ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2017 р.Справа № 922/4325/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Завод ім.В.О. Малишева", м. Харків третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Регіональне відділенні Фонду державного майна України по Харківській області
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Харків
простягнення 6384,53 грн.
за участю :

представника позивача - Симоненко А.Ю., за довіреністю № 151-16 від 28.12.2016 року;

відповідача - ОСОБА_4, на підставі паспорту;

представника 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача РВФДМУ у Х/О-Веронятніков С.В., за довіреністю №4 від 04.01.2017 р.;

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Завод ім. В.О. Малишева" звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за неналежне виконання договору оренди державного майна № 4539-н від 22.03.2010 року в розмірі 5966,85 грн. та штрафу в розмірі 417,68 грн. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 грудня 2016 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 16 січня 2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 11.01.2017 року від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 762) про долучення до матеріалів справи документів.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 16.01.2017 року від представника позивача супровідним листом (вх. № 1136/17)надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16.01.2017 року розгляд справи було відкладено на 06.02.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 02.02.2017 року від відповідача надійшов відзив (вх. № 3495/17) з додатком на позов. У своєму відзиві відповідач вказує на те, що договірні відносини у період за який позивач просить стягнути заборгованість між сторонами вже припинились за згодою сторін, про що свідчить тристоронній акт приймання-передачі орендованого майна, у зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 06.02.2017 року від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 3819/17) про продовження строку розгляду справи за межами двомісячного строку, встановленого ст. 69 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.02.2017 року розгляд справи було відкладено на 20.02.2017 року.

В судовому засіданні 20.02.2017 року було оголошено перерву до 27.02.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 23.02.2017 року представник позивача надав письмові пояснення по справі (вх. № 6446).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 27.02.2017 року представник відповідача надав заяву про застосування строків позовної давності (вх. № 6721).

Представник позивача в судовому засіданні 27.02.2017 року підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні 27.02.2017 року проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити, підтримав клопотання про застосування строку позовної давності.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача (РВФДМУ по Х/О) в судовому засіданні 27.02.2017 року зазначив про те, що договір оренди було припинено та позивач мав право самостійно здавати спірне приміщення в оренду.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 27.02.2017 року від 3-тьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача РВФДМУ Х/о надійшли додаткові пояснення (вх. № 6644) по справі.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

22 березня 2010 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (третя особа, орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (відповідачем, орендар) було укладено договір оренди державного майна №4539-н ), яке перебуває на балансі ДП "Завод імені В.О. Малишева" (позивач).

Відповідно до п. 1.1 Договору, Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення на першому поверсі двохповерхової торгівельно-побутової будівлі, загальною площею 96,8 кв.м., за адресою: м. Харків, вул. Ковтуна, 21 (майно).

Пунктом 1.2 Договору встановлено, що майно передається в оренду з метою розміщення торгівельного об'єкту з продажу продовольчих товарів підакцизної групи.

Розділом 3 Договору визначено розмір та порядок здійснення орендної плати.

Відповідно п. 3.1 Договору, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.95 р. № 786 (зі змінами), з урахуванням результатів конкурсу на право оренди державного Майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - грудень 2009 р. - 2 624,84 грн.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному законодавством (п. 3.2 Договору).

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (п. 3.3 Договору).

Відповідно п. 3.6 Договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу щомісячно, до 12 числа місяця, наступного за звітним відповідно до вимог діючої Методики, у співвідношенні: безпосередньо до Державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами - у розмірі 70 %; на рахунок, визначений Балансоутримувачем - у розмірі 30 %.

Пунктом 5.3 Договору встановлено, що Орендар зобов'язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

У разі припинення (розірвання) Договору Орендар сплачує орендну плату до дня повернення Майна за атом приймання - передавання включно. Закінчення строку дії Договору оренди не звільняє Орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та Балансоутримувачу (п. 3.12 Договору).

В матеріалах справи наявний акт приймання-передачі орендованого майна від 22.03.2010 року, яким Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області передало ФОП ОСОБА_4 спірні приміщення (а.с. 24).

Як зазначає позивач, в порушення п.п. 3.6, 5.3 Орендарем не здійснено перерахування орендної плати Балансоутримувачу в повному обсязі.

05.05.2016 року ДП "Завод імені В.О. Малишева" було направлено на адресу відповідача претензію за № 2081/16 про сплату заборгованості (а.с. 28-29).

Відповідач відповіді на претензію не надав, борг не погасив, у зв`язку зчим, станом на момент подачі позову сума заборгованості з орендної плати перед Балансоутримувачем складає: за лютий 2013 р. - 551,41 грн., березень 2013 р. - 1077,86 грн., травень 2013 р. - 1078,92 грн., жовтень 2013 р. - 4,28 грн., листопад 2013 р. - 1077,59 грн., січень 2014 р. - 1085,14 грн., лютий 2014 р. - 1091,65 грн., що разом складає: 5 966, 85 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно з ст.763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з ст.5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцями є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» оцінка об'єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об'єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об'єкта оренди.

Згідно з ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 10.1 договору, останній було укладено до 22.02.2013 року.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

В матеріалах справи наявний акт приймання-передачі орендованого майна від 22.02.2013 року, яким відповідачем було повернуто об`єкт оренди.

Отже в даному випадку позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла після припинення дії договору оренди.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Державного концерну «Укроборонпром» від 29.12.2010р. № 1221 державне підприємство «Завод імені В.О. Малишева» включене до Державного концерну «Укроборонпром».

Відповідно до ч.8 ст.1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відносини оренди рухомого та нерухомого майна державних підприємств, у тому числі казенних підприємств, оборонно-промислового комплексу, які включені до складу Державного концерну «Укроборонпром», регулюються цим законом з урахуванням особливостей , передбачених Законом України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку».

Так, відповідно до п. 3 ст. З Закону України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу учасників Державного концерну «Укроборонпром» передача в оренду нерухомого майна, загальна площа якого перевищує 200 кв.м. на одне підприємство, здійснюється безпосередньо підприємствами оборонно-промислового комплексу за погодженням з Державним концерном «Укроборонпром», крім випадків передачі в оренду цілісних майнових комплексів підприємств оборонно-промислового комплексу, щодо яких орендодавцем є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва.

Окрім цього, згідно абзацу 5 ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцями є: підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 кв.м. на одне підприємство, установу, організацію та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Отже, виходячи з аналізу норм чинного законодавства ДП «Завод ім.. В.О.Малишева» має право здавати в оренду спірні приміщення самостійно.

На підставі викладеного, позивачем було надано в оренду відповідачу приміщення у період з лютого 2013 року по січень 2014 року, що підтверджується актами здачі-приймання виконаних робіт, які підписані обома сторонами.

Також в матеріалах справи наявні рахунки-фактури на оплату зі спірний період.

В матеріалах справи відсутні акт приймання-передачі спірного приміщення відповідачу після лютого 2013 року та акт про повернення приміщення позивачу.

Проте враховуючи наявні в матеріалах справи акти здачі-приймання виконаних робіт, які підписані обома сторонами, суд дійшов висновку, що позивачем поза межами договору надавалися відповідачу в оренду приміщення за адресою: м. Харків, вул. Ковтуна, 21 у період з лютого 2013 року по січень 2014 року.

Згідно зі ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідачем в свою чергу було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Суд, розглянувши вказане клопотання, зазначає наступне.

В п.1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Проте відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В даному випадку судом було встановлено, що відповідачем використовувалось спірне приміщення у період з лютого 2013 року по січень 2014 року, про що свідчать підписані обома сторонами акти здачі - приймання виконаних робіт, проте оплату згідно рахунків-фактури відповідачем здійснено не було.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про стягнення орендної плати з відповідача за період з лютого 2013 року по січень 2014 року, в той час як позовну заяву подано до суду 13.12.2016 року (про що свідчить штамп на позовній заяві).

Отже, враховуючи норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що заборгованість за період з лютого 2013 року по грудень 2013 року було заявлено до стягнення позивачем вже після спливу строку позовної давності.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Приймаючи до уваги те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, проте позивачем пропущено строк позовної давності у відповідності до ст. 258 ЦК України щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за період з лютого 2013 року по грудень 2013 року, а також враховуючи те, що відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності , суд вважає, позовні вимоги позивача в сумі 3790,06 такими, що заявлені поза межами строку позовної давності, тому відмовляє в їх задоволені.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 1085,14 грн. за січень 2014 року, суд зазначає наступне.

Враховуючи те, що в матеріалах справи наявні докази користування відповідачем спірним приміщенням у січні 2014 року, що підтверджується актом здачі-приймання виконаних робіт на суму 1085,14 грн., який підписаний обома сторонами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 1085,14 грн. за січень 2014 року є обґрунтованими, доведеними матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 1091,65 грн. за лютий 2014 року, то суд зазначає наступне.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази користування відповідачем спірним приміщенням у лютому 2014 року.

Стосовно наданого позивачем акту приймання-передачі виконаних робіт за даний період, то суд зазначає, що він підписаний лише з боку позивача, у зв`язку з чим не може бути належним доказом на підтвердження користування відповідачем приміщенням у лютому 2014 року.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем не надано жодних доказів користування відповідачем спірним приміщенням у лютому 2014 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в сумі 1091,65 грн. за лютий 2014 року є необґрунтованими, не підтвердженими матеріалами справи, а тому не підлягають задоволенню.

Щодо заявленого позивачем до стягнення з відповідача штрафу в розмірі 417,68 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається з позовної заяви, позивачем було нараховано відповідний штраф на підставі п. 3.8 договору оренди.

Як вже було встановлено судом, договір оренди від 22.03.2010 року припинив свою дію 22.02.2013 року (п. 10.1).

Отже нарахування позивачем штрафних санкцій на підставі договору, термін якого сплив, є неможливим.

В свою чергу в матеріалах справи не міститься угоди, укладеної між сторонами, про неустойку на випадок порушення зобов`язань з боку відповідача. Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Письмового договору між сторонами укладено не було, а Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань та встановлює лише обмеження розміру такої неустойки, яка встановлюється за згодою сторін.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про безпідставність нарахування позивачем штрафу в розмірі 417,68 грн., у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (61162, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) 1085,14 грн. заборгованості та 234,21 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення заборгованості в розмірі 4881,71 та штрафу в розмірі 417,68 грн. в задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 02.03.2017 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/4325/16