КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2017 р. Справа№ 916/2106/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання: Молокопой І.А.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Атланта Інвест енд Девелопмент"

на рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2016

у справі № 916/2106/16 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Виконавчого комітету Одеської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Атланта Інвест енд Девелопмент"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Управління капітального будівництва Одеської міської ради

про стягнення 6 867 395,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Виконавчий комітет Одеської міської ради (далі - позивач) звернувся в господарський суд Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Атланта Інвест енд Девелопмент" (далі - відповідач) про стягнення 6 867 395,88 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08.08.2016 зазначену позовну заяву направлено за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.08.2016 справу № 916/2106/16 прийнято до провадження.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.10.2016 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено Управління капітального будівництва Одеської міської ради.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.11.2016 у справі № 916/2106/16 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача основну заборгованість у розмірі 3 162 562 грн., 3% річних у розмірі 277 849,73 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 028 830,40 грн., 97 038,63 грн. судового збору. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи зазначене рішення, суд першої інстанції, пославшись на встановлені ним обставини, положення ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у даній справі та наявність правових підстав для їх часткового задоволення, відмовивши в позові в частині стягнення пені у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Не погодившись із зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2016 у справі № 916/2106/16 скасувати, прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не погоджується з прийнятим рішенням, вважає його неправомірним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник вказує, що з аналізу рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.07.2006 року та Договору пайової участі замовників у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси, укладеного 27.07.2006 року між Виконавчим комітетом Одеської міської ради та ТОВ ,,Атланта Інвест енд Девелопмент", слід зробити висновок, що строком завершення будівництва, введення об'єкта в експлуатацію та завершення всіх зобов'язань між сторонами був І квартал 2009 року (31 березня 2009 року). Додатковим підтвердженням відсутності пролонгації вказаного Договору є відсутність письмового клопотання забудовника стосовно пролонгації договору й внесення змін до рішення виконкому від 27.07.06 № 327, в частині строку закінчення будівництва. Тобто, на думку відповідача, з врахуванням положень ст. 257 ЦК України граничним строком звернення Виконавчого комітету Одеської міської ради до суду з позовом про стягнення заборгованості було 31.03.2012 та такий строк ним пропущено.

Відповідач зазначає, що 13.12.2012 між сторонами була укладена додаткова угода до договору пайової участі, в якій були визначені нові строки сплати. Такі дії закон розцінює як визнання боргу та пов'язує з ними переривання строків позовної давності, однак, тільки в тому випадку, якщо такі дії вчиняються до спливу строків позовної давності. Укладення додаткової угоди мало місце після спливу строків позовної давності та припинення дії основного договору, тому не можуть вважатися визнанням боргу та, як наслідок, не можуть свідчити про переривання строків позовної давності.

Крім того, на думку скаржника, місцевий господарський суд не прийняв до уваги те, що Договір пайової участі замовників у розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси від 27.07.06 та Додаткова угода до Договору від 13.12.12 суперечать нормам чинного законодавства, а саме, оскільки Додаткова угода до Договору пайової участі була укладена 13.12.2012, тобто після прийняття Закону України ,,Про регулювання містобудівної діяльності", який вимагає приведення у відповідність із цим Законом договорів пайової участі в частині встановлення обсягів сплати пайової участі, позивачем неправомірно не були враховані норми Закону та завищено розмір пайової участі, що мав бути сплачений відповідачем на підставі договору пайової участі замовників у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси з урахуванням граничного розміру пайової участі, встановленого Законом України ,,Про регулювання містобудівної діяльності".

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на її необґрунтованість та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження.

На адресу суду надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 910/914/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Атланта Інвест енд Девелопмент" до Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання недійсним договору та додаткової угоди до нього. Зазначене клопотання мотивоване тим, що у справі № 910/914/17 заявлено вимоги про визнання договору пайової участі замовників у розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси від 27.07.2006 та додаткової угоди від 13.12.2016 до договору пайової участі замовників у розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси від 27.07.2006 недійсними з підстав невідповідності нормам чинного законодавства.

Розгляд справи проводився в режимі відеоконференції за клопотанням позивача.

В судовому засіданні 27.02.2017 колегією суддів на обговорення поставлено клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Представник відповідача своє клопотання підтримав, просив задовольнити, представник позивача та представник третьої особи проти клопотання заперечували, зазначаючи про його безпідставність.

Колегія суддів вирішила продовжити розгляд справи по суті, оскільки заявлене клопотання про зупинення провадження у даній справі не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ч.1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Пунктом 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 передбачено, що статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Атланта Інвест енд Девелопмент" звернулось в господарський суд з позовом про визнання недійсним договору пайової участі від 27.07.2006 та додаткової угоди до нього, на підставі яких заявлено позов у даній справі.

До матеріалів справи залучено копію ухвали господарського суду Одеської області від 30.01.2017 у справі № 910/914/17 та копія позовної заяви, в якій, зокрема, йдеться про те, що договір пайової участі від 27.07.2006 та додаткова угода від 13.12.2012 суперечать законодавству, оскільки не приведені у відповідність до вимог Закону України ,,Про регулювання містобудівної діяльності".

Водночас, у даній справі відповідач у своїх запереченнях, викладених у відзиві на позов та в апеляційній скарзі, посилається також, зокрема, на невідповідність договору пайової участі від 27.07.2006 та додаткової угоди від 13.12.2012 вимогам Закону України ,,Про регулювання містобудівної діяльності".

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді даного спору по суті заявлених позовних вимог, суд не лише має право згідно з приписами статті 83 ГПК України та можливість дати належну оцінку щодо відповідності закону договору пайової участі від 27.07.2006 та додаткової угоди до нього, але й зобовязаний це зробити з огляду на позицію Верховного Суду України, викладену в постанові Судової палати у господарських справах від 20 січня 2004 року у справі № 8/113-2004.

В судовому засіданні 27.02.2017 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача та представник третьої особи заперечили проти наведених доводів.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила таке.

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.07.2006 № 327 вирішено надати ТОВ ,,Атланта Інвест енд Девелопмент" дозвіл на подальше проектування та будівництво торгово - офісного комплексу з підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, Гагаринське плато, 5 (вул. Генуезька, 5), після оформлення документів на право користування земельною ділянкою.

Пунктом 2.6 рішення зобов'язано ТОВ ,,Атланта Інвест енд Девелопмент" здійснити будівництво торгово - офісного комплексу з підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, Гагаринське плато, 5 (вул. Генуезька, 5), виконати комплекс робіт з благоустрою прилеглої території відповідно до узгодженої та затвердженої проектної документації в термін:

- початок - II квартал 2007;

- завершення - I квартал 2009.

Пунктом 3 рішення затверджено договір на дольову участь у розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеса.

Між Виконавчим комітетом Одеської міської ради (далі - виконком, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Атланта Інвест енд Девелопмент" (далі - забудовник, відповідач) укладено договір пайової участі замовників у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси (зареєстрований 27.07.2006 за № 243, далі - договір).

За змістом розділу 1 договору його предметом є надання забудовникові від імені виконкому права забудови земельної ділянки, у межах відводу за адресою: м. Одеса, Гагаринське плато, 5 (вул. Генуезька, 5), строком до 1-го кварталу 2009, для здійснення будівництва торгово - офісного комплексу з підземним паркінгом, а також комплексного благоустрою прилеглої території та внесення забудовником пайової участі на розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеса. Надання права забудови земельної ділянки здійснюється відповідно до рішення виконкому від 27.07.2006 № 327.

В п. 3.2 договору сторони обумовили обов'язок замовника протягом двох місяців після прийняття Одеською міською радою рішення про відведення земельної ділянки для будівництва торгово-офісного комплексу з підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, Гагаринське плато, 5 (вул. Генуезька, 5), перерахувати пайову участь у розмірі 10 662 562 грн. (без ПДВ) на рахунок управління капітального будівництва Одеської міської ради (далі - УКБ). (Підстава: протокол засідання комісії з визначення розміру залучення коштів замовників на розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси від 07.07.2006 № 5).

За змістом п. 7.2 договору зміни та доповнення до нього можуть вноситися тільки в письмовому вигляді за взаємною домовленістю сторін, які є дійсними й обов'язковими після затвердження рішенням виконкому.

У розділі 8 договору сторони погодили, що він діє до введення об'єкту в експлуатацію відповідно до рішення виконкому від 27.07.2006 № 327 (завершення будівництва відповідно до даного рішення - I квартал 2009).

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 13.12.2012 № 542, за результатами розгляду клопотання ТОВ ,,Атланта Інвест енд Девелопмент" щодо продовження терміну завершення будівництва торгово-офісного комплексу з підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, Гагаринське плато, 5 (вул. Генуезька, 5), внесено зміни до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.07.2006 № 327, зокрема, в частині терміну завершення будівництва - 31.12.2015.

Пунктом 2 даного рішення затверджено додаткову угоду до договору пайової участі замовників у розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеса від 27.07.2006 за № 243/кс між виконавчим комітетом Одеської міської ради та ТОВ ,,Атланта Інвест енд Девелопмент".

Додатковою угодою до договору пайової участі від 13.12.2012 сторони підтвердили сплату відповідачем пайової участі у розмірі 5 000 000 грн. згідно з договором від 27.07.2006 № 243/кс, та встановили, що відповідач зобов'язаний в строк до 31.12.2013 перерахувати остаточну суму пайової участі в розмірі 5 662 562 грн. наступним чином:

- 500 000 грн. - в строк до 31.12.2012;

- 5 162 562 грн. - в строк до 31.12.2013.

Кошти повинні бути перераховані на рахунок Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, відкритого для виконання місцевого бюджету Малиновського району за кодом бюджетної класифікації 24170000 ,,Надходження коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту".

Відповідно до сертифікату серія IY №41 від 17.03.2015, виданого на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації від 02.03.2015, Державна архітектурно - будівельна інспекція України затвердила відповідність закінченого будівництвом об'єкту ,,Будівництво торгово - офісного комплексу з паркінгом (1 черга)" за адресою: м. Одеса, вул. Генуезька, 5 проектній документації та підтвердила його готовність до експлуатації.

Сертифікатом серія IY №28 від 26.08.2015, виданого на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації від 20.08.2015, Державна архітектурно - будівельна інспекція України затвердила відповідність закінченого будівництвом об'єкту ,,Будівництво торгово - офісного комплексу з паркінгом (2 черга)" за адресою: м. Одеса, вул. Генуезька, 5 проектній документації та підтвердила його готовність до експлуатації.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає про те, що відповідачем не виконано умови договору в частині повної та своєчасної сплати коштів пайової участі в розмірі 3 162 562 грн.

Позивач зазначає, що за умовами додаткової угоди до договору, встановлено графік сплати коштів, а саме: 50 000,00 грн. - в строк до 31.12.2012, 5 162 562,00 грн. - в строк до 31.12.2013. Фінансові зобов'язання в розмірі 500 000,00 грн. відповідачем сплачено в повному обсязі, але несвоєчасно. 15.08.2014 сплачено 500 000,00 грн., 20.08.2014 - 500 000,00 грн., 03.11.2014 - 100 000,00 грн., 10.11.2014 - 100 000,00 грн., 27.11.2014 - 300 000,00 грн., 10.12.2014 - 500 000,0 грн., залишок несплачених коштів становить 3 162 562,00 грн.

В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором в частині повної та своєчасної сплати коштів пайової участі, позивачем заявлено до стягнення з останнього пеню за період з 01.01.2014 по 30.06.2014 в розмірі 398 153,75 грн., 3% річних за період з 01.01.2014 по 10.06.2016 в розмірі 277 849,73 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 028 830,40 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказував на те, що додаткова угода про перенесення строків оплат по договору було укладена поза строком його дії, просив застосувати позовну давність до усіх вимог даного спору, посилався на неправомірність умов договору та додаткової угоди через не врахування норм Закону України ,,Про регулювання містобудівної діяльності", та зазначав про те, що позивачем було неправомірно не зараховані сплачені ним кошти у сумі 1 281 905,94 грн. в погашення заборгованості з пайової участі.

Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги, а саме, в частині стягнення основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат, посилаючись на їх обґрунтованість та доведеність, відмовивши в задоволенні позову в частині стягнення пені в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Враховуючи встановлені у даній справі обставини та наявні докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони в договорі пайової участі замовників у розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси, зареєстрованого за № 243/кс від 27.07.2006 обумовили обов'язок замовника протягом двох місяців після прийняття Одеською міською радою рішення про відведення земельної ділянки для будівництва торгово-офісного комплексу з підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, Гагаринське плато, 5 (вул. Генуезька, 5), перерахувати пайову участь у розмірі 10 662 562 грн. (без ПДВ) на рахунок управління капітального будівництва Одеської міської ради (п.3.2).

Слід зазначити, що рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення відповідачу земельної ділянки для здійснення будівництва прийнято Одеською міською радою 04.07.2007, та з цієї дати починає перебіг двохмісячного строку для сплати коштів пайової участі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем частково сплачено пайову участь в розмірі 5 000 000,00 грн.

Водночас, рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 13.12.2012 № 542, за результатами розгляду клопотання ТОВ ,,Атланта Інвест енд Девелопмент" щодо продовження терміну завершення будівництва торгово-офісного комплексу з підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, Гагаринське плато, 5 (вул. Генуезька, 5), внесено зміни до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.07.2006 № 327, зокрема, в частині терміну завершення будівництва - 31.12.2015 та затверджено додаткову угоду до договору пайової участі замовників у розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеса від 27.07.2006 за № 243/кс між виконавчим комітетом Одеської міської ради та ТОВ ,,Атланта Інвест енд Девелопмент".

Зазначеною додатковою угодою від 13.12.2012 сторони підтвердили сплату відповідачем пайової участі у розмірі 5 000 000 грн. згідно з договором від 27.07.2006 № 243/кс, та встановили, що відповідач зобов'язаний в строк до 31.12.2013 перерахувати остаточну суму пайової участі в розмірі 5 662 562 грн. наступним чином:

- 500 000 грн. - в строк до 31.12.2012;

- 5 162 562 грн. - в строк до 31.12.2013.

Дані зміни є невід'ємною частиною договору пайової участі замовників у розвитку інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси від 27.07.2006.

Статтею 653 ЦК України передбачено, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Укладенням зазначеної додаткової угоди сторони за своєю згодою змінили строки виконання замовником (відповідачем) грошових зобов'язань перед позивачем, які виникли на підставі договору пайової участі замовників.

Доводи відповідача про укладення додаткової угоди поза строком дії договору (,,до введення об'єкту в експлуатацію відповідно до рішення виконкому від 27.07.2006 № 327"), правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки згідно з частиною 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, а відповідно до ч. 7 ст. 180 ГК України, строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Положеннями ст. 629 ЦК України презюмується обов'язковість виконання договору сторонами.

При цьому, незазначення в договорі строку його дії свідчить про волю сторін на встановлення правила про те, що договір діє до припинення зобов'язання, що виникло з договору, виконанням або з інших підстав відповідно до закону.

За таких обставин, при відсутності у Договорі чітко визначеного строку його дії та враховуючи подальші дії сторін (часткові сплати з боку відповідача та прийняття позивачем рішень на згоду з пропозицією відповідача про продовження строків внесення оплат по договору), слід дійти висновку, що воля сторін полягала у встановленні строку дії договору до припинення зобов'язання, що виникло з договору, виконанням або з інших підстав відповідно до закону.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог у даній справі зазначав, зокрема, що він зобов'язаний був сплатити пайову участь не пізніше 04.09.2007, тобто, на його думку, позивач мав право звернутись з позовом не пізніше 04.09.2010. Також відповідач вказував, що оскільки він вчиняв дії щодо часткової сплати пайової участі, з 22.08.2008 перебіг позовної давності почався заново і сплив 21.08.2011.

Крім того, на його думку, сплата коштів у розмірі 1 281 904,94 грн. та укладення додаткової угоди мали місце після спливу строків позовної давності, а тому не можуть вважатися визнанням боргу та свідчити про переривання строків позовної давності в розумінні положень ст. 264 ЦК України.

За таких обставин, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строків позовної давності.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Однак, враховуючи укладення між сторонами спору додаткової угоди, в силу приписів ст. 653 ЦК України, у даному випадку мова йде не про визнання боргу, як про те помилково вказує відповідач, оскільки факт укладення такої угоди свідчить про зміну строків виконання замовником (відповідачем) грошових зобов'язань перед позивачем,

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відхилив заперечення відповідача, що сплила трирічна позовна давність для вимог позову про стягнення заборгованості, оскільки укладенням додаткової угоди від 13.12.2012 сторони змінили строки сплати заборгованості в сумі 5 662 562 грн. та встановили нові строки для її сплати частинами: 500 000 грн. - в строк до 31.12.2012 і 5 162 562 грн. - в строк до 31.12.2013.

Спір у справі виник у зв'язку з простроченням сплати Відповідачем суми пайової участі, яка підлягала сплаті до 31.12.2013 у розмірі 5 162 562 грн., та по якій станом на час звернення позивача до суду та розгляду справи непогашеними залишились 3 162 562 грн.

Як вірно вказав суд першої інстанції, наявність у відповідача заборгованості в розмірі 3 162 562 грн., яка не була погашена на час подання позову, та залишається непогашеною на даний час, позивачем належним чином доведена, документально підтверджена і відповідачем не спростована, тому вимоги в частині стягнення 3 162 562,00 грн. основної заборгованості є такими, що підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на сплату ним у рахунок пайової участі 1 281 905,94 грн., які, на його думку, неправомірно не були зараховані позивачем у погашення заборгованості, також не є обґрунтованими та відхиляються, оскільки відповідно до виписки з протоколу № 30 засідання комісії з визначення розміру залучення коштів замовників на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси від 13.09.2012, на час розгляду комісією звернення відповідача, останньому було нараховано штрафних санкцій на суму 1 281 905,94 грн. за попереднє прострочення сплати пайового внеску, та вказані кошти він зобов'язався оплатити у зв'язку зі зверненням з клопотанням про зміну строків сплати решти несплаченого пайового внеску в сумі 5 662 562 грн. Комісією було вирішено, при умові сплати штрафних санкцій в сумі 1 281 905,94 грн., рекомендувати виконкому змінити строки сплати решти несплаченого пайового внеску наступним чином: 500 000 грн. - в строк до 31.12.2012; 5 162 562 грн. - в строк до 31.12.2013.

При цьому, нараховані та вказані в протоколі № 30 від 13.09.2012 санкції в сумі 1 281 905,94 грн. були добровільно сплачені відповідачем 28.11.2012 платіжним дорученням № 230, і у подальшому, 13.12.2012 було прийнято рішення № 542, зокрема, про зміну строків сплати решти пайового внеску, на виконання чого сторони уклали Додаткову угоду від 13.12.2012 до Договору. Таким чином, сплачена ним на виконання протоколу № 30 від 13.09.2012 сума 1 281 905,94 грн. є за згодою сторін визначеною сумою санкцій та була правомірно зарахована у сплату санкцій, а не у погашення заборгованості зі сплати внеску на пайову участь.

Строк позовної давності до вимог про стягнення 3 162 562 грн. заборгованості не може бути застосований, оскільки строк її сплати був встановлений до 31.12.2013, а отже трирічна позовна давність за ст. 257 ЦК України станом на дату звернення до суду не сплинула.

Також позивачем заявлено до стягнення пеню за період з 01.01.2014 по 30.06.2014 в розмірі 398 153,75 грн., нараховану на суму непогашеної заборгованості 5 162 562 грн.; 3% річних в сумі 277 849,73 грн., нарахованих на суму непогашеної заборгованості в розмірі 5 162 562 грн., та з урахуванням її часткового погашення та зменшення до 3 162 562 грн., за період 01.01.2014 - 10.06.2016; втрат від інфляції в сумі 3 028 830,40 грн., нарахованих на суму непогашеної заборгованості в розмірі від 5 162 562 грн., та з урахуванням її часткового погашення та зменшення до 3 162 562 грн., за період січень 2014 року - червень 2016 року.

За змістом ст.ст. 611, 612 ЦК України правові наслідки, встановлені договором або законом, настають у разі порушення зобов'язання, а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушення відповідачем зобов'язання в частині сплати коштів за договором пайової участі встановлено судом як першої так і апеляційної інстанції.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов'язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як зазначалось вище, відповідач просив застосувати позовну давність.

Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно застосував позовну давність до вимог про стягнення пені в сумі 398 153,75 грн., нарахованої на суму непогашеної заборгованості в розмірі 5 162 562 грн. за період 01.01.2014 - 30.06.2014, оскільки станом на день звернення до суду з позовом, сплив встановлений ст. 258 ЦК України строк позовної давності для вимог про стягнення пені, а позивач не навів та не обґрунтував поважність причин пропущення позовної давності по вимогам про стягнення пені, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги в частині 3% річних в сумі 277 849,73 грн. за період з 01.01.2014 - 10.06.2016 та втрат від інфляції в сумі 3 028 830,40 грн. за період січень 2014 року - червень 2016 року є обґрунтованими, арифметично правильними, а тому підлягають задоволенню.

З огляду на встановлені вище обставини звернення позивача до суду з позовом в межах позовної давності, заява відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення 3% річних та втрат від інфляції не підлягає задоволенню, оскільки до них застосовується встановлений ст. 257 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач, зокрема, посилається на те, що оскільки Додаткова угода до Договору пайової участі була укладена 13.12.2012, тобто після прийняття Закону України ,,Про регулювання містобудівної діяльності", який вимагає приведення у відповідність із цим Законом договорів пайової участі в частині встановлення обсягів сплати пайової участі, позивачем неправомірно не були враховані норми Закону та завищено розмір пайової участі, що мав бути сплачений відповідачем на підставі договору пайової участі замовників у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси з урахуванням граничного розміру пайової участі, встановленого Законом України ,,Про регулювання містобудівної діяльності".

На час укладання сторонами договору пайової участі замовників діяв Закон України ,,Про планування та забудову територій".

Так, дійсно, в силу положень Постанови Кабінету Міністрів України від 30.12.2000 № 1930 ,,Про встановлення граничного розміру залучення грошових коштів на розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів", якам діяла на момент укладення між сторонами договору пайової участі, граничний розмір залучення коштів замовників на розвиток інженерно- транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів з урахуванням вартості робіт, передбачених вихідними даними на проектування, не може перевищувати 25 відсотків вартості будівництва об'єкта незалежно від його функціонального призначення.

Законом України ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" від 16 вересня 2008 було внесено зміни до Закону України ,,Про планування і забудову територій", відповідно до якого названий Закон доповнено статтею 27-1 та ч. 7 названої статті встановлено, що граничний розмір пайової участі (внеску) на розвиток інженерно- транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів не може перевищувати 10 відсотків загальної вартості будівництва об'єкта містобудування - для нежитлових будівель. Таким чином, з дня набрання чинності Законом України ,,Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" був встановлений менший граничний розмір пайової участі.

На момент укладення сторонами додаткової угоди від 13.12.2011 діяли положення Закону України ,,Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011, відповідно до ч. 6 ст. 40 якого встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для нежитлових будівель та споруд.

Пунктом 7 Прикінцевих положень Закону України ,,Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що якщо договором про пайову участь, який укладений до набрання чинності цим Законом, передбачена сплата пайової участі замовником будівництва (повністю або частково) в обсягах інших, ніж визначено цим Законом, такий договір підлягає приведенню у відповідність із цим Законом.

Приписами ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом п. 7.2 договору пайової участі зміни та доповнення до нього можуть вноситися тільки в письмовому вигляді за взаємною домовленістю сторін, які є дійсними й обов'язковими після затвердження рішенням виконкому.

В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до виконавчого комітету Одеської міської ради щодо внесення відповідних змін до договору пайової участі, а чинне законодавство не дозволяє змінювати умови договору в односторонньому порядку.

Доказів звернення в суд з позовом про внесення змін до договору відповідачем також не надано.

За наведених вище обставин колегія суддів не вбачає обставин та підстав, з якими закон пов'язує недійсність правочину, а саме, договору пайової участі від 27.07.2006 та додаткової угоди від 13.12.2012.

Інші доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі є тотожними доводам, викладеним у відзиві на позов, та їм надана правова оцінка в тексті даної постанови, а тому вони відхиляються апеляційним судом, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2016 у справі № 916/2106/16 слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги у даній справі розподіляються відповідно до ст. 49 ГПК України та покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2016 у справі №916/2106/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Атланта Інвест енд Девелопмент" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун