ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року Справа № 910/10148/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Бондар С.В. (доповідач),
суддівВасищака І.М., Студенця В.І.,
розглянувши матеріали касаційної скарги за участю представників : Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від позивача: Яценко О.В.; Григорєва Н.В. від відповідача: Становова Ю.В.
на рішенняГосподарського суду міста Києва від 19.09.2016 року
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 року
у справі№ 910/10148/16
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ"
до відповідачаПублічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення 24 499 236,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" (далі позивач) звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі відповідач) про стягнення 22 422 991,39 грн. (з урахуванням зменшення позовних вимог).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 року позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 22 422 991,39 грн. штрафу.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 року апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідач несвоєчасно виконав взяті на себе зобов'язання щодо повернення позики у строк, встановлений в договорі. При винесенні оскаржуваних рішень, суди також прийшли до висновку про відсутність у даному випадку підстав для застосування п. 3 ст. 83 ГПК України та зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить прийняті у справі судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд.

В своїй касаційній скарзі відповідач звертає увагу суду на ту обставину, що господарськими судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки змісту актів про повернення дизельного палива. Відповідач також вважає, що до спірних правовідносин мають бути застосовані норми ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, п. 3 ст. 83 ГПК України.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

03 березня 2016 року між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позичальник) укладено договір позики №03/03-16 (далі Договір) (т. 1 а.с. 10-14), за умовами якого позикодавець передає у позику позичальникові продукцію найменування, марка якої вказується у пункті 1.2 договору, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію такої ж кількості та не нижчої якості.

Договір з боку позивача підписаний директором - Хавро Ю.І.

В п. 1.2 Договору зазначено найменування продукції: паливо рідинне та газ; олив мастильних (дизельне паливо).

Відповідно до п. 3.1 договору позикодавець зобов'язаний передати позичальникові продукцію відповідно до розділу 2 договору, узгодженими партіями у строк до 18.03.2016 року.

Згідно з п. 3.2 Договору позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 даного договору, у строк до 31.03.2016 року. Кількість продукції, яку позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю, повинна відповідати кількості, вказаній в актах приймання-передачі продукції, підписаних сторонами, відповідно до яких продукція передана у позику.

Приймання-передачі продукції від позикодавця до позичальника та від позичальника до позикодавця оформляється двосторонніми актами приймання-передачі, який підписують уповноважені представники сторін (п. 3.5 Договору).

Сторони також погодили та виклали в п. 4.3 Договору, що у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до п. 3.2 цього Договору, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 1% від суми продукції, переданої в позичку, за кожний день прострочення повернення.

Судами було встановлено, що позивач передав дизельне паливо відповідачу у кількості 10 040,612 тонн на суму 197 779 975,18 грн., що підтверджується актами приймання-передачі, копії яких наявні в матеріалах справи (т. 1 а.с. 15-63).

Позивач стверджує, що надане за Договором паливо відповідач повернув з порушенням строку, встановленого в п. 3.2 Договору, а частину нафтопродуктів (31,1 тонну) не повернув взагалі. У зв'язку з цим, позивач вважає, що відповідач має сплатити йому штраф, передбачений п. 4.3 Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549 - 552 цього кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.

В матеріалах справи наявні підписані та скріплені печатками сторін копії актів приймання-передачі, якими посвідчувалось повернення палива позичальником позикодавцеві (т. 1 а.с. 64-113).

З боку позивача вказані акти підписані директором - Хавро Ю.І., тобто тією особою, якою був підписаний Договір.

В актах (п.4) зазначено про те, що сторони підтверджують, що умови Договору вважаються виконаними своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим, сторони не мають будь - яких претензій одна до одної.

Судами при розгляді справи не надано належної оцінки зазначеним документам та фактам, вказаним у них.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що прийняті у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку актам приймання-передачі, за якими відбувалось повернення позиченого палива, фактам, які відображені в актах приймання-передачі, та встановити, як підписання цих актів вплинуло на права та обов'язки сторін, що виникли з Договору.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 року та рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 року, прийняті у справі № 910/10148/16, скасувати.

3. Справу № 910/10148/16 направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

4. Вважати таким, що втратило чинність зупинення виконання рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2016 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 року, застосоване ухвалою Вищого господарського суду України від 13.12.2017 року у даній справі.

Головуючий С.В.Бондар

Судді І.М.Васищак

В.І.Студенець