РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2017Справа №910/20157/16

За позовом Державного підприємства «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт-ЛП»

про стягнення суми заборгованості 20 391,53 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Романенко Ю.М.

від відповідача: Хромова С.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт-ЛП», в якому просить суд стягнути з відповідача розмір основної суми - 19 667,30 грн., а також - 3% річних у розмірі 361,77 грн., індекс інфляції у розмірі 362,03 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2016 р. порушено провадження у справі № 910/20157/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 30.11.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати певні документи.

29.11.2016р. через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Стандарт-ЛП» заперечує проти позову через його необґрунтованість.

Розгляд справи переносився в порядку ст.77 Господарського процесуального кодексу.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з обставин, викладених у відзиві.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 01.03.2017 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.12.2015р. між Державним підприємством «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт-ЛП» укладено договір на виконання робіт з експертизи документів № 186/е/р791, відповідно до п. 1.1 якого, виконавець бере на себе зобов'язання впродовж строку дії договору своїм інженерно-технічним персоналом виконувати роботи, а саме проводити експертизу наданих замовником для реєстрації у Системі сертифікації УкрСЕПРО документів.

Позивач вказав, що повністю виконав свої зобов'язання за спірним договором, який за своєю природою є договором підряду та підлягає регулюванню за правилами глави 61 Цивільного кодексу України, однак відповідач, в свою чергу, частково виконав свої договірні зобов'язання, оплативши не повну суму вартості виконаних позивачем робіт.

Тож, обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує зобов'язання щодо оплати робіт за спірним договором, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Нормативно обґрунтовуючи вимоги, позивач звернувся про стягнення заборгованості в розмірі 20 391,53 грн., посилаючись на ст. 854 Цивільного кодексу України, що регулює відносини з підряду, відповідно до якої, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дослідивши правову природу відносин, що склалися між сторонами, суд дійшов висновку, що укладений між позивачем та відповідачем договір за цивільно-правовими ознаками є договором послуг.

Таким чином, при зверненні із позовною заявою до суду позивачем мали бути застосовані положення 63 розділу Цивільного кодексу України, а саме положення договору послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з нормами статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Щодо положень 61 розділу Цивільного кодексу України, положень договору підряду, в ньому закріплені інші юридичні підстави.

Відповідно до норм статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонтречі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно з п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Господарським процесуальним кодексом України не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

При цьому, за правилами п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до матеріалів справи Державним підприємством «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» заяви про зміну підстав позову в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивачем подано не було.

Проте, в силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

А тому, зважаючи на те, що клопотань про вихід за межі позовних вимог від заінтересованих сторін до суду не надходило, суд обмежений у праві вийти за межі позовних вимог в частині зміни підстав позову, тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором на виконання робіт з експертизи документів №186/е/р791 від 21.12.2015р. в розмірі 19 667,30 грн. не підлягають задоволенню, оскільки суду не надано права самостійно виходити за межі позовних вимог.

З огляду на те, що судом не встановлено наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення основної заборгованості із заявлених підстав в розмірі 19 667,30 грн., суд дійшов висновку про відсутність підстав і для задоволення позову в частині стягнення з відповідача втрат від інфляції в розмірі 362,03 грн. та 3% річних в розмірі 361,77 грн., за неналежне виконання умов договору, які є похідними від вимоги про стягнення основної заборгованості.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

У відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин суд відмовляє позивачеві у задоволенні позову із заявлених ним підстав.

В той же час, суд звертає увагу позивача на те, що він не позбавлений можливості звернутися до суду із заявленими позовними вимогами з інших юридичних підстав.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У позові Державного підприємства «Українсько-науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 06.03.2017 р.

Суддя Пригунова А.Б.