ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.02.2017 Справа № 904/21/17

За позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРСПЕЦМАРКЕТ", м. Кам'янське, Дніпропетровська область

про відшкодування матеріальної шкоди за договором страхування

Суддя Назаренко Н.Г.

Секретар судового засідання Гриценко І.О.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1 представник - дов. № 76/ЗОВ від 06.12.2016р.

Від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА" звернулось до господарського суду з позовом в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРСПЕЦМАРКЕТ" 2 268,74 грн., як відшкодування матеріальної шкоди за договором страхування.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що ним на підставі договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) № АЕ/7695212 було відшкодовано збитки, завдані працівником відповідача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у сумі 2 268,74 грн.

Позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з'явися, направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з участю представника відповідача в слідчих діях по кримінальному провадженню у м. Кам'янському.

Позивач проти клопотання відповідача заперечив, наполягав на прийнятті рішення у даному судовому засіданні.

Клопотання відповідача не підтверджено жодним доказом та не підлягає задоволенню, оскільки відповідач, як юридична особа був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи та, відповідно до ст. 28 ГПК України надання повноважень на представництво інтересів сторони у процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглянутись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до п. 3.9.2 постанови Пленум Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

На підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався з 24.01.2017р. на 13.02.2017р.

У судовому засіданні 13.02.2017р. оголошено перерву до 27.02.2017р.

Клопотання про використання засобів технічної фіксації судового процесу при розгляді цієї справи не заявлялись.

В судовому засіданні 27.02.2017.р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

03.03.2016 між Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «ОМЕГА» (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальність "ІНТЕРСПЕЦМАРКЕТ" (далі - відповідач) було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) № АЕ/7695212 (далі - договір), згідно якого було застраховано цивільно-правову відповідальність за експлуатацію транспортного засобу «БАЗ», державний номер НОМЕР_1.

25.05.2016 року в м. Камянське відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі -ДТП) за участю автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2, що належить Товариству з обмеженою відповідальність "ІНТЕРСПЕЦМАРКЕТ" (далі - Відповідач) та транспортного засобу Мерседес державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_3

Постановою Дніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 08.07.2016р. № 209/1965/16-п ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-4, 124 КУпАП.

17.08.2016р. ОСОБА_3 звернувся до позивача із заявою про відшкодування матеріального збитку у сумі 2 268,74 грн. (а.с. 23).

08.09.2016р. позивачем було складено страховий акт № 4469-ЦВ, за яким вищезазначена дорожньо-транспортна пригода визнана страховим випадком та встановлено суму страхового відшкодування у розмірі 2 268,74грн. (а.с. 24).

Позивач виплатив ОСОБА_3 страхове відшкодування у сумі 2 268,74 грн., що підтверджується платіжним дорученням №6197 від 15.09.2016 року (а.с. 26).

Позивач відповідачеві направив досудову вимогу № 1958 від 11.10.2016р. з вимогою оплатити в семиденний строк 2 268,74 грн. страхового відшкодування (а.с. 28).

Відповідач відповіді на вимогу не надав, суму боргу не оплатив, що і стало причиною спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд дійшов висновку про задоволення позову на підставі наступного.

За змістом ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються ЦК України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

У відповідності зі ст. 27 Закону України Про страхування та ст. 993 Цивільного Кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 35.1. ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування, подає страховику (або якщо страховик невідомий - МТСБУ) відповідну заяву.

Наведена норма поширюється і на позивача, який в силу проведеного ним відшкодування на користь страхувальника за договором став згідно зі статтями 512, 514 Цивільного кодексу України новим кредитором у зобов'язанні, що виникло внаслідок заподіяння шкоди - тобто особою, яка має право на відшкодування в розумінні вказаного Закону.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки з силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Пунктом 5 Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування шкоди за ст.441 ЦК суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст.440 ЦК, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

Як вбачається з правової позиції, яка міститься у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-108цс13 у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України.

Так у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Згідно з п. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом.

Відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України шкоду, завдану працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків відшкодовує юридична особа.

Статтею 1194 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

На час розгляду справи відповідачем позовні вимоги не спростовані, суму боргу не сплачено.

За приписами ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачем належним чином обґрунтовано розмір шкоди та надано належні докази протиправної поведінки ОСОБА_2, докази наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою ОСОБА_2 та спричиненням позивачу матеріальної шкоди, та те, що на момент прийняття рішення по справі, у матеріалах справи відсутні будь-які докази виплати відповідачем відшкодування в добровільному порядку, суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми завданої матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 2 268,74 ргн., обґрунтованими, документально доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати, згідно ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 1, 33, 34, 49, 82-85, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРСПЕЦМАРКЕТ" (51907, Дніпропетровська область, м. Камянське, вул. Фізкультурна, будинок 3, ) на користь Приватного акціонерного товариства Акціонерна страхова компанія ОМЕГА (04053, м. Київ, вул. Обсерваторна, буд. 17а; ідентифікаційний код 21626809) 2 268,74 грн. (дві тисячі двісті шістдесят вісім грн.74 коп.) - виплаченого страхового відшкодування та 1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.) - витрат по сплаті судового збору, про що видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Дата підписання рішення, оформленого

відповідно до вимог ст. 84 ГПК України,-

01.03.2017

Суддя ОСОБА_4