ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р. Справа № 911/255/17

Суддя А.С. Грєхов, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ОСОБА_1"

до дочірнього підприємства "ШРБУ № 100" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України"

про стягнення 155 869,27 грн

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - довіреність № б/н від 02.02.2017,

від відповідача: не зявився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області з позовною заявою звернулось товариство з обмеженою відповідальністю "Центр ОСОБА_1" (надалі - позивач) до дочірнього підприємства "ШРБУ № 100" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (надалі відповідач) про стягнення 155 869,27 грн, з яких: 131 435,11 грн основного боргу, 20 503,87 грн пені, 1 966,00 грн 3% річних, 1 964,29 грн інфляційних втрат з покладенням на відповідача сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем зобовязань щодо оплати товару за Договором купівлі продажу №17-10/08 від 17.10.2008.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 25.01.2017 порушено провадження у справі №911/255/17 та призначено її до розгляду на 07.02.2017 о 12:00 год.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.02.2017 розгляд справи відкладено на 28.02.2017 об 11:30 год.

Через канцелярію Господарського суду Київської області відповідачем подано заперечення проти позову б/н б/д (за вх. суду №4461/17 від 28.02.2017), в якому останній просив відмовити у задоволенні позову з огляду на сплив позовної давності щодо заявлених вимог.

В судовому засіданні 28.02.2016 позивач позовні вимоги підтримав. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, у судові засідання без поважних причин не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи обмежений статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, строк розгляду справи, а також те, що відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, явка відповідача обовязковою не визнавалась і його відсутність не перешкоджає всебічному, повному та обєктивному розгляду всіх обставин справи, а матеріалів справи достатньо для вирішення спору по суті, відповідно до права суду, наданого йому статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Керуючись статтею 85 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні 28.02.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та врахувавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Центр ОСОБА_1" (надалі - Продавець) та дочірнім підприємством "ШРБУ № 100" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (надалі Покупець) укладено Договір купівлі продажу №17-10/08 від 17.10.2008 (надалі Договір).

Згідно з п. 1.1. Договору, Продавець зобовязується продати і передати у власність Покупця системи поверхневого водовідведення та сепаратори нафтопродуктів (надалі товар), а Покупець зобовязується прийняти товар від Продавця і оплатити його вартість на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору, асортимент, кількість, ціна та вартість товару, зазначеного в п. 1.1. Договору, вказується у відповідних Специфікаціях на кожну партію товару, які є невідємними частинами цього Договору.

Як зазначається в п.4.3. Договору, умови оплати по кожній окремій партії товару вказуються у відповідних Специфікаціях на поставку товару.

Пунктом 2.1. Специфікації на поставку товару №1 від 08.09.2011 до Договору (далі Специфікація) встановлено, що Покупець на протязі двох банківських днів з моменту підписання цієї Специфікації на поставку товару перераховує Продавцю передоплату в розмірі 1 000 000,00 грн (один мільйон гривень 00 коп), в т.ч. ПДВ 20% - 166 666,66 грн.

Відповідно до п. 2.3. Специфікації Покупець на протязі 5-ти календарних днів від дня отримання товару відповідно до п.2.2. цієї Специфікації перераховує Продавцю 1 000 000,00 грн (один мільйон гривень 00 коп), в т.ч. ПДВ 20% - 16 666,66 грн.

Згідно з п. 2.3. Специфікації, Покупець на протязі 30-ти календарних днів від дня отримання товару відповідно до п.2.4 цього Додатку (Специфікації) перераховує Продавцю залишок коштів в розмірі 706 719,96 грн (сімсот шість тисяч сімсот девятнадцять гривень 96 коп.), в т.ч. ПДВ 220% - 284 453,33 грн.

На виконання умов Договору позивач поставив, а відповідач прийняв товари на загальну суму 278 672,31 грн, що підтверджується видатковими накладними №1611 від 20.09.2011 на суму 147 654,94 грн, №1651 від 23.09.2011 на суму 129 757,37 грн, №1652 від 23.09.2011 на суму 1 260,00 грн та довіреностями №564 від 20.09.2011 та №577 від 23.09.2011, копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідачем повернуто позивачу товар на суму 2 237,20 грн за видатковою накладною (повернення) №ВП-0000005 від 26.12.2011, а також частково оплачено товар у розмірі 135 000,00 грн, про що свідчить банківська виписка з рахунку позивача, відкритого у акціонерному товаристві "ОСОБА_3 Аваль" за період з 01.01.2011 по 20.12.2016.

Господарським судом встановлено, що відповідачем на рахунок позивача були здійснені наступні часткові оплати заборгованості: 15.05.2012 на суму 50000, 00 грн, 29.08.2013 на суму 10 000, 00 грн, 31.10.2013 на суму 10 000, 00 грн, 12.12.2013 на суму 10 000, 00 грн, 27.12.2013 на суму 5000, 00 грн, 09.01.2014 на суму 10 000, 00 грн, 14.04.2015 на суму 10 000, 00 грн, 27.05.2014 на суму 10 000, 00 грн, 02.07.2014 року на суму 5000,00 грн та 26.12.2014 на суму 5000, 00 грн, 10.12.2015 на суму 10 000, 00 грн. Оскільки відповідачем не заперечено наявність суми основного боргу в заявленому позивачем розмірі та не надано господарському суду доказів наявності інших правовідносин з позивачем, а також враховуючи факт зарахування позивачем відповідних платежів в рахунок оплати заборгованості за Договором, господарський суд вважає, що відповідні платежі здійснені відповідачем на виконання умов Договору.

Відтак в порушення своїх договірних зобовязань відповідач розрахунків за отриманий товар в повному обсязі не здійснив, у звязку з чим за останнім утворилась заборгованість, яка заявлена позивачем до стягнення в сумі 131 435,11 грн основного боргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами для виникнення прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідач у своїх заперечення проти позову б/н б/д просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову повністю, у звязку із пропущенням позовної давності.

З приводу вказаної заяви відповідача господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 цього ж кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 5 ст. 261 цього ж кодексу передбачено, що за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ст. 264 цього ж кодексу перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч. 2-5 ст. 267 цього ж кодексу заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів передбачено, що у дослідженні обставин, повязаних із вчиненням зобовязаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обовязку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання предявленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобовязання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Заперечення відповідача проти позову щодо спливу строку позовної давності у цій частині судом не приймаються, оскільки як було зазначено вище і встановлено судом у процесі розгляду справи, за період дії договору та на його виконання відповідачем було лише частково виконано свій обов'язок по оплаті поставленого товару та перераховано позивачу грошові кошти у розмірі 135 000, 00 грн, з яких останній платіж був здійснений 10.12.2015, що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача за період з 01.01.2011 по 20.12.2016, що свідчить про визнання ним обовязку щодо своєчасного розрахунку за виконані позивачем роботи за Договором, а тому суд дійшов висновку, що позовна давність по основній заборгованості щодо оплати поставленого товару за Договором № купівлі продажу №17-10/08 від 17.10.2008 перервалась та розпочала свій перебіг заново після такої оплати.

Враховуючи зазначене, а також те, що факт отримання товару та заборгованості за вказаними видатковими накладними відповідачем не заперечено та належним чином не спростовано, суд дійшов висновку, що відповідач повну оплату отриманого товару не здійснив, основна заборгованість під час розгляду спору не погашена, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 131 435,11 грн основного боргу підлягає задоволенню.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань за Договором позивач заявляє до стягнення з відповідача 20 503,87 грн пені за загальний період прострочки з 31.05.2016 по 29.11.2016.

Як зазначено в ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ч.1 ст.216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України зазначається, що у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства, як це передбачено ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України.

Згідно з п. 7.3. Договору, за несвоєчасну оплату товару Покупець виплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу від вартості неоплаченого товару.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як зазначається в ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Тож, період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобовязання мало бути виконано.

Згідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Відповідач у запереченнях проти позову (за вх. суду №4461/17 від 28.02.2017) письмово заявив про застосування у справі наслідків спливу позовної давності.

Судом встановлено, що спеціальний строк позовної давності в один рік, протягом якого позивач мав право звернутися з вимогою про стягнення пені, сплив.

Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з пропущенням спеціального строку позовної давності, суд відмовляє в задоволенні вимоги щодо стягнення пені.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань за Договором позивач також заявляє до стягнення з відповідача 1 966,00 грн 3% річних за загальний період прострочки з 31.05.2016 по 29.11.2016 та 1 964,29 грн інфляційних втрат за загальний період прострочки з травня 2016 року по листопад 2016 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи умови Договору, періоди та суми прострочки оплати товару, заявлений позивачем період нарахування 3% річних, суд здійснив власний розрахунок, що наведений нижче:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
131435.1131.05.2016 - 29.11.20161833 %1 971.53
За розрахунком, здійсненим господарським судом, арифметично правильним та нормативно обґрунтованим є розмір 3 % річних в сумі 1 971,53 грн.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. З аналізу даної норми вбачається, що господарський суд не має права з власної ініціативи виходити за межі заявлених позовних вимог.

Оскільки позивачем сума 3% річних визначена у розмірі 1 966,00 грн, то стягненню підлягає саме ця сума.

Враховуючи умови Договору, періоди та суми прострочки оплати товару, заявлений позивачем період нарахування інфляційних втрат, суд здійснив власний розрахунок, що наведений нижче:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
31.05.2016 - 29.11.2016131 435.111.0597 749.51139 184.62
За розрахунком, здійсненим господарським судом, арифметично правильним та нормативно обґрунтованим розмір інфляційних втрат становить 7 749,51 грн.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. З аналізу даної норми вбачається, що господарський суд не має права з власної ініціативи виходити за межі заявлених позовних вимог.

Оскільки позивачем сума інфляційних втрат визначена у розмірі 1 964,29 грн, то стягненню підлягає саме ця сума.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 131 435,11 грн основного боргу, 1 966,00 грн 3% річних та 1 964,29 грн інфляційних втрат є правомірними, обґрунтованими, документально підтвердженими, відповідачем не запереченими і належним чином не спростованими, а отже, такими, що підлягають задоволенню. В решті позовних вимог суд відмовляє з огляду на їх безпідставність та недоведеність.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відшкодування понесених позивачем витрат по сплаті судового збору покладається судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, статтями 2, 43, 33, 34, 49, 75, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з дочірнього підприємства "ШРБУ № 10" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (07335, Київська обл, Вишгородський р-н, с. Демидів, код 05423018) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Центр ОСОБА_1" (03680, м. Київ, провулок Приладний, буд.10, код 35704813) 131 435,11 грн (сто тридцять одну тисячу чотириста тридцять пять гривень одинадцять копійок) основного боргу, 1 966,00 грн (одну тисячу девятсот шістдесят шість гривень) 3% річних, 1 964,29 грн (одну тисячу девятсот шістдесят чотири гривні двадцять девять копійок) інфляційних втрат та 2 030,48 грн (дві тисячі тридцять гривень сорок вісім копійок) витрат по сплаті судового збору.

В інших позовних вимогах відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03.03.2017

Суддя А.С. Грєхов