ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"28" лютого 2017 р.Справа № 916/3475/16

Позивач: підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСБУДСЕРВІС"

Відповідач: відкрите акціонерне товариство транспортного будівництва "Одестрансбуд"

про визнання права власності

Суддя Цісельський О.В.

За участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 - адвокат

СУТЬ СПОРУ: позивач, підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСБУДСЕРВІС", звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відкрите акціонерне товариство транспортного будівництва "Одестрансбуд", в якій просить суд визнати за підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСБУДСЕРВІС" право власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Одеса, Миколаївська дорога, 263Б, які складаються з літер Н, О, О1, П, Ф, загальною площею 609,3 кв.м., та розташовані га земельній ділянці, площею 4 774 кв.м.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 16.12.2016р. прийнято позовну заяву (вх.№3721/16), порушено провадження у справі №916/3475/16 до розгляду та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

14.12.2016р. на адресу суду надійшло клопотання позивача про витребування доказів (вх.№2-6636/16), яке судом було задоволено.

23.01.2017р. позивач звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи (вх.№1511/17), яке судом було задоволено.

Письмове клопотання представника відповідача про продовження строку розгляду справи (вх.№2-774/17 від 09.02.2017р.) судом задоволено, у зв'язку з чим, строк розгляду справи було продовжено на 15 днів.

З метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору, суд, ухвалою від 09.02.2017р. витребував у КП "Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради" належним чином завірені копії інвентаризаційних справ на об'єкт нерухомості, який розташований за адресою: м. Одеса, Миколаївська дорога, 263 Б та на будівлю спортивно оздоровчого комплексу, який розташований за адресою: м. Одеса, провулок Векслера Академіка, 3.

27.02.2017р. позивач звернувся до суду із клопотанням (вх.№-1193/17) про залишення позову без розгляду, у задоволенні якого судом було відмовлено, з підстав його недоведеності та необґрунтованості.

Представник позивача в судове засідання, призначене на 28.02.2017р. не з'явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ України № 18 від 26.12.2011р., зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, що викладена у постанові від 07.07.2016р. у справі №910/21819/15, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Представник відповідача заявлені позивачем позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні, з підстав, викладених у відзиві на позов (вх.№3246/17 від 09.02.2017р.)

Згідно з ст.75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

В процесі розгляду справи учасниками процесу були надані додаткові докази, які оглянуті судом та залучені до матеріалів справи.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

05 березня 2001р. між відкритим акціонерним товариством "Одестрансбуд" (правонаступником якого відкрите акціонерне товариство транспортного будівництва Одестрансбуд) (Продавець) та підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудсервіс" (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, згідно умов п.1.1. якого, Продавець продає, а Покупець покупає нежитлові будівлі, що підлягають капітальному ремонту, які зазначені в технічному паспорті під літерами Н, О, О1, П, Ф загальною площею 609,3 кв.м., що складає 16/100 у відповідності з розрахунком ідеальних долей, в тому числі: майстерні зазначені літерами Ф та П, площею 221,4 кв.м., складські приміщення, позначені літерою Н, площею 285,6 кв.м., адміністративно-побутові приміщення, позначені літерами О, О1, площею 102,3 кв.м., будівлі зазначені в акті приймання-передачі, що є невід'ємною частиною даного Договору.

За приписами п.1.2. Договору вказані в п.1.1. будівлі, належать Продавцю на підставі свідоцтва про право власності №012308 від 23 лютого 2001 року.

Відповідно до п.3.2 вказаного договору, право власності на нежитлові приміщення переходить до покупця з моменту підписання акту приймання-передачі, який є невід'ємною частиною даного договору.

Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами та діє до повного виконання сторонами за договором (п.5.1. Договору).

06.03.2001р. за актом приймання-передачі, відповідач передав позивачу нежитлові приміщення, зазначені в п.1.1. договору.

20 березня 2001 року начальником Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості був виданий документ, який підтверджує, що нежитлові приміщення загальною площею 609,3 кв.м., розташовані за адресою: будинок 3 по провулку Векслера в місті Одесі зареєстровані на праві власності за ТОВ Трансбудсервіс на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 05.03.2001 року, про що зроблено відповідний запис до реєстраційної книги 11 неж. Ст.166-кн. 1069.

Розпорядженням Суворовської районної адміністрації №523 від 23.05.2011р. з метою упорядкування поштових адрес, на підставі заяви та наданих документів підприємством у формі ТОВ "Трансбудсервіс", згідно якого комплексу будівель, який належить на правах приватної власності ТОВ "Трансбудсервіс", згідно договору купівлі-продажу від 05.03.2001 року було надано поштову адресу: Миколаївська дорога, 263 Б.

У відповідності до вищезазначеного розпорядження 16.07.2001 року ОМБТІ та РОН були внесені зміни в реєстрову книгу (1069-стор.166-кн.П-неж.).

Уклавши договір купівлі-продажу, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов.

Свої зобов'язання за договором сторони виконали, ВАТ "Одестрансбуд" передало підприємству у формі ТОВ "Трансбудсервіс" у власність нежитлові приміщення, а підприємство у формі ТОВ "Трансбудсервіс" в свою чергу прийняло вказані нежитлові приміщення, володіє ними та користується.

На підтвердження реєстрації права власності на нежитлові будівлі за ТОВ "Трансбудсервіс" позивачем подано до матеріалів справи довідку КП "Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради" №3290-11/943 від 26.07.2016 року.

12.08.2002 року між Одеською міською радою та ТОВ "Трансбудсервіс" укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого Одеська міська рада надала, а ТОВ "Трансбудсервіс" прийняло у строкове, платне володіння і користування земельну ділянку, площею 4774 кв.м., що знаходиться у м. Одесі, в Суворовському районі, вул. Миколаївська дорога, під номером 263Б.

Придбані за договором купівлі-продажу від 05.03.2001 року нежитлові будівлі площею 609,3 кв.м. розташовані саме на вищевказаній земельній ділянці площею 4774 кв.м., яка перебуває в користуванні позивача на підставі договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що оригінал договору купівлі-продажу, оригінал технічного паспорту на об'єкт нерухомості та акт приймання-передачі нежитлових приміщень позивачем втрачено.

Саме втрата оригіналів правовстановлюючих документів і є підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності в порядку статті 392 ЦК України, яка передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою і особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З врахуванням наведеного, та оскільки позивачем втрачено оригінали правовстановлюючих документів, то вказана обставина позбавляє позивача вільно на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, що в свою чергу і стало підставою для позивача для звернення до суду із даним позовом для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов висновків про відмову у задоволенні позову:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, одним із способів захисту цивільних прав є визнання такого права.

Відповідно до приписів ст.ст.13, 41 Конституції України від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією, і усі субєкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

За положеннями ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 54 ГПК України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та обставини, якими позивач їх обґрунтовує.

Слід зазначити, що суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Винесення судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення неможливе без проведення ним всебічного, повного, об'єктивного дослідження усіх обставин справи.

При цьому судове рішення повинно базуватись на принципах верховенства права, неупередженості, незалежності, змагальності сторін та рівності усіх учасників судового процесу.

Як вірно встановив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, верховенство права - це панування права в суспільстві.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.

Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ч.1 ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, з огляду на те, що судом не встановлено факт порушення прав позивача саме відповідачем, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог підприємство у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСБУДСЕРВІС".

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю "ТРАНСБУДСЕРВІС", судові витрати, згідно до ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає чинності в порядку ст.85 ГПК України.

Повний текст рішення складено 06 березня 2017 р.

Суддя О.В. Цісельський