КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р. Справа№ 910/18552/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Колеснік М.П.

за участю представників:

від позивача - Іванкіна Ю.Б.

від відповідача - Новик О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія" „Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2016 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія" „Нафтогаз України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма „ТехНова"

про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «ТехНова» про стягнення штрафних санкцій.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.11.2016 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить рішення Господарського суду м. Києва від 22.11.2016 скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

За Протоколом автоматизованого розподілу судової справи для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Шапрана В.В., суддів: Андрієнка В.В., Буравльова С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 26.01.2017.

Через відділ документального забезпечення від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення є правомірним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні 26.01.2017 по справі було оголошено перерву відповідно до ст. 77 ГПК України до 28.02.2017.

Представники сторін в судові засідання з`являлися та надавали усні пояснення стосовно предмету спору, а також були подані додаткові письмові пояснення представником відповідача.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне.

29.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "ТехНова" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу природного газу № 3154/15-ТЕ-39.

За умовами договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Згідно п. 5.1. договору, ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються уповноваженим державною владою України органом.

Згідно п. 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору позивач передав, а відповідач отримав природний газ в об'ємі 32082,439 тис. куб.м. на загальну суму 53838036,78 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 13.01.2015, 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, 30.04.2015, 31.05.2015.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що відповідач свої обов'язки за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу належним чином не виконав, провівши остаточні розрахунки за поставлений газ з порушенням погоджених сторонами строків, у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача пеню, 3% річних та інфляційні втрати, нарахованих за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за спожитий природний газ.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, зазначає, що кошти за договором поставки природного газу сплачувались ним не власними коштами, на за рахунок державних субвенцій, а тому нарахування на такі кошти штрафних санкцій суперечить умовам договору та нормам чинного законодавства України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище, пунктом 6.1. договору передбачено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Наявними матеріалами справи підтверджується факт і він не заперечується позивачем по справі, що відповідачем кошти за поставлений природний газ на виконання умов договору № 3154/15-ТЕ-39 від 29.12.2014 були сплачені в повному обсязі, проте з пропуском строку, визначеного п. 6.1 договору, що надало позивачу, на його думку, права нарахування штрафних санкцій у вигляді пені, а також 3% річних та інфляційних втрат.

В свою чергу, відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, зазначав, що зобов`язання за договором від 29.12.2014 щодо оплати вартості поставленого та спожитого газу частково було здійснено за рахунок власних коштів відповідача, а більша частина за рахунок державних субвенцій, а отже нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат на такі кошти є неправомірними діями з боку позивача.

08.12.2015 року між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Чернігівській області, Департаментом фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації, Фінансовим управлінням Чернігівської міської ради, Управлінням житлово-комунального господарства Чернігівської міської ради, відповідачем, позивачем та ПАТ "Укргазвидобування" укладено Договір про організацію взаєморозрахунків № 282/375-в, а 24.12.2015 року між зазначеними сторонами укладено договір про організацію взаєморозрахунків №665/375-в.

Предметом даних договорів є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, визначеною пунктом 16 статті 14 та статтею 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", відповідно до Порядку та умов надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 року № 375.

Умовами договору № 665/375-в та договору № 282/375-в передбачається надання державою коштів на погашення заборгованості, а також змінюється порядок строки виконання боржником (відповідачем) грошових зобов'язань перед кредитором (позивачем), які виникли на підставі договору №3154/15-ТЕ-39 від 29.12.2014.

Згідно п.п. 2, 3 п. 12 договору № 665/375-в та договору № 282/375-в сторони зобов'язуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору №3154/15-ТЕ-39 від 29.12.2014 та перерахувати кошти наступній стороні.

На виконання договору № 665/375-в та договору № 282/375-в відповідачем за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету погасило основний борг у сумі 22150288,77 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справ платіжними дорученнями та виписками з банку.

Крім того, між позивачем, відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Чернігівській області, Департаментом фінансів Чернігівської обласної державної адміністрації, ПАТ «Облтеплокомуненерго» (СПР № 284 від 16.02.2015) був укладений ряд спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання в період з 19.01.2015 по 18.01.2016, № 284 від 16.02.2015 на загальну суму 1000000 грн.; № 510 від 16.03.2015 на загальну суму 5214289,27 грн.; № 14 від 19.01.2015 на загальну суму 3862519,33 грн.; № 18 від 18.01.2016 на загальну суму 12445781,94 грн.; № 1338 від 16.06.2015 на загальну суму 1762871,75 грн.; № 1073 від 18.05.2015 на загальну суму 2330911,65 грн., за умовами яких було встановлено порядок організації проведення сторонами взаєморозрахунків, відповідно до постанови КМУ № 20 від 11.01.2005 «Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субвенцій, компенсацій.

Даними спільними протокольними рішеннями було визначено порядок перерахунку сторонами одна одній в певній послідовності коштів, а також кожним окремими спільним протокольним рішенням була чітко визначена сума коштів, що перераховувалась у кінцевому випадку позивачу з чітким посиланням на виконання якого саме договору, укладеного між позивачем та відповідачем така сума перераховувалась.

На підтвердження факту перерахування коштів відповідачем позивачу саме на виконання спільних протокольних рішень про перерахування коштів, розмір яких визначений вказаними рішеннями, останнім до матеріалів справи долучені копії платіжних доручень, а саме № 4 від 17.02.2015, № 6 від 17.03.2015, № від 21.01.2015, № 2 від 21.01.2015, № 1 від 19.01.2016, № 2 від 19.01.2016, № 7 від 19.05.2015, № 8 від 17.06.2015, в яких чітко зазначено призначення платежу з посиланням на відповідне спільне протокольне рішення.

За своїм змістом зазначені протокольні рішення є домовленістю між сторонами, які його уклали, спрямованою на встановлення і зміну їх цивільних прав та обов'язків, та є за своєю правовою природою багатостороннім договором (відповідно до ст. 626 ЦК України).

Отже, договір, як домовленість може бути не лише підставою виникнення зобов'язання (ч. 2 ст. 509, ст. 11 ЦК України), а й підставою його припинення.

Уклавши протокольні рішення, сторони дійшли згоди щодо сплати на користь позивача вартості природного газу за 2015 рік за договором за рахунок коштів субвенції з державного бюджету місцевому бюджету м. Києва на надання пільг, субсидій та компенсацій.

Тобто зазначеними протокольним рішенням позивач також визнав та погодив прийняти до сплати лише існуючу за договором заборгованість відповідача.

Позивач, не оспорював факт укладання вказаних договорів та підписання спільних протокольних рішень та не заперечував проти того, що частина коштів за договором від 29.12.2014 була сплачена на виконання вказаних вище договорів та спільних протокольних рішень.

Таким чином, як вбачається із всього вище зазначеного, відповідачем умови договору поставки природного газу від 29.12.2014 № 3154/15-ТЕ-39 щодо оплати вартості поставленого газу здійснювалось за рахунок власних коштів, на виконання спільних протокольних рішень та на виконання договорів про організацію взаєморозрахунків.

Як вірно було встановлено місцевим судом, уклавши договір № 665/375-в та договір № 282/375-в сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору від 29.12.2014.

Разом із тим, вказані договори не передбачали можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань і підстав для інших грошових вимог.

Згідно пунктів 2-11 договору № 665/375-в та договору № 282/375-в сторони передбачили порядок проведення взаєморозрахунків.

Договорами не встановлено конкретних строків для виконання зобов'язань, а лише вказано, що він діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Таким чином, розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені зокрема, договором № 665/375-в та договором № 282/375-в, а також на умовах визначених спільними протокольними рішеннями.

За змістом підпунктів 2, 3 пункту 12 договорів про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору; перерахувати кошти наступній стороні.

Згідно з п. 17 договорів сторони погодили, що після виконання цих договорів вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Отже, уклавши вказані договори про організацію взаєморозрахунків, та підписавши спільні протокольні рішення, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору купівлі-продажу природного газу.

Таким чином, для застосування санкцій, передбачених п. 7.2 договору купівлі-продажу природного газу, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 ст. 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи, і відповідно до пункту 17 якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 3-322гс15, від 07.10.2015 у справі № 924/406/14, від 11.11.2015 у справі № 927/1733/14 та від 10.02.2016 у справі № 902/1652/13.

Як вбачається із розрахунку позовних вимог, позивачем здійснено нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, в тому числі і на суми, що були перераховані відповідачем позивачу на виконання спільних протокольних рішень, а також на виконання договорів про організацією взаєморозрахунків за поставлений природний газ, що не відповідає умовам укладеним між сторонам договору, а отже є безпідставним, та, відповідно правомірно такі вимоги не були задоволені місцевим судом.

В суді апеляційної інстанції, представник відповідача не заперечував факту, що таке нарахування пені, 3% річних та інфляційних є таким, що не відповідає установленій практиці Верховного суду України, яка, відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сума основного боргу в розмірі 22150288,77 грн. за договором сплачено відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу", яка діє з 01.07.2014, згідно з якими відповідач як теплопостачальне підприємство отримує кошти від споживачів теплової енергії на рахунки зі спеціальним режимом використання, з яких здійснюється безспірне списання коштів на користь Позивача у відсотковому значенні від всіх коштів, що надходять від споживачів як плата за теплову енергію в рахунок оплати вартості газу, спожитого в поточному періоді.

Постановою КМ України від 18.12.2015 №1086 "Про внесення змін до постанови КМУ від 18.06.2014 № 217" змінено порядок розподілу коштів, що надходять на поточний рахунок із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки. Отже, даними змінами встановлено новий механізм розподілу коштів з урахуванням розрахунку об'єму і вартості газу.

Постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для приведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки.

29.12.2015 набрала чинності нова редакція Постанови КМУ № 217, п. 14 якої передбачає, що у разі коли теплопостачальна або теплогенеруюча організація: здійснює продаж теплової енергії та (або) надання комунальних послуг централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та самостійно виробляє необхідну для цього теплову енергію, кошти, що надійшли на спеціальний рахунок, відкритий теплопостачальною або теплогенеруючою організацією, як плата за теплову енергію або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води від споживачів, розподіляються згідно з нормативами, розрахованими відповідно пунктів 15-26 цього Порядку, і перераховуються в частині вартості: природного газу - на рахунок постачальника природного газу із спеціальними обов'язками.

Відповідно до наданих відповідачем копій платіжних доручень, в яких призначенням платежу зазначено про перерахування коштів за природний газ саме відповідно до постанови КМУ № 217, кошти в такому порядку перераховувались відповідачем відповідно до умов та строків, визначених договором від 29.12.2014 про поставку природного газу, що не надає підстав позивачу нараховувати пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

В той же час, позивач вказав, що частково погашення поставленого позивачем природного газу здійснювалось за рахунок власних коштів відповідача і також з пропуском строку, визначеного. 6.1 договору, і саме на ці кошти були нараховані пеня, 3% річних та інфляційні втрати.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржуване рішення, та відмовляючи повністю у задоволені позову, зокрема дійшов висновку, що всі кошти, які були перераховані відповідачем на рахунок позивача на виконання зобов`язань за договором поставки від 29.12.2014 є субвенціями державного бюджету.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією суду та зазначає, що в цій частині місцевий суд не в повному обсязі дослідив наявні матеріали справи, а також докази подані сторонами по справі, з урахуванням наступного.

Як вбачається із усних та письмових пояснень представника відповідача поданих як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції, ним визнавався факт часткової оплати вартості поставленого позивачем природного газу за власні кошти.

Даний факт був підтверджений також наданими копіями платіжних доручень, в яких призначення платежу визначено саме як: «оплата за природний газ згідно договору 3154/15-ТЕ-39 від 29.12.2014».

Зокрема, наданими відповідачем платіжними дорученнями та його власними поясненнями, підтверджується факт перерахування на рахунок позивача власних коштів: платіжне доручення № 43 від 12.02.2015 на суму 1533254,73 грн., № 66 від 13.03.2015 на суму 2747836,90 грн., № 67 від 16.03.2015 на суму 2500000 грн., № 22856 від 18.02.2015 на суму 300000 грн.

За умовами договору від 29.12.2014, а саме п. 6.1 оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Перерахування власних коштів в сумі 1533254,73 грн. та в сумі 2747836,90 грн. було здійснено відповідачем в строки, визначені договором, тобто до 14 числа наступного місяця за місяцем поставки газу, в той час як перерахування наступного платежу власних коштів в розмірі 300000 грн., за січень 2015 було здійснено відповідачем з порушенням таких строків, а саме 18.02.2015 та перерахування власних коштів в розмірі 2500000 грн., за лютий 2015 також було здійснено з порушення строків - 16.03.2015.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем п. 6.1 договору, продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові оплати та наявності технічної можливості.

У разі невиконання покупцем п. 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Так, вартість спожитого об`єму природного газу за січень 2015 становить 12279314,10 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі та не оспорювалось представниками сторін в судах обох інстанцій.

Кошти в розмірі 6664090,70 грн. були перераховані позивачем 28.01.2015 та 13.02.2015, тобто відповідно до строку, визначеного умовами договору.

Останнім днем оплати вартості природного газу спожитого у січні 2015 є 14.02.2015.

Станом на 14.02.2015 повна вартість спожитого природного газу за січень 2015 відповідачем, на виконання умов договору від 29.12.2014, позивачу перерахована на була та мала місце заборгованість в розмірі 5615223,40 грн., яка в подальшому погашалась як за рахунок власних коштів (300000 грн.) так і на виконання спільних протокольних рішень № 284 (1000000 грн.) та № 285 (4315223,40 грн.) від 16.02.2015.

Отже, зважаючи на те, що перше спільне протокольне рішення щодо організації взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання було підписано 16.02.2015, за виконання зобов`язань за договором від 29.12.2014 відповідач розраховувався власними коштами, а тому несвоєчасна сплата таких на рахунок позивача тягне за собою застосування наслідків, визначених умовами договору п. 7.2, а також ст. 625 ЦК України.

Так, колегія суддів здійснила власний розрахунок пені та 3% річних та зазначає, що таке нарахування здійснюється на суму боргу в розмірі 5615223,40 грн., що мала місце станом на 15.02.2015 до 17.02.2015, оскільки 18.02.2015 відповідачем була здійснена часткова проплата боргу за рахунок власний коштів в розмірі 300000 грн., а відповідно до п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» день фактичної оплати не зараховується до загального періоду прострочки при нарахуванні штрафних санкцій.

Також судом не здійснюється нарахування пені та 3% річних на суму боргу, що існувала після сплати відповідачем власних коштів в розмірі 300000 грн., оскільки 16.02.2015 сторонами, як зазначалось вище, було підписано спільне протокольне рішення № 284 на суму 1000000 грн., які були перераховані відповідачем на рахунок позивача 24.02.2015, тобто поза межами встановлених договором строків, не з власної вини, що звільняє відповідача від нарахування пені та 3% річних.

За підрахунком суду апеляційної інстанції розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 17999,48 грн., а 3% річних - 1384,58 грн., що нараховані за період з 15.02.2015 по 17.02.2015 на суму боргу - 5615223,40 грн.

Колегія суддів зазначає, що п. 17 договору № 665/375-в та договору № 282/375-в сторони визначили, що не матимуть претензій одна до одної після виконання договору стосовно предмету договору.

В даному випадку предметом договору була сума заборгованості, що існувала на момент підписання таких договорів про організацію взаєморозрахунків і не стосувалась тих зобов`язань, зокрема і в тому числі, що виконувались відповідачем за рахунок власних коштів з порушенням строків, визначених умовами договору від 29.12.2014.

Стосовно іншої суми коштів, що сплачувалась відповідачем на користь позивача за поставлений природний газ із власних коштів (що також підтверджується наявними платіжними дорученнями та власними письмовими поясненнями відповідача із відповідним контррозрахунком), а саме 2500000 грн., сплачених платіжним дорученням № 67 від 16.03.2015 за лютий, що також є з пропуском встановлених граничних строків оплати, суд апеляційної інстанції зазначає, що нарахування на суми боргу, що мала місце в березні 2015 не здійснюється з урахуванням того, що часткові проплати відповідачем коштів здійснювались щодня, що позбавляє суд, з урахуванням приписів п.1.9 вказаної вище постанови ВГСУ № 14, здійснити таке нарахування пені та 3% річних.

Вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат за порушення строків сплати вартості поставленого та спожитого природного газу не підлягають задоволенню, з урахуванням того, що прострочення сплати коштів відбулось в період з 15.02.2015 по 17.02.2015, а індекс інфляції, відповідно до положень ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.4 ч.1. ст. 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Враховуючи положення ст. 104 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає, що місцевий суд не в повному обсязі дослідив наявні матеріали справи, подані сторонами додаткові письмові пояснення та докази до них, необґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог в повному обсязі, а тому апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія" „Нафтогаз України" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2016 у справі № 910/18552/15 підлягає частковому скасуванню.

Відповідно до ч.4 ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 49, 99, 101, п. 2 ст. 103, ч.1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія" „Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2016 по справі № 910/18552/15 скасувати частково. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірма „ТехНова" (04071, м. Київ, вул., Оболонська, 38 кв.36 ) на користь Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія" „Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6 ) 3 % річних в розмірі 1384,58 грн., пені в розмірі 17999,48 грн. та судовий збір в розмірі 290, 76 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.»

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірма „ТехНова" (04071, м. Київ, вул., Оболонська, 38 кв.36 ) на користь Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія" „Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 319,83 грн.

Видати судовий наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/18552/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко