ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року Справа № 914/2261/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіВовка І.В.,
суддіСтратієнко Л.В.,
за участю представників:
від позивачаДеленка Б.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Львівобленерго"
напостанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 року
у справі№ 914/2261/15 Господарського суду Львівської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Львівобленерго"
доДержавного комунального підприємства "Стебниктеплокомуненерго"
простягнення 13806,88 грн пені, 722,01 грн 3% річних та 33198,14 грн інфляційних втрат,
ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Львівобленерго" (надалі - ПАТ "Львівобленерго", позивач) звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з Державного комунального підприємства "Стебниктеплокомуненерго" (надалі - ДКП "Стебниктеплокомуненерго", відповідач) 47727,03 грн, з яких: 13806,88 грн - пеня, 722,01 грн - 3% річних та 33198,14 грн - інфляційні втрати, нараховані за порушення строків оплати вартості поставленої у грудні 2014 року - березні 2015 року електричної енергії за договором № 90339 від 11.06.2008 року.

Відповідач позов визнав лише в частині вимог щодо стягнення 3 % річних у сумі 1,56 грн та пені в сумі 14,58 грн, нарахованих за період з 28.01.2015 року по 01.02.2015 року у зв'язку з простроченням платежу за січень 2015 року на суму 3800,00 грн. В іншій частині позивач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що розрахунок відповідачем за поставлену електричну енергію відбувся у порядку та строки, передбачені у спільних протокольних рішеннях № 20/629 від 17.02.2015 року, № 20/1010 від 18.03.2015 року, які підписані позивачем відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року № 20 (надалі - Порядок № 20 від 11.01.2005 року), та згідно з Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженим наказом Міністерства палива та енергетики, НАК "Нафтогаз України" № 55/57/43 від 03.02.2009 року (надалі - Порядок № 55/57/43 від 03.02.2009 року).

Скасовуючи рішення судів першої й апеляційної інстанцій та передаючи справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України у постанові від 13.07.2016 року висловив правову позицію, що для застосування санкцій, зокрема, пені, передбаченої пп. 4.2.1 п. 4.2 договору про постачання електричної енергії, та наслідків порушення грошового зобов'язання, встановлених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених спільними протокольними рішеннями, і доручив суду при новому розгляді справи перевірити чи був проведений розрахунок за поставлену електроенергію у строки, передбачені спільними протокольними рішеннями, а також перевірити чи відповідає контррозрахунок відповідача вимогам чинного законодавства.

При новому розгляді справи позивач подав пояснення, в яких наголосив, що сторонами не укладався договір щодо проведення взаємних розрахунків, відповідач не є учасником спільних протокольних рішень, які не містять посилань на конкретні договори про постачання електричної енергії та зобов'язань не вчиняти дій з погашення заборгованості за будь-якими договорами, тому правові висновки Верховного Суду України щодо застосування норм постанови Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014 р. № 30 «Про затвердження порядку та умов надання у 2014 р. субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування» до спірних правовідносин не застосовуються, тому відповідач має сплатити штрафні санкції, 3 % річних та інфляційні за весь час прострочення.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.09.2016 року у справі № 914/2261/15 (суддя Трускавецький В.П) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 13806,88 грн пені, 21871,63 грн інфляційних втрат, 722,01 грн 3% річних та 402,50 грн судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 року (склад суду: головуючий суддя Хабіб М.І., судді: Зварич О.В., Юрченко Я.О.) рішення місцевого господарського суду змінено, стягнуто з відповідача на користь позивача 6,37 грн - 3% річних, 80,85 грн - інфляційні втрати. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позивач у касаційній скарзі просить постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 року скасувати, а рішення Господарського суду Львівської області від 20.09.2016 року залишити в силі. Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що підписавши у січні - квітні 2016 року спільні протокольні рішення, ПАТ "Львівобленерго" погодився змінити строки та порядок оплати вартості електричної енергії, поставленої за договором № 90339 від 11.06.2008 року. Позивач вважає, що ці спільні протокольні рішення не змінюють і не можуть змінювати умов договору про поставку електроенергії в частині порядку та строків оплати, оскільки відповідач не є їх учасником.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника позивача, перевіривши згідно з ч. 2 ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 11.06.2008 року між ВАТ "Львівобленерго" (перейменоване на ПАТ "Львівобленерго"), як постачальником, та ДКП "Стебниктеплокомуненерго", як споживачем, укладено договір № 90339 (надалі - договір), за умовами якого постачальник зобов'язався продавати споживачу електричну енергію, а останній - оплачувати вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснювати інші платежі.

Порядок розрахунків визначено у додатку № 2 до договору, зокрема, передбачено, що розрахунковим періодом вважається період з 20 числа попереднього місяця до 19 числа поточного місяця (включно) та прирівнюється до календарного; остаточний розрахунок за електроенергію спожиту упродовж розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого постачальником рахунку; тривалість періоду для оплати отриманих рахунків має не перевищувати 5 операційних днів з дня отримання рахунку.

Протягом грудня 2014 року - травня 2015 року позивач поставив відповідачеві активну енергію, за що виставив рахунки (а.с. 15 - 20 т. 1) за грудень 2014 року на 162451,24 грн зі строком оплати до 29.12.2014 року, за січень 2015 року на 186774,47 грн, зі строком оплати до 27.01.2015 року, за лютий 2015 року на 182511,54 грн, зі строком оплати до 02.03.2015 року, за березень 2015 року на 160184,98 грн, зі строком оплати до 27.03.2015 року, за квітень 2015 року на 79580,23 грн, зі строком оплати до 27.04.2015 року, за травень 2015 року на 2752,27 грн, зі строком оплати до 27.05.2015 року.

19.01.2015 року, 17.02.2015 року, 18.03.2015 року та 17.04.2015 року між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області, Департаментом фінансів Львівської обласної державної адміністрації, ПАТ "Львівобленерго" та ДП "Енергоринок" на підставі Порядку № 20 від 11.01.2005 року підписано спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію № 20/150, № 20/629, № 20/1010 та № 20/1477 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету. До спільних протокольних рішень додані належним чином складені і погоджені зведені реєстри погашення бюджетної заборгованості з пільг і субсидій населення перед підприємством ЖКГ з одночасним погашенням заборгованості за спожиту електроенергію перед ПАТ "Львівобленерго", в яких визначені суми погашення заборгованості окремо по кожному підприємству, зокрема, заборгованості ДКП "Стебниктеплокомуненерго" у розмірі 176200,00 грн (реєстр до СПР від 19.01.2015 року), 210000,00 грн (реєстр до СПР від 17.02.2015 року), 220000,00 грн (реєстр до СПР від 18.03.2015 року), 137000,00 грн (реєстр до СПР від 17.04.2015 року).

Відповідач власним коштом частково оплатив рахунок за грудень 2014 року, сплативши платіжним дорученням № 3 від 06.01.2015 року 12451,24 грн (а.с. 78, 103 Т. 1) та рахунок за січень 2015 року, сплативши платіжним дорученням № 38 від 27.01.2015 року 6774,47 грн і платіжним дорученням № 43 від 02.02.2015 року 3800 грн (а.с. 78, 84, 104, 105 Т. 1). Решту вартості отриманої відповідачем електроенергії було погашено за рахунок коштів загального фонду державного бюджету. Зокрема, в порядку встановленому Порядком від 03.02.2009 року № 55/57/43 перераховано 29.01.2015 року - 176200 грн, 02.04.2015 року - 210000 грн, 20.04.2015 року - 220000 грн, 08.05.2015 року - 137000 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, банківською випискою, повідомленнями про централізовані розрахунки (а.с. 51, 79, 85, 92, 99-102 Т. 1) та не заперечується сторонами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має сплатити позивачу 13806,88 грн - пеню (пп. 4.2.1 п. 4.2 договору), 722,01 грн - 3 % річних, 21871,63 грн - інфляційні втрати (за розрахунком суду) відповідно до ст.ст. 611, 612, 625 ЦК України, оскільки розрахунок за поставлену електроенергію відповідачем було проведено з порушенням строків, встановлених у договорі про постачання електричної енергії, а спільні протокольні рішення жодним чином не змінюють та не припиняють зобов'язань сторін за договором про постачання електричної енергії, а лише свідчать про те, що відповідачу погоджено бюджетне фінансування оплати отриманої електричної енергії.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний господарський суд, виходив з того, що позивач, склавши з розпорядниками коштів зведені реєстри актів звіряння та підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків, у такий спосіб виявив своє бажання здійснити розрахунки відповідно до Порядку перерахування субвенцій і тим самим погодився отримати кошти за електроенергію не від відповідача, а від іншої особи, тобто, погодився із зміною порядку та строків проведення розрахунків за відпущену відповідачу у грудні 2014 року та січні-травні 2015 року електричну енергію, тому відповідач не може нести відповідальність за розрахунки, які здійснювалися відповідно до цих спільних протокольних рішень. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню лише 3% річних у розмірі 6,37 грн та 80,85 грн інфляційних втрат, оскільки вони нараховані на борг у розмірі 12451,24 грн та 3800 грн, який сплачені відповідачем самостійно, однак із порушенням встановлених договором строків.

Вищий господарський суд України вважає, що апеляційний господарський суд належно встановив істотні обставини у даній справі, визначивши правову природу відносин, що існували між сторонами, підстави, зміст взаємних зобов'язань сторін, порядок та ступінь їх виконання, та обґрунтовано дійшов висновку, що відповідач не має нести відповідальність за сплату коштів, які здійснювалися з порушенням строків основного договору, але з дотриманням строків та умов спільних протокольних рішень, учасником яких є позивач у справі, оскільки в такому випадку позивач, як кредитор, вчинив всі необхідні дії, що встановлені Порядком № 20, виявив своє бажання здійснити розрахунки згідно з цим порядком, і відповідач проти цього не заперечував, що відповідно до ст. 651 ЦК України може розцінюватися як зміна договору. Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми додаткової угоди про зміну основного договору у виді єдиного документа не має наслідком його недійсність.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству; підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції з мотивів, викладених у касаційній скарзі, не вбачається. З урахуванням викладеного, касаційна скарга залишається без задоволення, а оскаржена постанова апеляційного господарського суду - без змін.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.12.2016 року у справі № 914/2261/15 - без змін.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
СуддяВовк І.В.
СуддяСтратієнко Л.В.