ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2017 р. Справа № 917/608/16

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (вул. Шолуденка, буд. 1, м. Київ, 04116)

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (вул. Л.Толстого, буд. 87, м. Лубни, Полтавська область, 37500)

про стягнення 9 997 052,15 грн.

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

Розглядається позовна заява про стягнення 9 997 052,15 грн., з них: 8745976, 12 грн. інфляційних, 1251076,03 грн. - 3% річних, за несвоєчасно проведені платежі за договором поставки природного газу № 06/10-1995 від 20.12.2010р.

Позивач заявами від 12.12.2016р., від 16.01.2017р., від 03.02.2017р. неодноразово зменшував позовні вимоги (т.3 а.с.45-49, 112-114, 216-217). Дані заяви були прийняті судом до розгляду.

В судове засідання 27.02.2017р. позивачем на підставі ст. 22 ГПК України подано заяву про зменшення позовних вимог (вхід № 2796 від 27.02.2017р.), в якій позивач прохає стягнути 3282893,82 грн., з них: 331350,32 грн. - 3% річних за період з 07.04.2013р. по 06.04.2016р., 2951543,50 грн. - інфляційних за період жовтень 2013р. - січень 2016р. (т.4 а.с.34-35).

Заява про зменшення позовних вимог приймається судом до розгляду. Позовні вимоги розглядаються в межах заяви про зменшення позовних вимог (вхід. № 2796 від 27.02.2017р.).

Відповідач у відзиві та додаткових поясненнях проти позову заперечує, посилаючись на те, що заборгованість за вказаним договором погашалася на підставі спільних протокольних рішень, за умовами яких сторони змінили порядок та строк проведення платежів; також за ухвалою господарського суду Полтавської області у справі 18/1407/12 виконання рішення зі стягнення основного боргу було розстрочено з вересня 2015р. по серпень 2018 року, тому за цей період відсутні підстави для нарахування інфляційних та річних.

Відповідачем заявлено клопотання про розстрочку виконання рішення суду на 3 роки шляхом сплати рівних щомісячних платежів (т.3 а.с.185-191).

Представник позивача в письмових поясненнях проти розстрочки виконання рішення суду заперечує (т. 4 а.с.8-16).

В судовому засіданні 27.02.2017р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 21.10.2014 у справі № 18/1407/12 задоволено позов Дочірньої компанії "Газ України" Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" про стягнення заборгованості за поставлений по договору № 06/10-1995 природний газ, присуджено до стягнення з ПАТ по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" на користь ДП "Газ України" ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 14 089 569,54 грн основного боргу, 1 064 579,70 грн - пені, 656 812,52 грн - інфляційних, 592 921,91 грн - 3% річних та 64 380,00 грн судових витрат (т.1 а.с.9-12).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.01.2015 у справі № 18/1407/12 апеляційну скаргу ПАТ по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" залишено без задоволення, задоволено клопотання ПАТ по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" про зменшення розміру пені та змінено рішення Господарського суду Полтавської області від 21.10.2014 в частині суми пені, що стягується - пеню зменшено до 532 289,85 грн. (т.1 а.с.13-18).

Ухвалою Господарським судом Полтавської області 08.09.2015 розстрочено виконання рішення Господарського суду Полтавської області у справі № 18/1407/12 щодо стягнення заборгованості в сумі 15 571 593,82 грн. на три роки рівними щомісячними платежами згідно графіку (т.1 а.с.19-26). Вказана ухвала залишена без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 16.12.2015 у справі № 18/1407/12 (т. 4 а.с.41-42).

Судами при розгляді справи № 18/1407/12 встановлено, що 20.12.2010р. між ДК "Газ України" ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (постачальник) та ПАТ по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (покупець) укладено договір поставки природного газу № 06/10-1995, відповідно до якого постачальник зобов'язався передати, а покупець прийняти та оплатити поставлений природний газ на умовах цього договору. Між сторонами укладено додаткові угоди до даного договору від 20.12.2010р., 28.01.2011р., від 04.04.2011р., від 12.04.2011р., від 25.06.2011р. (т.1 а.с.146-158).

На момент звернення з позовом до суду та розгляду вказаної справи № 18/1407/12, сума основного боргу ПАТ "Лубнигаз" перед ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" складала 14 089 659,54 грн.

Дочірня компанія "Газ України" ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулась до господарського суду Полтавської області з позовом до ПАТ по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" про стягнення 9 997 052,15 грн. в тому числі: 8 745 976, 12 грн. інфляційних витрат та 1 251 076,03 грн. - 3% річних (т.1 а.с.2-5), за яким порушено провадження у справі № 917/608/16.

Під час першого розгляду даної справи суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний господарський суд, частково задовольнив позовні вимоги позивача.

Постановою Вищого господарського суду від 09.11.2016р. постанову Харківського апеляційного господарського суду від 29.08.2016р. та рішення господарського суду Полтавської області від 15.06.2016р. у справі скасовано, а справу направлено для нового розгляду (т.3 а.с.30-38).

При цьому в постанові Вищого господарського суду України від 09.11.2016р. у даній справі зазначено:

- нарахування 3% річних та інфляційних втрат не здійснюється на вищезазначену суму, оскільки спірними протокольними рішеннями за взаємним погодженням з позивачем змінено строк та порядок оплати визначених у них сум.

- суд першої інстанції здійснюючи розрахунок інфляційних втрат, безпідставно визначив інші межі спірного періоду нарахування, ніж ті, що були заявлені позивачем.

- в порушення приписів статті 83 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

- суд першої інстанції при здійсненні розрахунку 3% річних та інфляційних втрат застосовано межі по 07.04.2016 та по січень 2016 відповідно.

- невиконання грошового зобов'язання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за період такого розстрочення або відстрочення (постанова Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 3-127гс15).

- суди не врахували, що ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.09.2015 у справі № 18/1407/12 розстрочено виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 21.10.2014 у справі № 18/1407/12.

Згідно ст.111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Під час нового розгляду судом також встановлено наступне.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.2005 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Полтавській області, Департаментом фінансів Полтавської облдержадміністрації, Публічним акціонерним товариством "Лубнигаз", Публічним акціонерним товариством "Газ України" та Публічним акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" підписано ряд спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, зокрема Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, Департамент фінансів Полтавської облдержадміністрації, Публічне акціонерне товариство "Лубнигаз", Публічне акціонерне товариство "Газ України" та Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" підписали спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету.

Розділами 2 протокольних рішень передбачено порядок розрахунків за спільними протокольними рішеннями, зокрема передбачено, що Публічне акціонерне товариство "Лубнигаз" перераховує Дочірній компанії "Газ України" ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" грошові кошти за природний газ 2011 року згідно з договором від 20.12.2010 № 06/10-1995 з записом у графі "призначення платежу" "Постанова Уряду від 11.01.2005 № 20, дата і номер спільного протокольного рішення, за природний газ 2011 року.

На підставі спільного протокольного рішення № 2586/ГУ від 20.11.2015р., за платіжним дорученням № 23 від 23.11.2015р. (дата сплати 30.11.2015) позивачу перераховано 865202,03 грн. (т.1 а.с.126-129, 174).

На підставі спільного протокольного рішення № 2963/ГУ від 17.12.2015р., за платіжним дорученням № 26 від 18.12.2015р. (дата сплати 23.12.2015) позивачу перераховано 432544,27 грн. (т.1 а.с.130-133, 178).

На підставі спільного протокольного рішення № 317/ГУ від 22.01.2016р., за платіжним дорученням № 4 від 25.01.2016р. (дата сплати 15.01.2016) позивачу перераховано 432544,27 грн. (т.1 а.с.134-137, 182).

На підставі спільного протокольного рішення № 771/ГУ від 24.02.2016р., за платіжним дорученням № 7 від 25.02.2016р. (дата сплати 29.03.2016) позивачу перераховано 432544,27 грн. (т.1 а.с.138-141, 186).

На підставі спільного протокольного рішення № 1051/ГУ від 21.03.2016р., за платіжним дорученням № 10 від 22.03.2016р. (дата сплати 29.03.2016) позивачу перераховано 432544,27грн. (т.1 а.с.142-145, 190).

На підставі спільного протокольного рішення № 1282/ГУ від 19.04.2016р., за платіжним дорученням № 12 від 21.04.2016р. (дата сплати 25.04.2016) позивачу перераховано 432544,27 грн. (т.1 а.с.191-193, 194 ).

На підставі спільного протокольного рішення № 1602/ГУ від 20.05.2016р., за платіжним дорученням № 15 від 23.05.2016р. (дата сплати 27.05.2016) позивачу перераховано 432544,27грн. (т.1 а.с.195-197, 198).

На підставі спільного протокольного рішення № 1711/ГУ від 16.06.2016р., за платіжним дорученням № 18 від 21.06.2016р. (дата сплати 29.06.2016) позивачу перераховано 432544,27 грн. (т.3 а.с. 59-62, 63).

На підставі спільного протокольного рішення № 1936/ГУ від 20.07.2016р., за платіжним дорученням № 20 від 21.07.2016р. (дата сплати 27.07.2016) позивачу перераховано 432544,27 грн. (т.3 а.с.64-67, 68).

На підставі спільного протокольного рішення № 2222/ГУ від 19.08.2016р., за платіжним дорученням № 22 від 22.08.2016р. (дата сплати 25.08.2016) позивачу перераховано 432544,27 грн. (т.3 а.с.69-72, 73).

На підставі спільного протокольного рішення № 2433/ГУ від 21.09.2016р., за платіжним дорученням № 23 від 22.09.2016р. (дата сплати 07.10.2016) позивачу перераховано 432544,27 грн. (т.3 а.с.74-77, 78).

На підставі спільного протокольного рішення № 2591/ГУ від 20.10.2016р., за платіжним дорученням № 24 від 21.06.2016р. (дата сплати 28.10.2016) позивачу перераховано 432544,27грн. (т.3 а.с.79-82, 83).

На підставі спільного протокольного рішення № 2862/ГУ від 17.11.2016р., за платіжним дорученням № 26 від 18.11.2016р. (дата сплати 28.11.2016) позивачу перераховано 432544,27 грн. (т.3 а.с.84-87, 88).

На підставі спільного протокольного рішення № 3432/ГУ від 20.12.2016р., за платіжним дорученням № 28 від 21.12.2016р. (дата сплати 27.12.2016) позивачу перераховано 865088,54 грн. (т.3 а.с.105-106, 107).

На підставі спільного протокольного рішення № 473/ГУ від 20.01.2017р., за платіжним дорученням № 2 від 23.01.2016р. (дата сплати 23.01.2017) позивачу перераховано 2162721,35 грн. (т.3 а.с.173-174, 175).

На підставі спільного протокольного рішення № 1201/ГУ від 17.02.2017р., за платіжним дорученням № 7 від 21.02.2017р. (дата сплати 27.02.2017) позивачу перераховано 1297632,81 грн. (т.4 а.с.37-38, 52-55, 32).

Таким чином станом за спільними протокольними рішеннями ПАТ Лубнигаз на виконання рішення господарського суду Полтавської області у справі № 917/1407/12 від 21.10.2014р. сплачено Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 10381175,97 грн.

Зазначені спільні протокольні рішення є багатосторонніми правочинами (договорами), якими змінені порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору від 20.12.2010 № 06/10-1995.

При цьому господарський суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постановах від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13, від 09.09.2014 у справі № 5011-35/1533-2012-19/522-2012, від 09.09.2014 у справі № 5011-1/1043-2012-42/528-2012, від 09.09.2014 у справі № 5011-35/1272-2012-42/527-2012 та від 16.09.2014 у справі № 5011-42/1230-2012-69/542-2012, в яких Верховний Суд України зазначив, що умовами договору про організацію взаєморозрахунків передбачалось не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості, але також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору про постачання газу; що договір про організацію взаєморозрахунків не передбачав можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань та підстав для інших грошових вимог та оскільки розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені у договорі про організацію взаєморозрахунків, то строки виконання зобов'язання відповідачем дотримано, а тому підстав для застосування положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не було. Для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків.

За змістом загальних положень щодо виконання зобовязань, встановлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК).

Частиною 2 статті 625 ЦК України установлено відповідальність за порушення грошового зобовязання, яка полягає у тому, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 598, статей 599, 600, 604-609 Цивільного кодексу України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Як було зазначено вище, за спільними протокольними рішеннями ПАТ Лубнигаз на виконання рішення господарського суду Полтавської області у справі № 917/1407/12 від 21.10.2014р. сплачено Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 10381175,97 грн.

Залишок боргу не погашений спільними протокольними рішеннями становив 3708393,57 грн.

Також, на виконання вказівок Вищого господарського суду України, наведених у постанові від 09.11.2016р. у даній справі, проведений відповідачем платіж від 30.10.2015р. позивач зарахував на погашення основного боргу в сумі 200254,42 грн. (пояснення - т.3 а.с.46).

Отже, заборгованість становить 3508139,15 грн.

Дані суми заборгованості підтверджені позивачем в заяві про зменшення позовних вимог та відповідачем в додаткових поясненнях (т. 4 а.с.34-35, 28).

Посилаючись на те, що погашення боргу відбулося несвоєчасно, позивач заявив вимоги про стягнення 331350,32 грн. - 3% річних (нарахованих за період 07.04.2013р. 29.10.2015р. на заборгованість в сумі 3708393,57 грн. та за період 30.10.2015р. 06.04.2016р. на заборгованість в сумі 3508139,15 грн.) та 2951543,50 грн. - інфляційних(нарахованих за період 01.10.2013р. 29.10.2015р. на заборгованість в сумі 3708393,57 грн. та за період 30.10.2015р. 31.01.2016р. на заборгованість в сумі 3508139,15 грн.) в редакції заяви про зменшення позовних вимог (вхід. № 2796 від 27.02.2017р.; т.4 а.с.34-35).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною першою ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобовязання.

Отже, за відсутності інших підстав припинення зобовязання, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання неустойки та сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначену правову позицію наведено також у п. 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань.

Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Так, Господарський процесуальний кодекс України передбачає дві стадії, на яких суд може вирішувати питання про розстрочку виконання рішення, а саме: при винесенні рішення по суті справи, що відображається в мотивувальній та резолютивній частинах рішення (п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 84), а також у наказі господарського суду; та під час виконання рішення суду (виконавчого провадження) шляхом винесення окремого процесуального документа (ухвали) про розстрочку виконання рішення (ч. 3 ст. 121).

Розстрочка виконання рішення суду означає виконання його частинами, встановленими судом, з певним інтервалом у часі; строки виконання рішення частинами (сплата грошових сум частками тощо) визначаються судом.

Аналогічні висновки викладено у рішенні Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013.

За ухвалою Господарського суду Полтавської області 08.09.2015 розстрочено виконання рішення Господарського суду Полтавської області у справі № 18/1407/12 щодо стягнення заборгованості на три роки рівними щомісячними платежами згідно графіку починаючи з 30.09.2015р. по 25.07.2018р. по 432544,27 грн. щомісячно і останній платіж 432544,28 грн. (т.1 а.с.19-26).

Таким чином, суд встановив право відповідача на розстрочку боргу та обовязок сплатити цей борг з 30.09.2015р. по 25.07.2018р. окремими платежами. Відповідачем зазначений графік погашення боргу дотримується.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що невиконання грошового зобовязання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, за період такого розстрочення або відстрочення.

Ураховуючи викладене, наявні підстави для стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за несвоєчасний розрахунок до встановленої судом дати початку платежів з розстроченням виконання рішення, тобто до 30.09.2015р.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 17.02.2016р. № 3-1276гс15 у справі № 905/3137/14-908/5775/14

Підстави для відступу від даної правової позиції під час розгляду цієї справи у суду відсутні. Крім того, в постанові Вищого господарського суду України від 09.11.2016р. у даній справі було звернуто увагу судів на неврахування вказаної правової позиції (т.3 а.с.30-38).

Таким чином, інфляційні та річні підлягають нарахуванню з визначеної позивачем дати - на суму боргу, яка не була погашена за спільними протокольними рішеннями та існувала станом на 29.09.2015р.

Судом встановлено, що за період 07.04.2013р. 29.09.2015р. сума 3% річних становить 276148,32 грн., а за період 01.10.2013р. - 29.09.2015р. сума інфляційних становить 2909940,80 грн. Позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

В іншій частині вимоги про стягнення річних та інфляційних слід відхилити як безпідставні.

За п. 4.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції зменшення позивачем суми позову не є відмовою від позову. В такому випадку припинення провадження в частині зменшення відповідної суми не здійснюється, - про таке зменшення зазначається в описовій частині судового рішення, а предметом спору залишається вимога про стягнення суми в зменшеному розмірі.

Відповідачем подано заяву про розстрочку виконання рішення суду на 3 роки шляхом сплати рівними щомісячними платежами (т.3 а.с.185-192).

В обґрунтування заяви відповідач посилається на існування значної кредиторської заборгованості, низький рівень господарської діяльності, скрутне фінансове становище, відсутність вини у простроченні зобовязання. Відповідач вказує, що він здійснює вибухонебезпечні роботи по ремонту газових мереж, обслуговує газові трубопроводи обєкти державної власності, веде претензійно-позовну роботу по стягненню боргів з контрагентів.

Позивача проти розстрочки виконання рішення заперечує, зазначаючи, що предметом даного спору є вимоги направлені на відшкодування втрат позивача від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів; відтермінування сплати цих коштів (3% річних та інфляційних) унеможливлює виконання основних компенсаторних функцій такого інституту відповідальності; при відстроченні сплати цих коштів вони також втрачають свою економічну ефективність внаслідок інфляційних процесів; відповідач не довів відсутність його вини у простроченні виконання основного зобовязання; не надав доказів тяжкого фінансового стану (т.4 а.с.8-16).

Відповідно до п. 6 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

В п.7.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. № 9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України визначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Під час розгляду даної справи відповідачем проводилися погашення основного боргу за рахунок спільних протокольних рішень, наслідком чого позивач проводив зменшення розміру позовних вимог в частині суми 3 % річних та інфляційних, за результатом чого кінцева сума позову значно менша у порівняні до первісно заявленої.

Відповідачем не додано до заяви жодних доказів, які б свідчили про тяжкий фінансовий стан відповідача, про наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Наданий відповідачем звіт про фінансові результати за 9 місяців 2016р. свідчить, що діяльність відповідача є прибутковою (рядки 2090,2350 звіту); (т.3 а.с.193-194).

Крім того, суд погоджується з твердженням позивача про те, що дані вимоги направлені на відшкодування втрат позивача від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів; відтермінування сплати 3% річних та інфляційних унеможливить виконання основних компенсаторних функцій такого інституту відповідальності; при відстроченні сплати цих коштів вони також втрачають свою економічну ефективність внаслідок інфляційних процесів.

За таких обставин відсутні підстави для надання розстрочки виконання даного судового рішення. Отже, заява відповідача судом відхиляється.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам, які були заявлені в заяві про зменшення позовних вимог (вхід. № 2796 від 27.02.2017р.).

В іншій частині позивач має право повернення судового збору з Державного бюджету України відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

В разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, на підставі ст. 117 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

Вирішив:

1. Прийняти заяву Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (вхід. № 2796 від 27.02.2017р.) про зменшення розміру позовних вимог.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (вул. Л.Толстого, буд. 87, м. Лубни, Полтавська область, 37500; ідентифікаційний код 05524713) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (вул. Шолуденка, буд. 1, м. Київ, 04116; ідентифікаційний код 31301827) 276148грн. 32 коп. 3% річних, 2909940грн. 80 коп. інфляційних, 47791грн. 34 коп. відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

4. В іншій частині у позові відмовити.

5. Заяву Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" про розстрочку виконання рішення відхилити.

Повне рішення складено та підписано: 06.03.2017р.

Суддя Безрук Т. М.