ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Справа № 910/31303/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Судді:Могил С.К. (доповідач), Стратієнко Л.В.,
Грек Б.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 у справі № 910/31303/15 господарського суду міста Києва
за позовомприватного акціонерного товариства "Просто-Страхування"
доМоторного (транспортного) страхового бюро України
простягнення 25 096, 25 грн.,
представники сторін у судове засідання не з'явились,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року приватне акціонерне товариство "Просто-Страхування" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення 25 096, 25 грн. страхового відшкодування.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.02.2016 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2016 рішення місцевого господарського суду скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 25 096, 25 грн. страхового відшкодування.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2016 скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2016, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В обґрунтування своєї позиції суд касаційної інстанції зазначив, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилось з'ясування причин та обставин, які завадили чи унеможливили звернення позивача до суду з позовом до МТСБУ як до особи, відповідальної за дії ОСОБА_4, одразу ж після ознайомлення з рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04.08.2015.

За результатами нового розгляду постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 рішення господарського суду міста Києва від 11.02.2016 скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 25 096, 25 грн. страхового відшкодування.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального права.

Переглянувши в касаційному порядку оскаржену постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між приватним акціонерним товариством "Просто-Страхування" (страховиком) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (страхувальником) 16.05.2012 укладено договір добровільного страхування транспортних засобів № НОМЕР_3, предметом якого є страхування майнових інтересів власника автомобіля НОМЕР_1.

У місті Мелітополі 28.10.2012 на проспекті 50 років Перемоги сталася дорожньо- транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_4, та застрахованого автомобіля НОМЕР_1, яким керувала ОСОБА_6, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Відповідно до Постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13.02.2013 дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення Правил дорожнього руху України ОСОБА_4.

Відповідно до висновку № 1048 від 02.11.2012 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_1, становить 37 842, 58 грн.

Співробітниками позивача 17.12.2012 складено розрахунок страхового відшкодування № 6058 та виплачено страхувальнику 25 096, 25 грн. страхового відшкодування за ремонт автомобіля НОМЕР_1, що підтверджується платіжним дорученням № 39519 від 20.12.2012, копія якого наявна у матеріалах справи.

В свою чергу автомобіль НОМЕР_2 , яким спричинено ДТП, знаходився під керуванням ОСОБА_4, вина якого у скоєнні ДТП встановлена в судовому порядку.

При цьому, рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 04.08.2015 у справі № 22-Ц/778/4473/15 встановлено, що ОСОБА_4 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 01.10.2008.

Посилаючись на те, що відповідач, з огляду на положення п. 13.1 ст. 13 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зобов'язаний відшкодувати завдану ОСОБА_4 шкоду в порядку суброгації позивачу, останній звернувся з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності (за наявності підстав для задоволення позову), про застосування якого було заявлено відповідачем, місцевий господарський суд зазначив, що позивачем не було заявлено клопотання про визнання причин пропуску строку поважними та його відновлення, у зв'язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Зазначене клопотання, як підтверджується матеріалами справи, було подано позивачем на стадії апеляційного провадження. За результатами його розгляду апеляційний суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку позовної давності з огляду на те, що про наявність у ОСОБА_4 статусу учасника бойових дій позивач дізнався лише з рішення Апеляційного суду Запорізької області від 04.08.2015 у справі № 22-Ц/778/4473/15. Крім цього апеляційний господарський суд зазначив, що строк позовної давності відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України перервався у зв'язку зі зверненням позивача у липні 2014 року до суду з позовом до ОСОБА_4, у зв'язку з чим станом на день звернення з позовом у даній справі трирічний строк позовної давності, який після переривання почав перебіг з липня 2014, не закінчився.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного господарського суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Приписами ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до п. 36.4. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

У своєму Рішенні від 23.12.2014 № 7-рп/2014 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пункту 13.1 статті 13 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення положення пункту 13.1 статті 13 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 1 липня 2004 року N 1961-IV зі змінами необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам I групи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі.

Судами обох інстанцій не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 (особа, винна у скоєнні ДТП) керував транспортним засобом на незаконних підставах.

Таким чином, враховуючи викладене та межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів про те, що особою відповідальною за завдані збитки, згідно з положеннями Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та враховуючи наявність у ОСОБА_4 статусу учасника бойових дій, є саме відповідач.

Разом з тим, ст. 256 Цивільного кодексу України передбачено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частина ж 6 зазначеної статті встановлює, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася лише заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, при цьому нового зобов'язання не виникло, то строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Апеляційним господарським судом встановлено, що ДТП за участю застрахованого транспортного засобу сталась 28.10.2012. Позивач 20.12.2012 виплатив страхувальнику страхове відшкодування в сумі 25 096, 25 грн. У липні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення страхового відшкодування в сумі 25 096, 25 грн. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14.11.2014 позов було задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача 25 096, 25 грн. страхового відшкодування. Проте зазначене рішення 04.08.2015 було скасовано Апеляційним судом Запорізької області, а у позові відмовлено, оскільки ОСОБА_4 є учасником бойових дій і за спричинену ним шкоду повинен відповідати відповідач. У зв'язку з цим позивач 22.10.2015 звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування і 17.11.2015 відповідач відмовив останньому у виплаті такого відшкодування. Позивач же звернувся до суду з даним позовом 09.12.2015.

Дійсно, згідно зі ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Так, перебіг строку позовної давності почався 28.10.2012 - тобто з дня настання страхового випадку (вчинення ОСОБА_4 ДТП).

Колегія суддів зауважує, що за змістом ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 Господарського процесуального кодексу України. При цьому не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

Разом з тим, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного господарського суду, що коли позивач (до якого перейшло право потерпілої особи) у липні 2014 року звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_4 строк позовної давності перервався відповідно до ст. 264 Цивільного кодексу України та почався заново, оскільки, як встановлено апеляційним господарським судом, позивач не знав, що ОСОБА_4 є учасником бойових дій, тому звертаючись з позовом саме до нього, як винуватця ДТП, діяв добросовісно. Зазначена обставина стала відома позивачу після винесення 04.08.2015 Апеляційним судом Запорізької області рішення, яким у позові приватного акціонерного товариства "Просто-Страхування" до ОСОБА_4 відмовлено.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком апеляційного господарського суду про те, що станом на 09.12.2015, тобто на день звернення з позовом у даній справі, трирічний строк позовної давності, який після переривання почав перебіг з липня 2014 року, не закінчився, у зв'язку з чим позовні вимоги правомірно задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 25 096, 25 грн. страхового відшкодування в порядку суброгації.

Твердження скаржника про те, що заяву про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та про його відновлення було подано лише на стадії апеляційного провадження без обґрунтування неможливості подання її до суду першої інстанції, і вона була прийнята апеляційним господарським судом свідчить про порушення норм процесуального права відхиляються колегією суддів касаційної інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, з'ясовує причини неподання певних доказів у суді першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінює поважність цих причин, за результатами чого на власний розсуд вирішує питання про прийняття таких доказів або про відмову у їх прийнятті. Крім цього відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене колегія суддів касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування постанови апеляційного господарського суду у даній справі, оскільки в межах касаційного провадження скаржником не доведено порушення або неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, а викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновки апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 - без змін.

Головуючий суддя Могил С.К.
Судді: Стратієнко Л.В.
Грек Б.М.