РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2017Справа №910/23156/16

За позовом Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС»

до Приватного акціонерного товариства «МТС Україна»

третя особа Північний офіс Держаудитслужби

про стягнення 1011,39 грн.

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Борисов О.О. (представник за довіреністю);

від відповідача - Журавльов О.М. (представник за довіреністю);

від третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «МТС Україна», третя особа - Північний офіс Держаудитслужби про стягнення збитків в розмірі 1011,39 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.01.2010 року між Державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильська АЕС» (орендодавець) та Закритим акціонерним товариством «Український мобільний зразок», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «МТС Україна», (орендар) було укладено Договір №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину бетонованого майданчика основи башти РРЛ СВ-3 площею 20,0 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, вул. Військових будівельників, 1, що перебуває на балансі Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» (інв. № 167), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна станом на 30.06.2009 і становить за незалежною оцінкою 4954 грн.

Як зазначає позивач, за результатами проведеної Державною фінансовою інспекцією у Київській області перевірки було складено Акт № 07-21/67 від 27.06.2014 року, відповідно до якого було встановлено недоотримання доходів у період з 20.09.2011 по 26.02.2013, зокрема в сумі 1011,39 грн. за Договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №153/4 від 26.01.2010 року.

За таких обставин, позивач просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «МТС Україна» 1011,39 збитків.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема зазначив, що у відповідності до ст.286 ГК України, орендна плата - це фіксований платіж. Так сторонами при укладенні Договору оренди №153/4тіт від 26.01.2010 (з урахуванням всіх змін і доповнень) було погоджено розмір орендної плати. Крім того, зазначив, що протягом дії договору оренди, жодних претензій з боку позивача щодо своєчасного внесення орендних платежів та цільового використання об'єкта оренди не надходило.

На підставі викладеного відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, пояснень по суті спору не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, 26.01.2010 року між Державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильська АЕС» (орендодавець) та Закритим акціонерним товариством «Український мобільний зразок», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «МТС Україна», (орендар) було укладено Договір №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину бетонованого майданчика основи башти РРЛ СВ-3 площею 20,0 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, вул. Військових будівельників, 1, що перебуває на балансі Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобільська АЕС» (інв. № 167), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна станом на 30.06.2009 і становить за незалежною оцінкою 4954 грн.

Відповідно до п.1.2 Договору, майно передається в оренду з метою розміщення контейнерів базової станції стільникового зв'язку.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання - передавання майна.

Згідно з п.3.1 Договору орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий (серпень 2009) місяць - 123,50 грн.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному законодавством. Орендна плата за перший місяць оренди - березень 2010 визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць та індекси інфляції за вересень - грудень 2009 року, січень-березень 2010 року (п.3.2 Договору).

У відповідності до п.3.3 Договору, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з п.3.5 Договору, розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, істотної зміни стану об'єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до п.10.1 Договору, цей договір укладено строком на один рік, що діє з 01.03.2010 до 28.02.2011 включно.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір уважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною договору при обов'язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди (п.10.4 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 26.01.2010 року орендодавець передав, а орендар в свою чергу прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину бетонованого майданчика основи башти РРЛ СВ-3 площею 20,0 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, вул. Військових будівельників, 1, що підтверджується Актом приймання - передавання державного майна від 01.03.2010.

Додатковими угодами №1 від 05.07.2010 та №2 від 07.02.2011 до Договору №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 26.01.2010 сторони змінили реквізити орендаря та продовжили термін дії договору до 27.02.2012 року включно.

Додатковою угодою №3 від 06.03.2012 до Договору №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 26.01.2010 сторони погодили продовжити термін дії договору до 26.02.2013.

В подальшому, Додатковою угодою №4 від 29.03.2013 року до Договору №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 26.01.2010 сторонами викладено п.1.1 Договору в наступній редакції: « 1.1 Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину бетонованого майданчика основи башти РРЛ СВЗ-3 площею 20,0 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, проїзд Каштановий, 2, що перебуває на балансі Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» (інв.№167), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна станом на 31.12.2012 і становить 23760 грн.»

Крім того, сторонами внесено зміни до п.3.1 Договору, відповідно до нової редакції якого, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Кабінетом Міністрів України №786 від 04.10.1995 (зі змінами) і становить без ПДВ за базовий (січень 2013) місяць оренди - 793,58 грн.

Разом з тим, сторони погодили продовжити термін дії договору до 26.02.2014 (п.4 Додаткової угоди №4).

Додатковими угодами №5 від 10.03.2014, №6 від 24.02.2015 та №7 від 25.04.2016 до Договору №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 26.01.2010 сторони, зокрема продовжили термін дії договору до 26.02.2015, до 28.02.2016 та до 28.02.2017 відповідно.

В подальшому, 27.06.2014 року Державною фінансовою інспекцією у Київській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» за період з 01.01.2010 по 01.04.2014, за результатами якої складено акт №07-21/67 від 27.06.2014 року, в якому встановлено недоотримання доходів ДСП ЧАЕС від оренди державного майна, зокрема за Договором №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 26.01.2010 у розмірі 1011,39 грн.

30.07.2014 року позивач отримав лист Державної фінансової інспекції у Київській області №10-07-14-14/7208 від 24.07.2014 року про усунення виявлених порушень та забезпечити стягнення з орендарів суми недоотриманих доходів від оренди індивідуально визначеного майна.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Як встановлено ч.1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч.6 ст.283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 5 ст.762 Цивільного кодексу України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України).

Статтею 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що за результатами проведеної Державною фінансовою інспекцією у Київській області перевірки було складено Акт №07-21/67 від 27.06.2014 року, відповідно до якого було встановлено недоотримання доходів у період з 20.09.2011 по 24.02.2015 в сумі 1011,39 грн. за Договором №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 26.01.2010. Відтак, позивач просить суд стягнути з відповідача зазначену суму збитків.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Пунктом 2 ст.22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори:

- наявність реальних збитків;

- вина заподіювача збитків;

- причинний зв'язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст.224 Господарського кодексу України.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Проте, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов'язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками є обов'язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

Суд зазначає, що загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано Главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено Главою 20 Господарського кодексу України

Відповідно до ч.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язанні у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зі змісту статті 632 Цивільного кодексу України вбачається, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною, за виключенням випадків визначених законом, у яких ціни (тарифи, ставки тощо) встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно ч.1 до ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, істотними вважаються насамперед ті умови договору, які названі такими за законом.

Статтею 284 Господарського кодексу України визначено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотною умовою договору оренди є, зокрема, орендна плата з урахуванням її індексації.

Орендна плата, як істотна умова договору оренди, за розміром, формою та порядком її сплати визначається статтями 19, 20 цього Закону.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, при укладенні Договору №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 26.01.2010 сторонами було погоджено таку істотну умову Договору оренди, як орендна плата.

Відповідно до п.3.1 Договору орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий (серпень 2009) місяць - 123,50 грн.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному законодавством. Орендна плата за перший місяць оренди - березень 2010 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць та індекси інфляції за вересень - грудень 2009, січень-березень 2010 року (п.3.2 Договору).

Пунктом 3.3 Договору зазначено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з ч. 2 ст. 284 Господарського кодексу України умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря.

Додатковою угодою №4 від 29.03.2013 року до Договору №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 26.01.2010 сторонами було внесено зміни до п.3.1 Договору оренди.

Таким чином, сторонами при укладенні Договору №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 26.01.2010 було узгоджено розмір орендної плати з визначенням її розміру у сумах на місяць та з встановленням порядку подальшого обчислення її розміру за наступні періоди шляхом корегування на індекс інфляції за попередній місяць.

В свою чергу, Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Частиною 2 ст. 632 Цивільного кодексу України регламентовано, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

В силу приписів ч.1 ст.188 Господарського кодексу України, ст.ст.525, 651 Цивільного кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст.654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частинами 2-3 статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне, зокрема, змінити договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні, яка у двадцятиденний строк після одержання такої пропозиції повідомляє іншу сторону про результати її розгляду.

Відповідно до п.3.5 Договору розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, істотної зміни стану об'єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів щодо зміни сторонами спірного Договору розміру орендної плати шляхом укладання відповідної додаткової угоди до Договору №153/4тіт оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності від 26.01.2010.

Відповідно до частин 4-5 статті 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Крім того, суд зазначає, що саме на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім і невідворотним наслідком порушення боржником зобов'язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв'язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки позивачем не доведено об'єктивну та суб'єктивну сторони спричинених відповідачем збитків, причинно-наслідковий зв'язок між діями та понесеними позивачем збитками саме у розмірі 1011,39 грн.

При цьому, суд зазначає, що Акт №07-21/67 від 27.06.2014 року, складений Державною фінансовою інспекцією у Київській області за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» за період з 01.01.2010 року по 01.04.2014 року та зазначені в ньому відомості, на який посилається позивач в якості підстави позову, не може бути безумовним доказом наявності фактів, які в силу норми ст.35 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

Вищевказаний акт не змінює, не припиняє частково або повністю договірні правовідносини сторін, оскільки виявлення будь-яких порушень в діяльності позивача за спірний період не свідчить про зміну правовідносин між ним та відповідачем, що виникли саме на підставі укладеного та виконаного договору.

Крім того, зазначений акт також не несе жодного імперативного характеру для сторін Договору. Так, загальне поняття акта ревізії наведено у пункті 3 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 №550, згідно з яким акт ревізії - документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта. У цьому випадку акт ревізії, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень (що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта ревізії) не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування власних доводів, зокрема які б фіксували або підтверджували факт завдання відповідачем збитків.

З урахуванням положень ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

Керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 06.03.2017

Суддя Я.В. Маринченко