ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року Справа № 907/311/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Бондар С.В. (доповідач),
суддівВасищака І.М., Студенця В.І.,
розглянувши матеріали касаційної скарги за участю представників : Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз" від позивача: Сидоренко А.С. від відповідача:Палькевич Н.С.
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 року
у справі№ 907/311/16
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз"
простягнення 1 267 609, 21 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі позивач) звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз" (далі відповідач) про стягнення 1 267 609, 21 грн., з яких 599 184, 15 грн. пені, 61 765, 68 грн. 3% річних та 606 659, 38 грн. інфляційних витрат.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 15.09.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Місцевий господарський суд прийшов до висновку про те, що відповідач був позбавлений можливості здійснити повну та своєчасну оплату за поставлений газ, оскільки позивач не виконав свого обов'язку з повернення підписаних та скріплених печаткою актів приймання-передачі. Тобто, за висновками суду, у даному випадку не настало прострочення боржника, у зв'язку з тим, що мало місце прострочення кредитора.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 року апеляційну скаргу позивача задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову.

Постанова господарського суду апеляційної інстанції обґрунтована тим, що відповідачем порушено погоджені сторонами в п. 6.1 договору строки оплати поставленого газу, що є підставою для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України та умов договору про нарахування пені. Клопотання відповідача про зменшення розміру пені та відстрочення виконання рішення апеляційним господарським судом були відхилені як необґрунтовані.

Не погоджуючись з прийнятою апеляційним господарським судом постановою, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову господарського суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого господарського суду.

В своїй касаційній скарзі відповідач зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови апеляційним судом невірно застосоване діюче законодавство та дана невірна оцінка матеріалам зібраним у справі. Відповідач, зокрема, звертає увагу суду на те, що апеляційним господарським судом не надано належної оцінки умовам договору щодо обміну сторонами актами приймання-передачі поставленого газу. Відповідач також стверджує, що апеляційним судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин), якою передбачено припинення нарахування пені протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. В своїй касаційній скарзі відповідач наводить заперечення і щодо правильності визначення позивачем періоду нарахування інфляційних витрат.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм діючого законодавства, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

04 січня 2013 року позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено Договір № 13-234-В на купівлю-продаж природного газу (далі - Договір) (т. 1 а.с. 30-34), відповідно до умов п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Згідно з п. 3.3 Договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Як зазначено в п. 3.4 Договору, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставною для остаточних розрахунків між сторонами.

В матеріалах справи міститься ряд додаткових угод до Договору (т. 1 а.с. 35-52) якими, зокрема, змінювались обсяги природного газу, його вартість, порядок оплати та строк дії договору.

За умовами п. 6.1 Договору, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №3 від 31.12.2013 року (т. 1 а.с. 37-38), оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу.

Сторони також погодили та виклали в п. 7.2 Договору, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 Договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Судами встановлено, що на виконання умов Договору позивач передав відповідачу протягом січня 2013 року - вересня 2015 року природний газ на загальну суму 3 672 620,09 грн., що підтверджується актами прийому-передачі природного газу, копії яких долучено до матеріалів справи (т. 1 а.с. 53-85).

Аналізуючи матеріали зібрані у справі, зокрема, наявні акти приймання-передачі поставленого газу, підписані та скріплені печатками обох сторін, колегія суддів зазначає, що апеляційний господарський суд обґрунтовано прийшов до висновку, що відповідачем допущено прострочення виконання зобов'язання з оплати поставленого газу.

Несвоєчасне повернення актів приймання-передачі поставленого газу не може вплинути на момент виникнення прострочки грошового зобов'язання.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З тексту оскаржуваної постанови вбачається, що апеляційним господарським судом перевірено арифметичний розрахунок заявлених позивачем до стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних.

Хоча відповідач і посилається на ту обставину, що розрахунок позовних вимог зроблений позивачем невірно, але контррозрахунку з зазначенням періодів прострочки, які, на його думку, невірно визначені позивачем, відповідачем не надано.

Проаналізувавши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційним господарським судом правомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних.

Стосовно вимоги про стягнення пені, судова колегія зазначає.

За приписами ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Обов'язок сплати пені у разі порушення умов п. 6.1 Договору передбачено сторонами та закріплено в п. 7.2 Договору.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, відповідач посилається на те, що в період з 02.01.2013 року по 20.02.2014 року діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів введений у справі № 907/5/13 про банкрутство Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз" (див. копію ухвали Господарського суду Закарпатської області у справі № 907/5/13, т. 2 а.с. 201-202).

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі Закон), який був чинним на момент порушення провадження у справі про банкрутство відповідача, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема, не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Виходячи із змісту Закону боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання не нараховується, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства (див. постанову Верховного Суду України від 12.03.2013 року у справі №29/5005/16170/2011).

Апеляційним судом не надано належної оцінки приписам ч. 4 ст. 12 Закону.

За таких обставин, касаційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.09.2016 року підлягає скасуванню, постанова Львівського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 року в частині стягнення 599 184,15 грн. пені підлягає скасуванню, а справа в цій частині має бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді суду необхідно дати належну оцінку взаємовідносинам сторін з урахуванням приписів ст. 12 Закону.

Керуючись ст.ст. 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.09.2016 року, прийняте у справі №907/311/16, скасувати.

3. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 року, прийняту у справі №907/311/16, скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення 599 184, 15 грн. пені. В цій частині справу №907/311/16 передати на новий розгляд до Господарського суду Закарпатської області.

4. В іншій частині постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 року, прийняту у справі №907/311/16, залишити без змін.

5. Вважати таким, що втратило чинність зупинення виконання постанови Львівського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 року, яке застосоване ухвалою Вищого господарського суду України від 15.02.2017 року у даній справі.

Головуючий С.В.Бондар

Судді І.М.Васищак

В.І. Студенець