі послуг від 26.12.2013 р. свідчить про обізнаність відповідача щодо оплати виконаних послуг, який виникає згідно п.3.3. договору. З огляду на що, враховуючи приписи ч. 1 ст. 530 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що строк оплати наданих послуг настав з наступного дня після підписання акта приймання-передачі послуг.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із вказаним висновком місцевого господарського суду, з огляду на те, що пункт 3.3. договору не визначає конкретний строк оплати наданих послуг, а лише містить положення щодо розміру коштів, які мають бути сплачені та після, яких дій сторін. Тобто вказівка в п.3.3. договору на обов'язок відповідача оплатити надані послуги після завершення виконання послуг та підписання акта приймання-передачі послуг - не конкретизована ні датою, ні періодом в часі, а тому вирішуючи даний спір в частині строку виконання відповідачем зобов'язання по оплаті отриманих послуг слід виходити з приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, за якою якщо строк виконання боржником зобов'язання не встановлений, кредитор має право його виконати у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

26.06.2015 р. державне підприємство "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" звернулось до ОСОБА_1 управління держгеокадастру у Волинській області із листом-вимогою №26/3-3 про погашення заборгованості за договором на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №551 від 19.11.2013 р. (а.с.24).

Оцінюючи укладений між сторонами договір, враховуючи приписи ч. 2 ст. 530 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що строк оплати послуг у договорі сторонами встановлений не був, тому строк виконання зобов'язання в частині оплати отриманих від державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" послуг на суму 989345,63 грн. у відповідача виник з 04.07.2015 р., оскільки 26.06.2015 р. було предявлено вимогу, що підтверджується листом-вимогою №26/3-3 та квитанцією підприємства поштового звязку про його надіслання (а.с.24).

Натомість, апеляційним судом безспірно встановлено, що розрахунок за надані послуги відповідач не здійснив, внаслідок чого в ОСОБА_1 управління держземагентства у Волинській області утворилась заборгованість перед державним підприємством "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" за договором на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №551 від 19.11.2013 р. в сумі 989345,63 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків між сторонами по закупівлі послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель станом на 21.11.2016 р. (а.с.25) та не заперечується ними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував положення ст.193 ГК України, ст.ст.525, 526 ЦК України щодо законодавчого визначення поняття зобовязання, його порушення відповідачем та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобовязання.

Враховуючи викладене, проаналізувавши обставини справи та вимоги чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення із відповідача 989345,63 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 86926,89 грн., нарахованих за період з 27.12.2013 р. по 30.11.2016 р., апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.599 ЦК України за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо зобов'язання не виконано належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові обов'язки, у тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання унормовує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанова Верховного Суду України від 12.09.2011 р. у справі №6/433-42/183).

Тобто, приписи частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на правовідносини з прострочення виконання основного грошового зобов'язання, а відтак інфляційні втрати і відсотки річних нараховуються саме на суму основного боргу.

З огляду на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобовязання в сумі 989345,63 грн. позивач просить стягнути з ОСОБА_1 управління держгеокадастру 3% річних за період з 27.12.2013 р. по 30.11.2016 р.

Натомість, враховуючи висновки суду, що строк виконання зобов'язання в частині оплати отриманих від державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" послуг у відповідача виник з 04.07.2015 р., вбачається, що і нарахування 3% річних потрібно здійснювати з 04.07.2015 р. по 30.11.2016 р.

Здійснивши перерахунок 3 % річних, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що стягненню підлягають 41959,10 грн. 3 % річних за період з 04.07.2015 р. по 30.11.2016 р. У решті заявлених до стягнення 3 % річних 44967,79 грн., слід відмовити.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта, що джерелом фінансування відповідача є кошти державного бюджету України, тому виконання платіжних зобовязань можливе при наявності фінансування видатків за виконані роботи (надані послуги), які передбачені кошторисом відповідної програми, з огляду на наступне.

Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області надало пояснення (а.с.75-76), в яких зазначає, що на підставі договору №550 від 19.11.2013 ОСОБА_1 управління Держземагенства у Волинській області зареєстровані бюджетні зобов`язання та бюджетні фінансові зобов`язання на суму 989345,63 грн. Здійснення платежів відповідно до зазначених зобов`язань не проводилось. Станом на 01.01.2017 р. за даними звіту ОСОБА_1 управління держзгеокадастру у Волинській області форми 7д "Звіт про заборгованість за бюджетними коштами" кредиторська заборгованість по загальному фонду становить 6998403,35 грн.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р. Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність відповідача та не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. у справі №11/446 та постанові Вищого господарського суду України від 19.11.2012 р. у справі №5015/166/12.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до положень ч. 2 ст. 617 ЦК України та ч. 2 ст.218 ГК України відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами боржника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Враховуючи викладене, та те, що статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади, затримка бюджетного фінансування видатків не може бути обставиною, в залежність від якої ставиться виконання відповідачем зобов'язання з оплати наданих послуг та не може бути підставою для звільнення відповідача від сплати 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, що правомірно було враховано місцевим господарським судом при прийнятті рішення.

Колегія суддів не бере до увагу твердження апелянта, що на території України здійснюються військові дії та частково окуповано територію України і це впливає на можливість виконання головним управлінням своїх зобовязань згідно договору, оскільки послуги надавались у 2013 році на території Волинської області, яка відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" не відноситься до окупованої території України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Однак, апеляційною інстанцією встановлено, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні розрахунок 3% річних здійснювався за період з 27.12.2013 р. по 30.11.2016 р., замість вірного з 04.07.2015 р. по 30.11.2016 р., що призвело до арифметичної помилки суду при обрахунку 3% річних. З огляду на вказане, Рівненський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення суми 3% річних та, відповідно до ст. 49 ГПК України, в частині визначення суми судових витрат, а в решті рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Крім того, п.10 ч.2 ст.105 ГПК передбачено, що у постанові апеляційної інстанції має бути зазначено новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 р. відстрочено ОСОБА_1 управлінню держгеокадастру у Волинській області сплату судового збору до ухвалення рішення у справі.

Станом на момент розгляду даної апеляційної скарги у судовому засіданні 27.02.2017р. таких доказів до суду апеляційної інстанції апелянтом подано не було.

При цьому, частиною 1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції чинній на момент звернення з позовом до суду) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову або у фіксованому розмірі.

Підпунктом 1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Згідно пп.4 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" з апеляційної скарги на рішення суду встановлено ставку судового збору у розмірі 110% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Згідно абзацу 2 частини 4 статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями про стягнення, зокрема, судового збору стягувачем є Державна судова адміністрація України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності в зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З урахуванням наведеного, за результатами розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що несплачена сума судового збору при подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у розмірі 17758,5 грн. (110% від 1076272,52 * 0,015) підлягає до стягнення в дохід державного бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, відповідно до ст.49 ГПК.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 управління держгеокадастру у Волинській області на рішення господарського суду Волинської області від 18.01.2017 р. у справі №903/900/16 - задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 18.01.2017 р. у справі №903/900/16 в частині стягнення 3 % річних та судових витрат змінити, в цій частині викласти рішення в новій редакції:

"Стягнути з ОСОБА_1 управління держгеокадастру у Волинській області (43021, м.Луцьк, вул.Винниченка, 67, ) на користь державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (43021, м.Луцьк, вул.Винниченка, 63, ) 41959, 10 грн. - 3% річних, 15469,56 грн. судових витрат".

3. В решті рішення господарського суду Волинської області від 18.01.2017 р. у справі №903/900/16 залишити без змін.

4. Стягнути з ОСОБА_1 управління держгеокадастру у Волинській області (43021, м.Луцьк, вул.Винниченка, 67, ) в дохід державного бюджету (отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за ЄДРПОУ - 37993783, банк отримувача - Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві, код банку отримувача - 820019, рахунок отримувача - 0001, код класифікації доходів бюджету - 22030106) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 17016,52 грн.

5. Стягнути з державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (43021, м.Луцьк, вул.Винниченка, 63, ) в дохід державного бюджету (отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за ЄДРПОУ - 37993783, банк отримувача - Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві, код банку отримувача - 820019, рахунок отримувача - 0001, код класифікації доходів бюджету - 22030106) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 741,98 грн.

6. Господарському суду Волинської області видати відповідні судові накази.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

8. Справу №903/900/16 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.