КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2017 р. Справа№ 910/20455/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Шапрана В.В.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Даценко К.І. (довіреність б/н від 15.11.2016 р.)

від відповідача - Зуб'юк О.А. (довіреність №001/16 від 08.12.2016 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія»

на рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2017 р.

у справі №910/20455/16 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамплюс»

до Публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Керамплюс» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» про стягнення суми передоплати у розмірі 477927,22 грн., 12583,23 грн. пені, 1217,73 грн. 3% річних (а.с. 11 т. 1).

Господарський суд міста Києва ухвалою від 12.12.2016 р. замінив Державне підприємство «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» на його правонаступника Публічне акціонерне товариство «Об'єднана гірничо-хімічна компанія».

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.01.2017 р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 477927,22 грн. основного боргу, 549,94 грн. 3% річних та 7177,16 грн. судового збору. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити.

20.02.2017 р. через відділ інформаційного забезпечення суду від позивача надійшла заява про вжиття заходів до забепечення позову, в якій останній просив накласти арешт на грошові кошти відповідача в межах 477972,22 грн., що містяться на рахунках, які будуть виявлені під час виконання ухвали про забезпечення позову.

Колегія суддів, вислухавши думку представника відповідача, не знаходить підстав для задоволення вказаної заяви з огляду на те, що всупереч положенням ст.ст. 33, 66 ГПК України, заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову нічим не обгрунтована та базується лише на власних міркуваннях та припущеннях. Крім того, заявником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності вжиття заходів до забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача. Долучені позивачем до матеріалів вказаної заяви роздруківки з офіційних сайтів НАБУ та судова влада не є належним та допустим доказом в обгрунтування заяви про вжиття заходів до забезпечення доказів.

Крім того, відповідно до п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», у позовному провадженні піддані арешту кошти слід обмежувати розміром суми позову та можливих судових витрат. Накладення господарським судом арешту на рахунки боржника чинним законодавством не передбачене, але господарський суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат. Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

29.12.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Керамплюс» (покупець) та Державним підприємством «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Об'єднана гірничо-хімічна компанія») (продавець) було укладено договір купівлі-продажу № 140-1/В, відповідно до п. 1.1 якого продавець передає у власність покупця продукцію виробництва філії «Вільногірський ГБК» ДП «ОГХК» на умовах обумовлених нижче або додатково в додатках до цього договору. Покупець, в свою чергу, приймає товар і сплачує за нього певну грошову суму на умовах даного Договору.

На виконання умов договору, сторонами було підписано 7 додатків до договору: № 1 від 29.12.2015 р., № 2 від 29.12.2015 р., № 3 від 29.12.2015 р., № 4 від 01.03.2016 р., № 5 від 01.03.2016 р., № 6 від 11.05.2016 р., № 7 від 21.06.2016 р.

Згідно умов договору оплата мала здійснюєтьсь у вигляді 100% передоплати за партію товару, що буде поставлятися, прямим банківським переказом на підставі рахунку, виставленого відповідачем. Рахунок виставляється відповідачем на підставі письмової заявки позивача на придбання партії товару, дійсний протягом 5-ти календарних днів і є підтвердженням готовності товару до постачання (п. 2.1 договору).

Додатковою угодою № 1 від 29.01.2016 р. сторони визначили інші умови оплати за договором, згідно якої вона мала здійснюватись протягом 5 банківських днів з моменту відвантаження партії товару (а.с. 28 т. 1).

У додатку № 6 від 11.05.2016 р. сторони погодили поставку концентрату ільменітованого ТУ У-14-10-005-98 в кількості 3000 тонн, загальною вартістю 11970000,00 грн. (з ПДВ), на умовах СРТ - станція Дніпропетровськ, а у додатку № 7 від 21.06.2016 р. - поставку концентрату ільменітованого ТУ У-14-10-005-98 в кількості 1000 тонн, загальною вартістю 3906000,00 грн. (з ПДВ), на умовах - м. Вільногірськ, склад продавця або залізнична станція Вільногірськ.

Відповідно до п. 3.2 договору, поставка здійснюється згідно з погодженим графіком відвантаження, вказаному у заявках, які письмово надаються позивачем відповідачу щомісячно до 25 числа місяця, який передує відвантаженню.

В період з 23.08.2016 р. по 22.09.2016 р. позивачем було перераховано на користь відповідача 2743709,00 грн.

В період з 26.08.2016 р. по 22.09.2016 р. відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 2265781,78 грн.

Таким чином, сума переплати позивача становить 477927,22 грн.

Вищевикладені обставини не є спірними та були визнані сторонами у судовому засіданні.

22.09.2016 р. позивач звернувся до відповідача з заявкою на відвантаження 80 тон товару до 23.09.2016 р. (а.с. 64 т. 1).

Відповідач в строк до 23.09.2016 р. товар не поставив.

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

06.10.2016 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою № 06/10-2 про повернення 477927,22 грн. попередньої оплати до 10.10.2016 р.

Відповідач у листі № 01-20/5492 від 07.10.2016 р. відмовився повернути 477927,22 грн. попередньої оплати, зазначивши, що в порядку ст. 601 ЦК України, зарахував 477927,22 грн. в рахунок погашення штрафних санкцій (пені та 3% річних) за договорами № 1-1В від 05.01.2015 р., № 94-1/В від 17.07.2015 р. та № 140-1/В від 29.12.2015, що були укладені між державним підприємством «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» та ТОВ «Керамплюс».

Відповідно до п. 1.14. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», вимоги про сплату пені та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, тому ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку ст. 601 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 477927,22 грн. передоплати є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків, сплата неустойки.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 12583,23 грн. пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Законом передбачена обов'язкова письмова форма правочину щодо забезпечення виконання зобов'язань (ч. 1 ст. 547 ЦК України), наслідком недодержання якої є нікчемність правочину (ч. 2 ст. 547 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Оскільки сторонами не додержані вимоги закону щодо укладення у письмовій формі умов договору про стягнення пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для її стягнення відсутні.

Представник позивача на запитання суду в судовому засіданні уточнив, що саме на підставі ст. 625 ЦК України просить суд стягнути з відповідача 1217,73 грн. 3% річних, нарахованих на суму неповернутої передоплати.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже даною нормою передбачено можливість стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення саме грошового зобов'язання.

Разом із тим, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Аванс - це спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

У відповідності до п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема у випадках повернення сум авансу та завдатку, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, та вважає що вимоги позивача про стягнення 1217,73 грн. 3% річних на суму попередньої оплати товару є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Аналогічна правовоа позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 910/14120/14.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому остання підлягає частковому задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове скасування рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2017 р. в частині позовних вимог про стягнення суми 3% річних.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, п. 4 ч. 1 ст. 103, п. 1 ч. 1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2017 р. у справі №910/20455/16 скасувати частково.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» (03035, м. Київ, вул. Сурікова, 3, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамплюс» (49000, м. Дніпро, вул. Саксаганського, 60, ) 477927 (чотириста сімдесят сім тисяч дев'ятсот двадцять сім) грн. 22 коп. основного боргу, 7168 (сім тисяч сто шістдесят вісім) грн. 92 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамплюс» (49000, м. Дніпро, вул. Саксаганського, 60, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Об'єднана гірничо-хімічна компанія» (03035, м. Київ, вул. Сурікова, 3, ) 227 (двісті двадцять сім) грн. 70 коп. за подання апеляційної скарги.

У решті позову відмовити.

Видачу наказів на виконання даної постанови доручити господарському суду міста Києва.

Справу №910/20455/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

В.В. Шапран