ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року Справа № 905/1228/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.,

суддів: Дроботової Т.Б., Мачульського Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Маріупольської міської ради Донецької області
на постановуДонецького апеляційного господарського суду від 10.10.2016
у справі Господарського суду№ 905/1228/16 Донецької області
за позовомприватного підприємства "Фростінвест"
доМаріупольської міської ради Донецької області
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління державної казначейської служби у Донецькій області
простягнення грошових коштів у розмірі 6 083 526,87 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача: не з'явились;
відповідача: Демидова І.І., дов. від 30.12.2016 № 031-831; Пасько М.І., дов. від 30.12.2016 № 031; Юдін О.С., дов. від 17.01.2017 № 2358-10501-01; третьої особи: не з'явились;

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року приватне підприємство "Фростінвест" (далі - Підприємство) звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою, у якій просило стягнути на його користь з Маріупольської міської ради Донецької області (далі - Рада) грошові кошти у розмірі 6 083 526,87 грн.

Позовні вимоги Підприємство, посилаючись на статті 22, 216, 236, 1173, 1175 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) обґрунтовувало тим, що внаслідок прийняття відповідачем незаконних рішень, на підставі яких сторонами укладено визнаний у судовому порядку недійсним договір щодо набуття права оренди земельної ділянки від 29.12.2007, на виконання якого позивачем у 2008 році на користь відповідача сплачено кошти у розмірі 1 200 000,00 грн. та які повернуті лише 08.04.2016, відбулось знецінення цих грошових коштів через інфляційні процеси, у зв'язку з чим зменшення купівельної спроможності коштів, перерахованих за недійсним правочином, є інфляційними збитками позивача, завданими незаконними діями відповідача.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 07.06.2016 (суддя Бокова Ю.В.), залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 10.10.2016 (колегія суддів: Будко Н.В., М'ясищев А.М., Склярук О.І.), позов задоволено частково. Стягнуто з Ради на користь Підприємства 5 585 028,11 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В частині задоволення позовних вимог вказані рішення прийнято з мотивів, викладених Підприємством у позовній заяві. Часткову відмову у задоволені позовних вимог обґрунтовано помилковим включенням позивачем до періоду нарахування інфляційних втрат останнього неповного місяця прострочення.

Рада звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Донецького апеляційного господарського суду від 10.10.2016 і рішення Господарського суду Донецької області від 07.06.2016 та прийняти нове рішення про відмову в позові. Викладені у касаційній скарзі вимоги Рада обґрунтовує посиланням на обставини справи, приписи ст. ст. 22, 216, 599, 625, 1212, 1213 ЦК України, ст. ст. 22, 32-34, 43, 54, 91, 93, 94, 98 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та окремі роз'яснення пленуму Вищого господарського суду України. Зазначає, що заявленна до стягнення сума за своєю правовою природою не може вважатися збитками. Вказує на позапроцесуальну зміну підстави позову судом апеляційної інстанції, а саме застосування статті 625 ЦК України, та неправомірне прийняття позовної заяви без сплати судового збору позивачем при її поданні.

Підприємство скористалось правом, наданим ст. 1112 ГПК України та надіслало до Вищого господарського суду України відзив на касаційну скаргу Ради, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що прийняті з урахуванням фактичних обставин справи та у відповідності до законодавства України.

Відзиву на касаційну скаргу Ради від Управління державної казначейської служби у Донецькій області до Вищого господарського суду України не надходило.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та другої інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Ради підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами на підставі матеріалів справи встановлено, що:

- рішенням Ради від 26.09.2006 № 5/5-582 "Про затвердження Детального плану території прибережної зони Приморського району м. Маріуполь" було затверджено Детальний план території прибережної зони Приморського району м. Маріуполя. Визначено строк дії Детального плану території прибережної зони Приморського району м. Маріуполя 25 років;

- рішенням Ради від № 5/9-1424 від 20.02.2007 "Про дозвіл переможцям конкурсу розробки проектів відводу земельних ділянок для будівництва об'єктів в прибережній зоні в Приморському районі міста" вирішено виставити на конкурс земельні ділянки із земель рекреаційного призначення в прибережній зоні Приморського району міста для будівництва об'єктів: курортний готель площею 22 600 кв. м (дільниця № 12) та торгівельно-розважальний комплекс площею 1 520 кв. м (дільниця № 15);

- на земельну ділянку (№ 12) для будівництва курортного готелю в прибережній зоні в Приморському районі міста Підприємство було визнано переможцем конкурсу, про що свідчить протокол засідання конкурсної комісії з проведення земельного конкурсу № 12 від 21.05.2007;

- за результатами проведеного земельного конкурсу між Радою та Підприємством 31.05.2007 було укладено Договір щодо набуття права оренди земельної ділянки, за яким він укладається у зв'язку з визнанням Підприємства переможцем земельного конкурсу проведеного Радою 15.05.2007. Згідно з умовами конкурсу та наданою конкурсною пропозицією Підприємство перераховує до спеціального фонду міського бюджету м. Маріуполя грошові кошти в сумі 2 600 000,00 грн. згідно з протоколом конкурсної комісії № 12 від 21.05.2007. Право на оренду земельної ділянки за адресою: Прибережна зона у Приморському районі міста Підприємство набуває після прийняття рішення Маріупольською міською радою про надання земельної ділянки в оренду;

- розділом 2 Договору було визначено обов'язки сторін. Так, відповідно до п. 2.1.3 Договору Підприємство зобов'язалося перерахувати до спеціального фонду міського бюджету м. Маріуполя на розрахунковий рахунок 0051 в ГУДКУ у Донецькій області, МФО 834016, , код податку 50110000 - кошти від переможця конкурсу на надання права оренди земельної ділянки, що визначена в пункті 1.4 цього договору протягом 30 календарних днів після дня підписання цього договору;

- відповідно до п. 2.2.1 Договору Рада зобов'язується розглянути питання про надання земельної ділянки за адресою: Прибережна зона у Приморському районі міста Маріуполя, площею 2,2600 га в оренду Підприємству для будівництва курортного готелю після розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та отримання позитивних висновків державної землевпорядної експертизи. Рада зобов'язалася повернути кошти, перераховані Підприємством за отримання права оренди земельної ділянки у разі прийняття Радою рішення про відмову в наданні земельної ділянки Підприємству (п. 2.2.5 Договору);

- 27.06.2007 Підприємством, як переможцем земельного конкурсу за земельну ділянку у прибережній зоні Приморського району м. Маріуполя, на підставі Договору від 31.05.2007 було перераховано 2 600 000,00 грн., про що свідчить платіжне доручення № від 27.06.2007;

- рішенням Ради від 23.02.2010 № 5/41-6429 "Про надання земельної ділянки у прибережній зоні Приморського району міста, ділянка № 12 приватному підприємству "Фростінвест" Підприємству затверджено проект землеустрою з відведення та надано із земель запасу рекреаційного призначення в оренду строком на 10 років земельну ділянку (кадастровий номер :01:009:0391) площею 2,2600 га для діяльності готелів (будівництво та подальше функціонування курортного готелю) у прибережній зоні Приморського району міста, ділянка № 12;

- однак в подальшому, постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполь від 06.09.2009, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2011 задоволено позов прокурора та скасовано рішення Маріупольської міської ради від 26.09.2006 року за № 5/5-582 "Про затвердження Детального плану території прибережної зони Приморського району м. Маріуполь";

- постановою Жовтневого районного суду від 17.09.2012 у справі № 2а/0519/318/12, залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.02.2014 задоволено позовні вимоги прокурора та скасовано рішення Ради від 20.02.2007 № 5/9-1424 "Про дозвіл переможцям конкурсу розробки проектів відводу земельних ділянок для будівництва об'єктів в прибережній зоні в Приморському районі міста" та від 23.02.2010 № 5/41-6429 "Про надання земельної ділянки у прибережній зоні Приморського району міста, ділянка № 12 приватному підприємству "Фростінвест" як такі, що прийняті на підставі рішення Ради за № 5/5-582, яке скасовано в судовому порядку;

- у зв'язку зі скасуванням вищезазначених рішень органу місцевого самоврядування Підприємство звернулось до господарського суду з позовом про визнання недійсним Договору, який рішенням Господарського суду Донецької області від 03.09.2015 у справі № 905/943/15, що набрало законної сили, задоволено повністю: визнано недійсним Договір та застосовано реституцію шляхом стягнення з Ради на користь Підприємства грошових коштів у розмірі 2 600 000,00 грн.;

- на виконання вищезазначеного рішення суду Радою 20.01.2016 здійснено повернення Підприємству грошових коштів за недійсним правочином, що підтверджується платіжним дорученням № 33/45 від 20.01.2016.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд, із посиланням на статті 22, 1173 ЦК України виходив з того, що незаконними рішеннями відповідача позивачу завдано збитків, відшкодування яких не відбулось в порядку, передбаченому статтею 216, оскільки кошти, сплачені позивачем за недійсним правочином 27.06.2007, повернуті відповідачем лише 20.01.2016, у зв'язку з чим він поніс збитки, розмір яких розраховано шляхом індексації суми коштів на відповідний коефіцієнт інфляції - індекс споживчих цін, що становить 5 585 028,11 грн.

Залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції, як на підставу задоволення позовних вимог, додатково послався на положення ст. 625 ЦК України. Вказав, що заподіяні збитки також підтверджуються додатково долученим до суду апеляційної інстанції висновком експертного економічного дослідження № 168/26 від 05.10.2016.

Між тим, колегія суддів Вищого господарського суду України не може погодитись з такими висновками господарських судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

В силу приписів статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом вищенаведених законодавчих норм для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відповідно до статті 1173 ЦК України, на яку посилався позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Водночас, приписи ст. 1173 ЦК України допускають обґрунтованість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів, тобто за наявності трьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки у вигляді незаконних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, збитків та їх розміру, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками).

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу місцевого самоврядування та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Так, господарські суди попередніх інстанцій, посилаючись на преюдиціальність фактів незаконності рішень Ради, які скасовані в судовому порядку та у зв'язку з цим визнаючи обґрунтованим та доведеним розмір завданих позивачу збитків, який розраховано як знецінення переданих відповідачу коштів від інфляційних процесів у економіці держави, не встановили причинно-наслідкового зв'язку між скасуванням рішень ради щодо набуття позивачем права на оренду земельної ділянки та інфляційними процесами в економіці держави, які призвели до знецінення грошових коштів позивача.

Разом з тим, причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що: протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

Відтак, знецінення грошових коштів позивача від інфляційних процесів в економіці держави не є результатом порушення прав позивача внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування незаконних рішень, що вказує на відсутність усіх необхідних елементів для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що висновки господарських судів попередніх інстанцій про наявність у діях Ради складу цивільного правопорушення, внаслідок якого Підприємству підлягають відшкодуванню збитки, що спричинені інфляційними процесами і нараховані на суму повернутих грошових коштів за недійсним правочином, є безпідставними, оскільки інфляційна складова може бути нарахована у разі наявності між сторонами фінансових (грошових) зобов'язань, а не у даних правовідносинах.

Господарські суди попередніх інстанцій наведеного вище не врахували, у зв'язку із чим дійшли помилкових висновків щодо часткового задоволення позовних вимог Підприємства.

Відповідно до частини першої ст. 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За таких обставин постанова Донецького апеляційного господарського суду від 10.10.2016 та рішення Господарського суду Донецької області від 07.06.2016 підлягають скасуванню як такі, що прийняті з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права. Зважаючи на повноту встановлення обставин справи, колегія суддів Вищого господарського суду України, вважає за можливе прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Підприємства з наведених вище підстав.

В силу положень частини сьомої статті 49 ГПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при відмові в позові - на позивача (абз. 2 ч. 6 ст. 49 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та вірно наголошує скаржник у касаційній скарзі, при зверненні до суду з даним позовом Підприємством не було сплачено судовий збір за подання позовної заяви.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Разом із тим, за результатами розгляду спору у даній справі обставин заподіяння позивачу шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування не підтверджено.

За таких обставин з Підприємства на користь спеціального фонду Державного Бюджету України підлягає стягненню судовий збір за подання даної позовної заяви до господарського суду.

Окрім того, за приписами частин першої та п'ятої статті 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а стороні, на корись якої відбулось рішення, господарський суд відшкодовує судові витрати за рахунок другої сторони.

За результатами розгляду касаційної скарги Ради на її користь з Підприємства підлягає стягненню сума витрат по сплаті судового збору за перегляд справи у апеляційному та касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110 та 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Маріупольської міської ради Донецької області задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 10.10.2016 та рішення Господарського суду Донецької області від 07.06.2016 у справі № 905/1228/16 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Відмовити приватному підприємству "Фростінвест" у задоволенні позовних вимог.

Стягнути з приватного підприємства "Фростінвест" на користь спеціального фонду Державного Бюджету України 91 252 (дев'яносто одна тисяча двісті п'ятдесят дві) грн. 90 коп. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з приватного підприємства "Фростінвест" на користь Маріупольської міської ради Донецької області 209 881 (двісті дев'ять тисяч вісімсот вісімдесят одна) грн. 67 коп. витрат по сплаті судового збору за перегляд справи у апеляційному та касаційному порядку.

Доручити Господарському суду Донецької області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Суддя Т.Б. Дроботова

Суддя Г.М. Мачульський