ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2017 р. Справа № 917/2061/16

за позовом Полтавського обласного комунального підприємства "Полтавафарм", вул. Горбанівська, 2, с. Розсошенці, Полтавський район, 38751

до Пирятинського центру первинної медичної допомоги, вул. Визволення, 5, м.Пирятин, Полтавська область, 37000

про стягнення 6571,89 грн.

Суддя Мацко О.С.

Представники у судовому засіданні:

від позивача: відсутні

від відповідача: ОСОБА_1, доручення від 20.01.2017 року

23.02.2017 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява Полтавського обласного комунального підприємства "Полтавафарм" до Пирятинського центру первинної медичної допомоги про стягнення 6571,89 грн., з яких 4555,74 грн. основного боргу за договором поставки № 152 від 12.09.2013 року, 1697,25 грн. пені, 318,90 грн. штрафу.

Відповідач у відзиві на позовну заяву № 7 від 10.01.2016 року (а.с. 23) позов не визнає, не спростовує факт отримання від відповідача лікарських засобів та просить суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення суми основного боргу та штрафних санкцій; вказує на те, що позивачем протиправно нараховано штрафні санкції на підставі ст.231 ГК України.

Позивач представництво в судове засідання вдруге не забезпечив, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість забезпечити явку представника у засідання. До даного клопотання не додано жодних доказів, що підтверджували б поважність неможливості направлення у засідання представника.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При вирішенні клопотання позивача судом враховано розяснення Вищого господарського суду України, викладені у постанові Пленуму №18 про те, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Представник відповідача заперечує проти задоволення клопотання позивача, вважаючи його необґрунтованим та звертає увагу суду на закінчення строку розгляду спору, встановленого ст.69 ГПК України. Суд погоджується у цьому з відповідачем, так як строк вирішення спору закінчується 23.02.2017р., клопотання про його продовження сторонами не подано; позивачем дійсно не надано жодного обґрунтування неможливості направити у засідання представника. Крім того, суд зазначає, що позивач вдруге не зявляється в судове засідання, ухвали суду в цій справі були отримані позивачем 29.12.2016р. та 14.02.2017 року, останній мав достатньо часу для виконання вимог суду та організації забезпечення представництва у суді.

З урахуванням викладеного, суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи та розглядає справу без участі представника позивача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, оцінивши надані докази, суд встановив:

12.09.2013 р. між Полтавським обласним комунальним підприємством "Полтавафарм" (позивач, постачальник) та Пирятинським центром первинної медичної допомоги (відповідач, замовник) було укладено договір на постачання товару № 152 (а.с. 8).

Згідно умов вказаного договору постачальник зобов'язався поставити та передати у власність замовника лікарські засоби та вироби медичного призначення, а замовник зобовязується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору (п.п. 1.1, 1.2 договору).

Розділом 3 договору сторонами погоджено, що загальна кількість та одиниця виміру кількості товару узгоджується відповідно до заявки (вимоги) замовника.

Ціна товару визначається за домовленістю сторін, остаточний термін оплати товару складає 10 банківських днів з моменту поставки товару (п.п. 6.1, 6.5 договору).

Позивач поставив відповідачу товар (туберкулін) відповідно до видаткової накладної № 192709 від 13.09.2013 року на суму 3109,00 грн. та видаткової накладної № 193951 від 23.09.2013 року на суму 29286,90 грн. на загальну суму 32395,90 грн. (копії залучені до матеріалів справи, а.с. 10,11), який відповідач отримав через представників, на підставі довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей від № 26 від 13.09.2013 року та № 27 від 23.09.2013 року.

За даними позивача, відповідач оплату за отримані лікарські засоби здійснив частково в сумі 27 840,16 грн., а саме перерахував 3109,00 грн. 30.09.2013 року, 24 731,16 грн. 30.12.2013 року, що підтверджується копією відомості операцій по рахунку ПОКП «Полтавафарм» (а.с. 14) та на дату звернення з цим позовом до господарського суду Полтавської області заборгованість Пирятинського центру первинної медичної допомоги перед Полтавським обласним комунальним підприємством "Полтавафарм" за договором на постачання товару № 152 від 13.09.2013 року становить 4555,74 грн.

Також позивач заявив до стягнення з відповідача 1697,25 грн. пені та 318,90 грн. штрафу на підставі ст. 231 Господарського кодексу України та п. 9.2 договору.

При прийнятті рішення суд входив з наступного:

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Суд, дослідивши умови укладеного між сторонами договору, встановив, що остаточний термін оплати товару складає 10 банківських днів з моменту поставки товару (п. 6.5 договору).

Враховуючи викладене вище положення договору, граничний строк оплати видаткової накладної № 192709 від 13.09.2013 року на суму 3109,00 грн. - 27.09.2013 року, граничний строк оплати видаткової накладної № 193951 від 23.09.2013 року на суму 29286,90 грн. -

07.10.2013 року.

Саме з цього моменту починається відлік трирічного строку позовної давності.

Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки, проте до окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність.

Положенням ч. З ст. 267 ЦК передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач, як зазначалося вище, звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності (арк. справи 23).

Як розяснив Вищий господарський суд України у постанові Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності при вирішенні господарських спорів №10 від 29.05.2013р., перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За приписами статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

При цьому суд звертає увагу та те, що відповідачем надані для залучення до матеріалів справи копії договорів на постачання товару, укладені між сторонами:

- № 152 від 12.09.2013 року на загальний обсяг закупівлі 3109,00 грн. (а.с. 39),

- № 155 від 23.12.2013 року на загальний обсяг закупівлі 24731,16 грн. (а.с. 38)

та докази виконання цих договорів:

- видаткова накладна №193951 від 23.12.2013р. на суму 24 731,16 грн (арк.справи 40);

- видаткова накладна №192709 від 12.09.2013р. на суму 3109,00 грн. (арк.справа 41);

- платіжне доручення № 374 від 30.09.2013 року про сплату на користь ПОКП «Полтавафарм» 3109,00 грн. із призначенням платежу «за медикаменти (туберкулін) нак. 192709/12.09.13, рах 192709/12.09.13.Дог. 152/12.09.13» (а.с. 43),

- платіжне доручення № 638 від 30.12.2013 року про сплату на користь ПОКП «Полтавафарм» 24731,16 грн. із призначенням платежу «за туберкулін нак. 193951/23.12.13, рах 193951/23.12.13.Дог. 155/23.12.13» (а.с. 42).

Із призначення платежу, вказаного в платіжному дорученні № 638 від 30.12.2013 року на суму 24731,16 грн. вбачається, що зазначена сума сплачена за договором № 155 від 23.12.2013 року (оплата товару, отриманого 23.12.2013р.), а не за договором № 152 від 12.09.2013 року, стягнення за яким є предметом позову в цій справі. А отже, проведена часткова оплата в сумі 24 731,16 грн. (а.с. 14) не перериває строк позовної давності, оскільки здійснена по іншому договору.

Положенням ч. 4 ст. 267 ЦК закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 23.12.2016р. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення 4555,74 грн. задоволенню не підлягають у звязку зі спливом позовної давності, про яку відповідачем зроблено відповідну письмову заяву.

Стосовно заявленої до стягнення суми 1697,25 грн. пені та 318,90 грн. штрафу на підставі ст. 231 Господарського кодексу України та п. 9.2 договору, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та відмовляє у їх задоволенні за наступного вмотивування:

Пунктом 9.2 договору на постачання товару № 152 від 13.09.2013 року зазначено, що у разі невиконання субєктами господарювання договірних зобовязань протягом зазначеного терміну застосовуються штрафні санкції, передбачені ст. 231 ГК України. При цьому в розрахунку пені та штрафу позивач застосовує п. 2 ст. 231 Господарського кодексу України (а.с. 3).

Пунктом 2 ст. 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Визначені у частині 2 коментованої статті розміри штрафних санкцій застосовуються лише у випадках, коли законом або договором не встановлено інших розмірів штрафних санкцій за відповідні правопорушення.

Відповідно до абзацу 4 пункту 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 р. № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 ГК, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом: якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу. Вказане узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними, зокрема, у постановах від 06.12.2010р. у справі №42/563; від 20.12.2010р. у справі №06/113-38, які є обов"язковими для врахування судами першої інстанції при виборі та застосуванні правової норми. Підстав для відступу від правових позицій Верховного Суду України у даній справі суд не вбачає.

Штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій (підпункт 2.2 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

За наведеного, враховуючи, що сторони не належать до державного сектора економіки, а підставою нарахування штрафних санкцій стало порушення грошового зобовязання, підстави для стягнення штрафу та пені у відповідності до ст. 231 ГК України відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про відмову у позові.

Згідно зі ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні з даним позовом, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 33, 43, 49, ст.ст. 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. В задоволенні позову - відмовити.

Повне рішення складено 27.02.2017 р.

Суддя О.С.Мацко