ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Справа № Б15/365-08

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Куровського С.В. - головуючого,

Катеринчук Л.Й., Ткаченко Н.Г.,

за участю представників:

ліквідатора - арбітражного керуючого Левченка В.В. (особисто),

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу фізичної особи ОСОБА_5

на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду

від 06.12.2016

та ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2016

у справі №Б15/365-08 господарського суду Дніпропетровської області

за заявою Відкритого акціонерного товариства "Завод "Дніпропрес"

про визнання банкрутом,

встановив:

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.12.2008 за заявою боржника - Відкритого акціонерного товариства "Завод "Дніпропрес" порушено справу про банкрутство.

Постановою господарського суду Дніпропетровької області від 12.07.2011 визнано Відкрите акціонерне товариство "Завод "Дніпропрес" банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Провадження у даній справі перебуває на стадії ліквідації, повноваження ліквідатора виконує арбітражний керуючий Левченко В.В.

05.10.2016 кредитор ОСОБА_5 звернувся до суду зі скаргою на дії ліквідатора, в якій просив зобов'язати ліквідатора ВАТ "Завод "Дніпропрес" Левченка В.В. провести повний розрахунок при звільненні згідно до законодавства України про працю в частині звільнення працівника, а саме ОСОБА_5

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2016 (суддя Камша Н.М.) скаргу ОСОБА_5 від 05.10.2016 на дії ліквідатора відкритого акціонерного товариства "Завод "Дніпропрес" Левченка В.В. відхилено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 (колегія суддів у складі: Кузнецов В.О., Парусніков Ю.Б., Євстигнеєв О.С.) ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2016 залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що вимоги скаржника не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, оскільки вимоги ОСОБА_5 на загальну суму 92 980,99 грн. віднесені до другої черги задоволення і погашення цих вимог має відбуватись згідно черговості у порядку, встановленому ст. 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

В касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати вказані вище постанову суду апеляційної інстанції від 06.12.2016 та ухвалу суду першої інстанції від 03.11.2016, прийняти нове рішення, яким зобов'язати ліквідатора Левченка В.В. провести повний розрахунок із заробітної плати з ОСОБА_5 у зв'язку із звільненням за період з 09.06.2011 по 04.02.2016. В обґрунтування посилається на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскільки, як зазначено в касаційній скарзі, судами не прийнято до уваги положення законодавства України, які обумовлюють порядок розірвання трудових стосунків, які належало б залучити у даній справі, а саме, ст.43 Конституції України, ст. 116 КЗпП України, а жодна стаття Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не забороняє ліквідатору виплачувати поточну заробітну плату.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 ст. 4-1 ГПК України, провадження у справах про банкрутство здійснюється у порядку, передбаченому цим кодексом з врахуванням вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі Закон).

Пунктом 1-1 Розділу X Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції №4212-VI від 22.12.2011 р.) передбачено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Оскільки ліквідаційну процедуру щодо боржника у даній справі введено постановою господарського суду Дніпропетровської області від 12.07.2011, до спірних правовідносин необхідно застосовувати приписи Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 19.01.2013.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.07.2012 визнано, зокрема, грошові вимоги ОСОБА_5 до банкрута на суму 22 204, 42 грн. - 1 черга задоволення, 500 грн. - 4 черга задоволення.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.12.2012 ухвалу господарського суду від 10.07.2012 змінено та віднесено вимоги ОСОБА_5 на суму 22 204, 42 грн. до 2 черги задоволення.

Ухвалою господарського суду від 23.03.2015 зобов'язано ліквідатора банкрута Барановського О.М. виконати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27.02.2012 у справі №2/401/1094/12, поновити ОСОБА_5 на роботі та звільнити його з роботи у порядку, передбаченому чинним законодавством. Визнано грошові вимоги гр. ОСОБА_5 до ВАТ "Завод "Дніпропрес" на суму 70776, 57 грн. з віднесенням їх до 2-ої черги задоволення.

Відповідно до наказу ліквідатора банкрута від 05.02.2016, наказ від 08.06.2011 за № 181-к про звільнення ОСОБА_5 скасовано та поновлено останнього на попередній роботі на посаді токаря - розточувальника 5 - го розряду з 09.06.2011.

Згідно наказу від 26.02.2016 №8-к/2016 ОСОБА_5 звільнено з роботи 26.02.2016 на підставі п.1. ч.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з ліквідацією підприємства з проведенням остаточного розрахунку та виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку і компенсацію за невикористану відпустку за 111 календарних днів (за період з 08 червня 2011 р. по дату звільнення) в день звільнення.

Відповідно до довідки - розрахунку платіжними дорученнями від 26.02.2016 № 291, від 29.02.2016 № 300, від 03.03.2016р. № 309, від 18.03.2016 № 321 ОСОБА_5 виплачено: заробітну плату за лютий 2016р. - 2 297, 34 грн. з податками; вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати - 3 015, 26 грн. з податками; компенсацію за невикористану відпустку за 130 календарних днів (за період з 08.06.2011 по 26.02.2016) - 19 598, 80 грн. з податками. Всього - 24 911, 40 грн., тому числі податки - 4 857, 72 грн. Фактично ОСОБА_5 отримано 20 053,68 грн., що ним не заперечується.

Посилаючись на порушення ліквідатором положень ст. 116 КЗпПУ, ст. 25, 33 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ОСОБА_5 звернувся із скаргою на дії ліквідатора, в якій просив зобов'язати ліквідатора ВАТ "Завод "Дніпропрес" Левченка В.В. виплатити йому заборгованості по заробітній платі в повному обсязі за період з 09.06.2011 по 04.02.016.

Згідно з ч.4 ст. 24 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" господарський суд в ліквідаційній процедурі розглядає скарги на дії ліквідатора.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу - в день звільнення.

У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 15 "Про судову практику в справах про банкрутство" роз'яснено, що вимоги кредиторів щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника випливають із трудових правовідносин сторін. Кредиторами за цим видом вимог є особи, з якими боржник уклав трудовий договір, а підставою для цих вимог є порушення працедавцем своїх зобов'язань за трудовим договором щодо оплати праці. Згідно зі статтею 28 Закону України від 24 березня 1995 р. N 108/95-ВР "Про оплату праці" у разі банкрутства підприємства зобов'язання перед працівниками такого підприємства щодо заробітної плати, яку вони повинні одержати за працю (роботу, послуги), виконану в період, що передував банкрутству, виконуються відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

З урахуванням приписів ст. 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до повноважень ліквідатора входить реалізація майна банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Статтею 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів, у порядку, встановленому цією статтею. Вимоги кредиторів по заробітній платі включаються до першої та другої черги задоволення вимог кредиторів. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі недостатності коштів, одержаних від продажу майна банкрута, для повного задоволення всіх вимог однієї черги вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належить кожному кредиторові однієї черги.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 10.07.2012 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.12.2012 вимоги ОСОБА_5 на загальну суму 92 980,99 грн. віднесені до другої черги задоволення. Вказані ухвали набрали законної сили, .в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалися.

За таких обставин, суд першої інстанції, в яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до положень ст. 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" погашення вимог ОСОБА_10 має відбуватись лише в другу чергу, а в разі недостатності коштів для повного погашення вимог кредиторів цієї черги, погашення має відбутись всім кредиторам другої черги пропорційно сумі вимог, що належить кожному кредиторові однієї черги.

При цьому судами попередніх інстанцій встановлено, що матеріали справи не містять, а ОСОБА_5 не надано доказів порушення ліквідатором вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

У відповідності до ст. 111-7 ГПК України перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи, зі здійсненням перевірки застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із меж перегляду справи касаційною інстанцією, встановлених ст. 111-7 ГПК України, відповідно до яких правова оцінка обставин та достовірності доказів є виключно прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що прийняті у даній справі ухвала місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду відповідають нормам матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування оскаржених судових рішень.

Керуючись статтями 85, 1117, 1119 , 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 та ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 03.11.2016 по справі №Б15/365-08 залишити без змін.

Головуючий Куровський С.В.

Судді Катеринчук Л.Й.

Ткаченко Н.Г.