ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2017 р. Справа № 922/4822/13

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В. О.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників:

позивача не зявився,

відповідача - ОСОБА_1 (довіреність №27 від 21.01.2017),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №445 Х/2) на ухвалу господарського суду Харківської області від 24.01.2017 у справі № 922/4822/13

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ,

до Харківського обласного комунального підприємства "Дирекція розвитку інфраструктури території", м.Харків,

про стягнення 21590843,79 грн.

ВСТАНОВИЛА:

16.01.2017 Харківське обласне комунальне підприємство "Дирекція розвитку інфраструктури території" звернулось до господарського суду Харківської області з заявою про відстрочку виконання рішення господарського суду в даній справі від 11.11.2014 до 01.07.2017.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24.01.2017 (суддя Лаврова Л.С.) вказану заяву задоволено частково, відстрочено виконання рішення господарського суду Харківської області від 11.11.2014 у справі № 922/4822/13 на шість місяців - до 01.06.2017.

Позивач, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", із ухвалою не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить оскаржувану ухвалу скасувати, у задоволенні заяви відповідача про відстрочку виконання рішення суду - відмовити в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що застосовуючи своє право на надання відстрочки виконання рішення суду, суд першої інстанції повинен був надати оцінку фінансовому стану обох сторін у справі, врахувати ступінь вини відповідача у виникненні спору; судом вже вшосте надається відстрочка виконання рішення господарського суду Харківської області від 11.11.2014, при цьому останній платіж відповідачем було здійснено 17.12.2015, жодних інших заходів, спрямованих на погашення заборгованості ним не вживалося; суд першої інстанції повинен був дослідити, чи застосовується до правовідносин сторін Закон України "Про внесення змін до деяких законів України у сфері комунальних послуг" від 16.07.2015; відповідачем не надавалися докази наявності тих виняткових обставин, що є підставою для відстрочення виконання рішення суду згідно зі ст.121 ГПК України; суд повинен був врахувати наявність інфляційних процесів в економіці держави; внаслідок задоволення заяв відповідача про відстрочку виконання рішень на сьогодні не виконуються судові рішення і в інших справах за участю цих же сторін. За таких обставин позивач вважає, що оскаржуваною ухвалою суду істотно порушено його майнові інтереси.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.02.2016 вказану апеляційну скаргу було прийнято до провадження, запропоновано учасникам процесу надати суду апеляційної інстанції: позивачу - письмові пояснення з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження фактів, викладених в апеляційній скарзі; відповідачу - відзив на апеляційну скаргу з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження своїх заперечень.

16.02.2017 відповідач (боржник), Харківське обласне комунальне підприємство "Дирекція розвитку інфраструктури території", надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, стверджуючи, що відповідачем належним чином доведено обставини, які за приписами ст.121 ГПК України є підставою для відстрочення виконання рішення суду, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Присутній в судовому засіданні представник ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території" підтримав викладену ним письмово правову позицію.

Позивач, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання (відповідне повідомлення відділення звязку про вручення поштового відправлення долучено до матеріалів справи), не направив свого представника для участі у вказаному засіданні та не повідомив суд про причини його неявки.

Колегія суддів зазначає, що в ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, в межах встановленого ч.2 ст.102 ГПК України пятнадцятиденного строку апеляційного перегляду ухвали господарського суду було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожною стороною своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України.

Тому, враховуючи вказані обставини, а також відсутність клопотань сторін про продовження строку розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про закінчення її розгляду в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та заперечення щодо них, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.11.2014 у даній справі №922/4822/13, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 27.01.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 26.03.2015, було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 18521698,39 грн., пеню у розмірі 137093,21 грн., штраф у розмірі 129651,89 грн., 3 % річних у розмірі 401694,43 грн., а також судовий збір у розмірі 68820,00 грн. Надано відстрочку виконання рішення суду до 15.04.2015.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23.04.2015, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 28.05.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 13.08.2015, задоволено заяву відповідача про відстрочку виконання рішення суду та відстрочено виконання рішення суду до 23.10.2015.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.10.2015, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016, за заявою відповідача відстрочено виконання рішення суду до 15.02.2016.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.03.2016, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 11.08.2016, за заявою відповідача відстрочено виконання рішення суду до 17.09.2016.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.10.2016, за заявою відповідача відстрочено виконання рішення суду до 15.01.2017.

16.01.2017 Харківське обласне комунальне підприємство Дирекція розвитку інфраструктури території звернулось до господарського суду Харківської області з заявою у відповідності до ст. 121 ГПК України про відстрочку виконання рішення суду до 01.07.2017 (т.9 а.с. 140-145), яку було частково задоволено оскаржуваною ухвалою суду від 24.01.2017, а саме виконання рішення господарського суду Харківської області від 11.11.2014 у справі №922/4822/13 відстрочено на шість місяців - до 01.06.2017.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та запереченням апелянта проти висновків місцевого господарського суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.121 ГПК України, за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони виконавчого провадження або за власною ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

Як вбачається зі змісту наведеної норми, вона не містить конкретних підстав та застережень відстрочки чи розстрочки, а лише встановлює критерії, що ускладнюють виконання рішення суду, у звязку з чим суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 ГПК України і за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, здійснити своє право на відстрочення виконання рішення.

Відстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

У відповідності до пунктів 7.1., 7.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" господарський суд на підставі статті 121 ГПК України має право за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, при вирішенні питання про надання відстрочки мають значення майновий стан сторін, соціальна значущість підприємства, зобовязання інших учасників, що беруть участь у розрахунках за поставлені комунальні послуги та негативні явища, що можуть мати місце у разі примусового виконання рішення. При цьому, необхідною умовою надання відстрочки є наявність доказів, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення.

Разом з тим, як встановлено місцевим господарським судом та не спростовано апелянтом, ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території" є соціально значущим комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб усіх груп споживачів та виконання послуг з централізованого теплопостачання та підігріву води для населення міста Харкова. Діяльність підприємства відповідача має велике практичне значення для держави, а зупинка його господарської діяльності може завдати державі значної шкоди.

Підприємство постачає теплову енергію за ціною, нижчою її собівартості, оскільки не уповноважене чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які б відповідали витратам за надання цих послуг. Різниця в тарифах має компенсуватися підприємству за рахунок отримання з Державного бюджету України відповідних субвенцій.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що протягом 2014 2016 років заборгованість за рішенням суду від 11.11.2014 в даній справі повністю не погашена, та стверджує, що місцевим господарським судом не встановлено ступінь вини відповідача у виникненні спору.

Проте неможливість самостійного погашення боргу відповідачем перед позивачем без отримання належних відповідачу субвенцій з Державного бюджету підтверджується листами Департаменту житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури № 03-08/112 від 09.02.2016 (т.8, а.с.105) та № 03-08/7 від 09.09.2016 (т.9, а.с.70). Субвенції, які надаються державою, не мають постійного чинного правового механізму з компенсації витрат з різниці в тарифах на теплову енергію, тому виплата такої компенсації та строки виплати залежать від своєчасного внесення законодавчим органом таких витрат до Закону України "Про Державний бюджет на кожний рік"; від фінансування в даному бюджетному році у повному обсязі цих витрат згідно з витратами, передбаченими Закону України "Про державний бюджет"; від строку виконання виконавчими органами влади обов'язків по перерахуванню закладених витрат бюджету у вигляді субвенцій до отримувачів.

Як встановлено місцевим господарським судом на підставі наявних у справі доказів, обсяг заборгованості Державного бюджету перед відповідачем з різниці в тарифах за надані послуги з теплопостачання, водопостачання та водовідведення склав суму у розмірі 168028,99 тис. грн. зазначених коштів у разі їх отримання відповідачем повною мірою вистачило б для розрахунків із позивачем відповідно до судового рішення в даній справі.

Із наданих відповідачем доказів, зокрема, документів фінансової звітності (т.9, а.с.152 160), а також інформації про надходження коштів з державного бюджету та від споживачів (т.9, а.с.146 150), вбачається, що на підприємстві склалась надзвичайно скрутна економічна ситуація, яка виникла у зв'язку зі збитковістю послуг з теплопостачання.

Однією з причин тяжкого економічного стану відповідача є дефіцит коштів, пов'язаний з хронічними неплатежами споживачів за комунальні послуги. Зокрема, борги населення у відповідності до інформації про нарахування, надходження та заборгованість за теплову енергію по ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території" досягли по теплопостачанню станом на 01.01.21,64 грн. Посилання апелянта на те, що предметом розгляду в даній справі є неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу для забезпечення потреб бюджетних установ та організацій і інших споживачів (тобто не населення), не спростовують вищевказаних обставин, а саме наявності значної заборгованості населення перед відповідачем, що істотно погіршує фінансове становище останнього.

При цьому розподіл коштів, які надходять на рахунки ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території", здійснюється у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу" тобто відповідач позбавлений можливості розпоряджатися вказаними надходженнями самостійно та визначати алгоритм їх спрямування.

Водночас, як встановлено місцевим господарським судом та не спростовано позивачем в ході апеляційного провадження, відповідач до часу винесення оскаржуваної ухвали погасив значну частину боргу у розмірі 14000000,00 грн., непогашеною залишилася сума 4521698,39 грн. Тобто на теперішній час відповідачем не сплачено лише 24% від загальної суми заборгованості 18521698,39 грн., стягнутої з згідно з рішенням суду в даній справі, тоді як 76% заборгованості ним погашено.

За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження апелянта про недостатність вжитих ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території" заходів щодо виконання судового рішення в даній справі.

Необґрунтованими, на думку колегії суддів є і твердження позивача про зловживання відповідачем своїм правом на розстрочку виконання рішення (що надається судом вже вшосте), оскільки, відповідно до змісту ст.121 ГПК України право заявника на повторне звернення з відповідною заявою не обмежується. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у п.7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України". Колегія суддів у звязку з цим зазначає, що для вирішення питання стосовно надання відстрочки виконання судового рішення має значення не кількість звернень боржника із такими заявами, а виключно їх мотивованість та підтвердження належними і допустимими доказами.

Апелянт, із посиланням на п. 7.1, 7.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" зазначає, що відповідачем не доведено наявності загрози банкрутства ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території", а саме, не надано ухвали суду про порушення провадження у справі про банкрутство даного підприємства.

Стосовно даного аргументу колегія суддів зазначає, що ні нормами чинного законодавства, ні вищенаведеними положеннями постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 не передбачено наявність порушеної справи про банкрутство боржника в якості виключної умови для надання відстрочки виконання судового рішення, натомість дану обставину зазначено в числі інших можливих умов.

Тому, на думку суду апеляційної інстанції, сам по собі факт не перебування ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території" у процедурі банкрутства не є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду та для відмови у задоволенні заяви відповідача про надання відстрочки виконання судового рішення оскільки виходячи з системного аналізу ст.43, 121 ГПК, а також п. 7.1., 7.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012, при вирішення даного питання суд повинен дослідити всі обставини справи в їх сукупності.

Апелянт зазначає, що місцевий господарський суд не зясував обставин щодо наявності коштів на банківських рахунках та інших активів (майна) боржника, на які можливо було б звернути стягнення станом на дату надання відстрочки.

Як вбачається з наданого відповідачем балансу ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території" (т.9, а.с.152, рядок балансу 1010), залишкова вартість майна боржника складає 38736 тис. грн. Однак при цьому суд апеляційної інстанції враховує, що майно відповідача (котельні, тепломережі, інше обладнання, що складає цілісні тепловиробничі майнові комплекси) належить до власності територіальних громад і за договорами, копії яких містяться у т.9 даної справи, передано ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території" в оперативне управління та використання з метою надання даним підприємством житлово-комунальних послуг на території відповідних населених пунктів. Тобто звернення стягнення на вказане майно, тим більше під час опалювального сезону призведе до позбавлення споживачів послуг із теплопостачання, що, на думку колегії суддів, є неприпустимим з огляду на соціальну значущість діяльності ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території". Колегія суддів також враховує пояснення представника відповідача, яким зазначено, що дійсна вартість реалізації вказаного майна може бути істотно меншою за балансову вартість враховуючи зношеність обладнання, що вводилося в експлуатацію у вісімдесяті девяності роки минулого століття.

Щодо грошових коштів відповідача, які знаходяться на рахунках з спеціалізованим режимом використання, то у відповідності п. 10 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 792 "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ" на них також не може бути звернено стягнення за зобов'язаннями ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території" як суб'єкта ринку природного газу.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевим господарським судом обґрунтовано зроблено висновок про те, що скрутна ситуація із погашенням заборгованості, в якій опинилися обидві сторони і яка призвела до ускладнення виконання судового рішення в даній справі, обєктивно виникла не з вини відповідача, а у звязку з загальними економічними процесами у державі. Відповідно, остаточне погашення даної заборгованості є можливим лише шляхом вжиття відповідних заходів на державному рівні.

А саме, згідно з прикінцевими положеннями Закону України № 626VIII від 16.07.2015 Про внесення змін до деяких законів України у сфері комунальних послуг на Кабінет Міністрів України покладається обовязок до 01.07.2017 року вжити заходів щодо відшкодування в повному обсязі різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися державної влади чи органом місцевого самоврядування.

Також, згідно з Законом України Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії № 1330-19 від 03.11.2016 Кабінетом Міністрів України має бути затверджено порядок ведення та користування реєстром підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (в тому числі - з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води). Вказане врегулювання здійснюватиметься шляхом вжиття комплексу заходів, спрямованих на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості

Колегія суддів зазначає, що здійснення зазначених заходів сприятиме покращенню фінансового становища відповідача в цілому та дасть змогу розрахуватися за отриманий природний газ. Тому посилання апелянта на те, що вказаний закон не поширюється на правовідносини між сторонами саме за договором від 02.07.2012, з якого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у даній справі, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.

У звязку з цим колегія суддів не погоджується із твердженнями позивача про неврахування місцевим господарським судом інтересів обох сторін, оскільки, як було вказано вище, вирішення питання із відшкодуванням різниці в тарифах більшою мірою відповідатиме інтересам позивача, ніж звернення стягнення на майно відповідача - що призвело б до неможливості подальшої діяльності ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території" із надання населенню комунальних послуг, для забезпечення якої даним підприємством закуповується газ у позивача.

Разом з тим, для вжиття Кабінетом Міністрів України відповідних заходів на виконання вимог Законів України Закону України Про внесення змін до деяких законів України у сфері комунальних послуг та Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії потрібний певний час.

Тому, на думку суду апеляційної інстанції, місцевим господарським судом з урахуванням вищевикладених обставин правомірно надано відстрочку виконання судового рішення. Про врахування судом першої інстанції інтересів обох сторін також свідчить та обставина, що заяву відповідача про надання відстрочки до 01.07.2017 задоволено частково та визначено граничний термін 01.06.2017.

Апелянт посилається також на практику Європейського суду з прав людини, разом з тим, як вбачається зі змісту наведеного ним рішення від 28.07.1999 у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії виконання судового рішення не може відстрочуватися на незаконних підставах. У справі "Горнсбі проти Греції" в рішенні від 19.03.1997 Європейським судом з прав людини зазначено про те, що ухилення державних органів понад п'ять років від вжиття необхідних заходів для виконання остаточного і обов'язкового судового рішення, є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

У постановах Вищого господарського суду України, які наводить апелянт, судом касаційної інстанції також зроблено висновок про відсутність підстав для відстрочки виконання судового рішення з огляду на те, що боржником не обґрунтовано належним чином заяву про надання такої відстрочки.

Натомість, як було встановлено при дослідженні обставин даної справи №922/4822/13 в суді першої інстанції та в ході апеляційного провадження, ХОКП "Дирекція розвитку інфраструктури території" надано належні та допустимі докази у відповідності до вимог ст.33, 34 ГПК України, які підтверджують скрутний фінансовий стан відповідача, що ускладнює виконання судового рішення у справі, а також доведено обєктивну необхідність та законність надання відстрочки у звязку з запланованими заходами на державному рівні, спрямованими на вирішення питання щодо погашення заборгованості теплопостачальних підприємств за отримані енергоносії.

Правомірність надання розстрочки виконання рішення господарського суду Харківської області від 11.11.2014 було неодноразово підтверджено постановами Вищого господарського суду в даній справі №922/4822/13 - від 26.03.2015, від 13.08.2015, від 18.02.2016, від 11.08.2016.

За таких обставин, враховуючи також, що апелянтом не обґрунтовано наявність порушень норм матеріального або процесуального права місцевим господарським судом при винесенні оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.

З огляду на викладене, керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 106 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 24.01.2017 у справі №922/4822/13 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 28.02.17

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Фоміна В. О.