ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2017р. Справа№ 914/3111/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ

до відповідача: Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м.Львів

про стягнення 1221353,22 грн.

суддя Гоменюк З.П.

секретар судового засідання Зусько І.С.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1, представник (довіреність №14-90 від 18.04.2014р.)

відповідача: ОСОБА_2, представник (довіреність №48 від 20.09.2016р.)

Учасникам процесу розяснено їхні процесуальні права та обовязки, зокрема, право заявляти відводи. Учасникам процесу права та обовязки зрозумілі, відводу не заявлено.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», м.Львів про стягнення 1221353,22 грн.

Ухвалою суду від 12.12.2016 р. порушено провадження у справі, призначено її до розгляду на 11.01.2017 р. Ухвалою суду від 11.01.2017 р. розгляд справи відкладено на 25.01.2017 р. Ухвалою суду від 25.01.2017 р. розгляд справи відкладено на 20.02.2017 р.

В судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги, пояснив, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу природного газу, на виконання якого позивач передав у власність відповідача природний газ, проте відповідач в порушення умов договору не здійснював вчасної оплати за нього. У звязку з порушенням строків оплати, позивач просив суд стягнути з відповідача 1098988,93 грн. пені, 66746,72 грн. 3% річних та 55617,57 грн. інфляційних нарахувань.

Представник відповідача в судових засіданнях проти позову заперечив, в поданому відзиві просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки основний борг з оплати природного газу був оплачений відповідачем в повному обсязі 09.02.2016 р., а 30.11.2016 р. набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», яким передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. В судовому засіданні 20.02.2017 р. представник відповідача підтримав подане клопотання (вх.№6872/17 від 20.02.2017 р.), в якому з аналогічних підстав просив суд припинити провадження у справі у звязку з відсутністю предмету спору.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та обєктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

04.12.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець, позивач у справі) та Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» (покупець, відповідач у справі) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №2116/15-БО-21.

За умовами п.1.1. та п.1.2. договору, продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природній газ (надалі газ), на умовах цього договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (далі споживачами покупця).

Договір набув чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діяв в частині реалізації газу до 31.12.2015 р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (стаття 11 договору).

Пунктом 2.1 Договору сторони узгодили, що продавець передає покупцеві з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р. газ обсягом до 35550,000 тис.куб.м.

Згідно з п.3.3. договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Відповідно до п.3.4. договору, акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.1договору визначено, що ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи його транспортування установлюються уповноваженим державною владою України органом.

За умовами п.5.2. договору до сплати за 1000 куб.м. природного газу підлягає 6384,70 грн., крім того ПДВ 20% 1276,94 грн., всього з ПДВ 7661,64 грн.

Додатковими угодами до договору, а саме: №1 від 10.02.2015 р. , №2 від 10.03.2015 р., №3 від 15.04.2015 р. , № 4 від 15.05.2015 р., № 5 від 05.06.2015 р., № 6 від 20.07.2015 р., №7 від 15.10.2015 р., №8 від 22.10.2015 р., №10 від 25.11.2015 р. статтю 5 договору «Ціна газу», статтю 3 договору «Порядок та умови передачі газу» та статтю 10 договору «Інші умови» було викладено в нових редакціях.

Факт виконання позивачем своїх обовязків за договором підтверджується актами приймання-передачі природного газу за період з січня по грудень 2015 року включно на загальну суму 185729945,33 грн. Вказані акти підписані без зауважень уповноваженими особами сторін, а також газорозподільної організації та скріплені печатками відповідних юридичних осіб.

Пунктом 6.1 договору сторони узгодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема доданих до позовної заяви розрахунків та поданих позивачем 26.01.2017 р. банківських виписок, а також не заперечується сторонами, відповідач поставлений протягом 2015 року природний газ оплатив в повному обсязі лише в лютому 2016 року.

Відповідно до п.7.2. договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Позивач, керуючись згаданим положенням договору, заявив до стягнення з відповідача пеню в сумі 1221353,22 грн.

Крім того, позивач згідно умов ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідача 66746,72 грн. 3% річних та 55617,57 грн. інфляційних втрат.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», який набрав чинності 30.11.2016 р., визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Виходячи зі змісту ст.2 Закону, його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Спожитими енергоносіями в розмінні ст.1 Закону є спожиті природний газ та електрична енергія.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг від 03.08.2012 р. №259 «Про видачу ліцензій з виробництва, транспортування та постачання теплової енергії Львівському міському комунальному підприємству «Львівтеплоенерго» Львівському міському комунальному підприємству «Львівтеплоенерго» було видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії, з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, з постачання теплової енергії на території України строком на пять років з 23.08.2012 р. Таким чином, дія Закону поширюється на ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Частиною 3 ст. 7 даного Закону визначено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п.1.2. укладеного між сторонами договору, газ, що продавався за цим договором, використовувався ЛМКП «Львівтеплоенерго» виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за поставлений природний газ погашена відповідачем в повному обсязі у лютому 2016 року, тобто до моменту набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дана заборгованість підпадає під дію ч.3 ст.7 Закону.

Вказаним положенням Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» встановив безумовну заборону на проведення нарахування неустойки, інфляційних втрат та процентів річних на таку заборгованість та передбачив списання згаданих санкцій без необхідності вчинення боржником будь-яких дій для цього.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як передбачено п.4.4.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», з урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства звязку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Днем подання даного позову позивачем є дата поштового штемпеля підприємства звязку 02.12.2016 р., тобто така заява була подана після набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Таким чином, на момент подання позовної заяви підстави для нарахування сум пені, 3% річних та інфляційних втрат були відсутні в силу прямої вказівки законодавства, тобто предмету спору не існувало, право позивача не було порушено, а відтак, не підлягає судовому захисту.

Суд не може погодитися з клопотанням відповідача про припинення провадження у справі на підставі п.11 ст.80 ГПК України у звязку з відсутністю предмету спору, оскільки припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Як передбачено частиною шостою статті 84 ГПК України, в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету.

Суд вважає, що судовий збір слід залишити за позивачем.

Керуючись Законом України ««Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії»,» ст.ст.11, 509, 626, 627 Цивільного кодексу України, ст.ст.174 Господарського кодексу України, ст.ст.1, 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

В судовому засіданні 20.02.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 27.02.2017 р.

Суддя Гоменюк З.П.