РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2017 р. Справа № 903/882/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Гудак А.В.

судді Філіпова Т.Л. ,

судді Гулова А.Г.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

за участю представників сторін:

позивача не з`явився;

відповідача ОСОБА_1 довіреність в справі.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Головного управління Держгеокадстру у Волинській області на рішення господарського суду Волинської області від 24.01.2017 у справі № 903/882/16 (суддя Шум М.С.)

за позовом Державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою"

до відповідача: Головного управління держгеокадастру у Волинській області

про стягнення 337 796,30 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 24.01.2017 у справі №903/882/16 (суддя Шум М.С.) позов Державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" до Головного управління держгеокадастру у Волинській області про стягнення 337796,30 грн., задоволено частково. Стягнуто з Головного управління держгеокадастру у Волинській області на користь Державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" 337 796, 30 грн. заборгованості, з яких: 310 630, 98 грн. основного боргу, 27 165, 32 грн. - 3% річних, а також 5066, 94 грн. витрат по сплаті судового збору. Провадження у справі в частині стягнення 12 012, 49 грн. - пені припинено у зв'язку з відмовою позивача від позову в цій частині.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Волинській області взяті на себе зобовязання щодо оплати послуг за договором №542 від 19.11.2013 не виконало, та станом на день подання позовної заяви заборгувало Державному підприємству Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою 310 630, 98 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Волинській області звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 24.01.2017 у справі № 903/882/16 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про стягнення заборгованості повністю. Крім того, в тексті апеляційної скарги відповідачем заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору.

На думку скаржника, рішення суду першої інстанції постановлене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи. Прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не надано обєктивної правової оцінки та не віднесено до належних доказів у справі, листи Головного управління від 04.11.2014 №24-3-0.9-4616/2-14; від 22.04.2014 №24-3-0.9-1735/2-14, які підтверджують вжиття ОСОБА_2 управлінням Держгеокадастру у Волинській області вичерпних заходів, щодо виконання зобовязань згідно договору, укладеного між Державним підприємством Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою та ОСОБА_2 управлінням Держгеокадастру у Волинській області від 19.11.2013 №542 про надання послуг.

В апеляційній скарзі скаржник відзначив те, що ОСОБА_2 управлінням Держгеокадастру у Волинській області вжито заходів в межах повноважень, для недопущення виникнення заборгованості, та те, що наявність чи відсутність бюджетного фінансування не залежить від волі і дій Замовника, а також вимоги п.8.1 Договору, ОСОБА_2 управління не несе відповідальності за неналежне виконання зобов'язань, що виникли при виконанні Договору, оскільки в своїй діяльності повністю залежить від фінансування витрат, передбачених кошторисом.

Крім того, скаржник посилається на те, що здійснюються військові дії на території України та частково окуповано територію України і це впливає на не можливість виконання ОСОБА_2 управлінням Держгеокадастру у Волинській області своїх зобов`язань згідно договору.

Скаржник зауважує, що пунктом 3.4. Договору передбачено, що джерело фінансування кошти державного бюджету України.

Звертає увагу суду на статті 23, 48 Бюджетного кодексу України, відповідно до норм яких, Замовник виконує договірні зобовязання в залежності від реальної потреби та фінансування видатків в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом.

Скаржник в апеляційній скарзі посилається на ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 23,48 Бюджетного кодексу України.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 13.02.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 09 березня 2017 року.

Відстрочено скаржнику Головному управлінню Держгеокадастру у Волинській області сплату судового збору в сумі 5771,84 грн. до 09.03.2017 включно та зобов'язано скаржника надати докази сплати судового збору в сумі 5771,84 грн. в судове засідання.

27.02.2017 на адресу суду від Державного підприємства Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою надійшов відзив на апеляційну скаргу №21/3-4 вих від 23.02.2017, в якому позивач просить апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області залишити без задоволення, рішення господарського суду Волинської області від 24.01.2017 у справі №903/882/16 залишити без змін.

Розпорядженням керівника апарату від 09.03.2017 у зв'язку із відпусткою судді-члена колегії ОСОБА_3 у період з 09.03.2017 по 13.03.2017 включно та відповідно до п. 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, на виконання службової записки головуючого судді (судді-доповідача) у справі призначено автоматичну зміну складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 09.03.2017 у справі №903/882/16 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Гудак А.В., суддя Філіпова Т.Л., суддя Гулова А.Г..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 прийнято апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на рішення господарського суду Волинської області від 24.01.2017 у справі № 903/882/16 до провадження у новому складі суду: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Філіпова Т.Л., суддя Гулова А.Г..

Представник позивача в судовому засіданні 09.03.2017 заперечив проти доводів апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Волинській області в судовому засіданні 09.03.2017 підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить суд рішення суду першої інстанції скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити, з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

В судове засідання 09.03.2017 позивач свого представника не направив, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Пунктом 3.9.2 постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами і доповненнями) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судова колегія, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника позивача.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Волинської області від 24.01.2017 у справі № 903/882/16 слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.11.2013 між ОСОБА_2 управлінням Держгеокадастру у Волинській області (замовник по договору) та Державним підприємством "Волинський науково-дослідний проектний інститут землеустрою" (виконавець по договору) укладено договір №542 на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель (а.с. 7-9 ).

Згідно п.1.1 договору замовник доручив, а виконавець бере на себе зобовязання щодо надання послуг з проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення на землях державної власності на території Володимир-Волинського району Волинської області площею 2725,9 га.

Пунктом 3.1. договору сторони визначили, що загальна вартість послуг за договором становитиме 324 362,02 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 54060,34 грн.

30.05.2014 додатковою угодою №1 внесено зміни до Договору на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №542 від 19.11.2013, зокрема абзац 1 п.п. 3.1 п. 3 "Вартість послуг і порядок розрахунків" викладено у новій редакції, яким сторони узгодили, що загальна вартість послуг за договором становитиме 310 630,98 грн. в т.ч. ПДВ 20% - 51771,83 грн.(а.с.16). Всі інші умови вищезазначеного договору, не змінені цією угодою, залишаються чинними у попередній редакції, і сторони підтверджують їх обов`язковість. щодо себе (п. 2 додаткової угоди №1).

У відповідності до п.3.2 та п.3.3 договору оплата проводиться перерахунком коштів через установи банку, або іншими формами оплати, які дозволені чинним законодавством. Кошти в розмірі 100% від загальної вартості послуг замовник сплачує після завершення виконання послуг зазначених в п.1.1 договору та підписання акта приймання-передачі послуг.

Пунктом 4.1 договору сторони передбачили, що після надання послуг виконавець передає замовнику акт здавання-приймання наданих послуг у 2-х примірниках, 3 примірники технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель в паперовому та електронному вигляді, передбачені технічним завданням та умовами договору.

Відповідно до пункту 4.2. договору замовник протягом 5 днів з дня одержання акта здавання-приймання наданих послуг зобовязаний підписати та направити виконавцеві акт або мотивовану відмову від приймання послуг.

Пунктом 6.1.1 договору передбачено, що замовник зобовязаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість наданих послуг за договором.

Згідно до п. 6.2.2 договору, замовник має право змінювати обсяг послуг та загальну вартість цього договору залежно від реального фінансування видатків замовника. У такому разі сторони вносять відповідні зміни до цього договору.

Відповідно до п. 6.4.1 договору виконавець має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за надані послуги за цим договором.

У відповідності до п. 11.1 договору, договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2013 р., а в частині розрахунків до їх повного завершення.

Позивач взяті на себе зобовязання по договору виконав в повному обсязі, що підтверджується підписаними та скріпленими відтисками печаток сторін: накладною №355/15 від 20.12.2013 про передачу науково-технічної продукції та актом від 26.12.2013р. надання послуг за договором від 19.11.2013 за №542 (а.с.17-19).

26.06.2015 Державне підприємство "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" листом-вимогою за №18/3-3 повідомило ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Волинській області, що ним належним чином не виконано взяті на себе зобовязання по договору №542 від 19.11.2013, а саме щодо оплати вартості робіт в сумі 310630,98 грн. Проте, відповідач взяті на себе зобовязання щодо оплати послуг не виконав та станом на день подання позовної заяви до суду першої інстанції заборгував позивачу 310 630,98 грн.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 174 ГК України (далі - ГК України) господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору.

Частиною 1 ст. 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору про закупівлю послуг за державні кошти №542 від 19.11.2013, позивач виконав роботи з інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Володимир-Волинського району Волинської області площею 2725,9 га на загальну суму 324 362,02 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи актом надання послуг за договором від 19.11.2013 №542 на суму 324 362,02 грн. (а.с. 19).

Роботи замовником прийняті, акт надання послуг за договором від 19.11.2013 №542 та накладна №355/15 від 20.12.2013 про передачу наукової-технічної продукції належним чином складені, підписані та скріплені печатками сторін (а.с. 17-19).

Таким чином, враховуючи факт підписання сторонами акту надання послуг за договором від 19.11.2013 №542 та накладної №355/15 від 20.12.2013 про передачу наукової-технічної продукції, а саме технічної документації із землеустрою та відсутність будь-яких доказів невиконання позивачем робіт на суму 324362, 02 грн., колегія суддів дійшла висновку про підтвердження факту виконання позивачем робіт на загальну суму 324362,02 грн.

Однак відповідачем зобов`язання передбачені п. 6.1.1 договору перед позивачем не виконанні.

30.05.2014 додатковою угодою №1 внесено зміни до Договору на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №542 від 19.11.2013, зокрема абзац 1 п.п. 3.1 п. 3 "Вартість послуг і порядок розрахунків" викладено у новій редакції, яким сторони узгодили, що загальна вартість послуг за договором становитиме 310 630,98 грн. в т.ч. ПДВ 20% - 51771,83 грн.(а.с.16). Всі інші умови вищезазначеного договору, не змінені цією угодою, залишаються чинними у попередній редакції, і сторони підтверджують їх обов`язковість. щодо себе (п. 2 додаткової угоди №1).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість за договором №542 від 19.11.2013 на закупівлю послуг за державні кошти становить 310630, 98 грн. та підлягає до стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області.

26.06.2015 на адресу відповідача, позивачем надіслано лист-вимогу про погашення заборгованості за договором №542 на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель (а.с. 20).

ОСОБА_2 управлінням Держгеокадастру у Волинській області підтверджено, отримання ряду листів-вимог. У відповідь на вимоги позивача, листами від 22.04.2014 №24-3-0.9-1735/2-14 та від 04.11.2014 №24-3-0.9-4616/2-14 повідомляє, що з метою стабілізації економічної ситуації в державі та економічного і раціонального використання державних коштів Кабінет Міністрів України постановою №65 від 01.03.2014 припинив фінансування державних цільових програм, виходячи з внесених змін до Державного бюджету України на 2014 рік було знято фінансування з КПКВ 2803030 Проведення земельної реформи за КЕКВ 2281 (Дослідження і розробки, окремі заходи розвитку по реалізації державних (регіональних) програм) (а.с. 49-51).

Таким чином, у зв`язку з відсутністю бюджетних коштів, зобов`язання з оплати наданих послуг залишились невиконаними.

Стосовно вище зазначеного, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 1 ЦК України передбачено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, повязані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують бездіяльність замовника та не заперечують обовязку такого органу, який виступає стороною зобовязального правовідношення, від його виконання належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Укладений сторонами договір за своєю правовою природою містить зобов`язання з надання послуг і є двостороннім правочином.

Таким чином, згідно ст. 901, 903 ЦК України договір, укладений між сторонами, є підставою для виникнення у сторін такого договору взаємних зобов`язань: у позивача (виконавця) - виконати роботи (надати послуги); у відповідача (замовника) - прийняти та оплатити такі роботи (послуги). Відповідні зобов`язання є зустрічними.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 538 ЦК України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання.

При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 4 ст. 538 ЦК України якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Отже, розрахунок за виконані роботи, мав бути здійснений відповідачем за правилами ст. 530, 901, 903 ЦК України та п. 3.3 договору, тобто після підписання сторонами актів приймання-передачі наданих послуг.

Колегія суддів зазначає, що ч. 2 ст. 218 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Верховний Суд України у своїй постанові від 15.05.2012 у справі № 3-28гс12 зазначив, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для непроведення розрахунків, оскільки на підставі ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність відповідача та не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

У ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В даному випадку, відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між ними договір на закупівлю послуг за державні кошти №542 від 19.11.2013 та додаткова угода №1 від 30.05.2014 предметом судових розглядів не виступали, недійсними судом не визнавалися, сторонами розірвані не були.

Отже, враховуючи наявну заборгованість відповідача за договором в сумі 310630,98 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення основної суми заборгованості в розмірі 310630,98 грн.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити, збільшити розмір позовних вимог.

Відповідно до норм ст.22 ГПК України та розяснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених у п.3.10 постанови №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року, під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

З матеріалів справи вбачається, що 19.12.2016 до суду першої інстанції від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій просить зменшити позовні вимоги в частині відмови від стягнення пені в сумі 12012,49 грн. та 3% річних в сумі 27165, 32 грн. у звязку із проведення переговорів, досягненням згоди, а також скрутним фінансовим становищем Головного управління Держгеокадастру у Волинській області.

16.01.2017 до суду першої інстанції від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог в частині 3% річних в сумі 27165,32 грн, у звязку із зміною обставин.

Таким чином, з позовної заяви та заяв позивача про зменшення та збільшення позовних вимог вбачається, що позивач не зменшив кількісні показники за вимогою про стягнення пені, а відмовився від такої вимоги повністю. Тобто, в результаті подання до суду вищевказаних заяв, позивач наполягав на стягненні з відповідача лише 337 796,30 грн., в т.ч. 310630,98 грн. - основної заборгованості та 27 165,23 грн. - 3% річних за період з 27.12.2013 по 25.11.2016 відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Отже, має місце відмова від позовних вимог про стягнення 12 012,49 грн. пені, наслідком чого є припинення провадження у справі в цій частині на підставі п.4 ст.80 ГПК України, оскільки вбачається, що така відмова не суперечить законодавству та не порушує інтереси інших осіб.

Судом прийнято заяву позивача про відмову від позову в частині стягнення з відповідача пені в сумі 12012,49 грн., як таку, що не суперечить ст. 22 ГПК України та не заперечується скаржником.

Стосовно стягнення з відповідача 3% річних колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Затримка бюджетного фінансування видатків не може бути обставиною, в залежність від якої ставиться виконання відповідачем зобов'язання з оплати наданих послуг та не може бути підставою для звільнення відповідача від сплати 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 7.4 договору позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача штрафних санкцій (3%) за період 27.12.2013 по 25.11.2016 в сумі 27165, 32 грн.

В силу ч. 2 ст. 20 ГК України, захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій та іншими способами, передбаченими законом.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судова колегія відзначає, що пунктом 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суд України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" із подальшими змінами та доповненнями, визначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Судова колегія апеляційної інстанції, перевіривши правильність здійснених позивачем розрахунків 3% річних (310630,98х3%/365х1064=27165,32 грн) (а.с. 64), прийшла до висновку, що за прострочення відповідачем виконання зобов'язання з оплати за надані послуги підлягає до стягнення сума 3% річних у розмірі 27 165, 32 грн.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та обставинами справи.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з'ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,102,103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 24.01.2017 у справі № 903/882/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області - без задоволення.

2. Стягнути Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (43021, м. Луцьк, вул. Винниченка,67, ) в доход Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код за ; банк отримувача: ОСОБА_2 управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106) 5 771,84 (п`ять тисяч сімсот сімдесят одну гривню вісімдесят чотири копійки) судового збору за подання апеляційної скарги.

3. Доручити видачу наказу господарському суду Волинської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуюча суддя Гудак А.В.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Гулова А.Г.