ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28 лютого 2017 р. Справа № 918/38/17

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого - судді Торчинюка В.Г., розглянувши матеріали справи

за позовом: Заступника прокуратури Рівненської області

в інтересах держави в особі: Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі"

до відповідача 1: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області

до відповідача 2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути майно

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_3 директор;

від відповідача 1: ОСОБА_4 за довіреністю від 11 січня 2017 року № 3;

від відповідача 2: ОСОБА_2 (фізична особа-підприємець);

від органу прокуратури: Маринич В.В. за посвідченням від 03 грудня 2014 року № 030682.

В судовому засіданні 28 лютого 2017 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Заступник прокуратури Рівненської області звернувся у Господарський суд Рівненської області з позовною заявою до відповідачів Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якій просив суд визнати недійсним Договір оренди державного майна від 01 квітня 2006 року № 469-2006 та Договір про внесення змін до нього від 05 січня 2015 року, укладені між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, яким передано в оренду нежитлове приміщення в будівлі учбових майстерень Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" площею 81,1м2 за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 162 102 грн. 00 коп., з метою виготовлення, ремонту металевих виробів та нестандартного обладнання. Визнати недійсним Договір про внесення змін від 13 листопада 2015 року до Договору оренди державного майна від 01 квітня 2006 року № 469-2006, яким продовжено дію останнього на строк до 01 листопада 2017 року. Зобов'язати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 повернути балансоутримувачу - Державному навчальному закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" нежитлове приміщення в будівлі учбових майстерень Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" площею 81,1м2 за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 162 102 грн. 00 коп., шляхом його звільнення та підписання акту прийому - передачі.

Ухвалою суду від 10 січня 2017 року порушено провадження по справі № 918/38/17 розгляд якої призначено на 17 січня 2017 року.

17 січня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник відповідача 2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

17 січня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник відповідача 1 подав відзив на позовну заяву та додаткові пояснення до відзиву, в яких просив суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Окрім того, 17 січня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноваженим представником відповідача 1 було подано додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву від 17 січня 2017 року.

Ухвалою суду від 17 січня 2017 року розгляд справи відкладено на 31 січня 2017 року.

26 січня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду відповідач 2 подав клопотання в якому надав пояснення по суті заявлених вимог визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернення майна.

У той же час Фізичною особою - підприємцем були подані письмові пояснення.

У судовому засіданні 31 січня 2017 року було оголошено перерву по справі до 28 лютого 2017 року.

27 лютого 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду відповідач 2 подав письмові пояснення від 27 лютого 2017 року.

У той же час відповідач 2 через відділ канцелярії та документального забезпечення подав клопотання про витребування доказів, в якому просив суд витребувати у Прокуратури Рівненської області матеріали перевірки Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на предмет законності орендованих відносин, яку здійснював старший прокурор відділу майнових інтересів ОСОБА_6 на підставі направлення на перевірку № 07-2009 виданого Прокуратурою Рівненської області вих. № 10 від 03 листопада 2010 року, також в додатках до якого долучив копію журналу реєстрації перевірок № 01 Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, посилаючись на відсутність записів у вищезазначеному журналі порушень законності орендних відносин під час вказаної перевірки.

Однак суд відмовляє в задоволення клопотання про витребування доказів від 27 лютого 2017 року та не вбачає необхідності у витребуванні вищезазначених документів, оскільки Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 не надав суду підтвердження, що для останнього існувала перешкода у отриманні вищезазначених доказів, зокрема матеріали справи не містять, будь-яких запитів, звернень тощо.

Окрім того, суд критично ставиться до журналу реєстрації перевірок № 01 Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, оскільки він є внутрішнім документом останнього, з наданих копій якого не вбачається будь яких відміток органу прокуратури, щодо проведення перевірки на предмет законності орендних правовідносин.

Також суд зазначає, що провадження по справі порушено в січні 2017 року і її розгляд триває впродовж двох місяців, відтак подальше відкладення розгляду справи призведе до порушення двомісячного строку на розгляд спору, передбаченого статтею 69 ГПК України, враховуючи те, що жодною із сторін не подано клопотання про продовження строку розгляду спору, за таких обставин суд позбавлений можливості відкладати розгляд справи та витребовувати додаткові докази.

У судовому засіданні 28 лютого 2017 року уповноважений представник прокуратури та позивача підтримали позов з підстав зазначених у позовній заяві, наполягали на його задоволенні, в свою чергу уповноважені представники відповідачів проти позову заперечили з підстав наведених у відзиві на позовну заяву, просили суд в позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

01 квітня 2006 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України (надалі - орендодавець, Фонд) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_7 (надалі - орендар, відповідач 2) було укладено договір оренди державного майна № 469 (надалі - договір оренди, а.с. 19 - 20).

У відповідності до пункту 1.1. договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування нежитлове приміщення, площею 10 кв.м. в будівлі учбових майстерень з перехідною галереєю, розташованій по АДРЕСА_3 Об'єкт перебуває на балансі Рівненського торгово-професійного ліцею. Вартість згаданого об'єкту визначена відповідно до незалежної оцінки і становить 3 270 грн. 70 коп.

Пунктом 1.2. договору оренди визначено, що майно передається в оренду для виготовлення, ремонту металовиробів та нестандартного обладнання (інше використання державного майна).

Згідно пункту 2.1 договору оренди, орендар вступає у строкове платне володіння та користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання Акта приймання-передачі вказаного майна (додаток № 1).

Передача майна в оренду не спричиняє передачу орендарю права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар володіє і користується ним протягом строку оренди (пункт 2.2 договору оренди).

Згідно пункту 2.4. договору оренди, вартість майна, що повертається орендарем орендодавцю, визначається на підставі Акту приймання - передачі державного майна.

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України і становить без ПДВ за базовий місяць оренди по розрахунку (останній місяць по якому є інформація про індекс інфляції_ - лютий 2006 року - 28 грн. 67 коп. (пункт 3.1 договору оренди).

За пунктом 3.1. договору оренди, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Пунктом 5.1 договору оренди орендар зобов'язується використовувати орендоване майно у відповідності з його призначенням та умовами цього договору.

Цей договір діє з 01 квітня 2006 року по 01 березня 2007 року включно.

Статтею 204 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) презумується правомірність правочину.

На час розгляду справи доказів розірвання договору оренди державного майна від 01 квітня 2006 року № 469, зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарському суду не надано.

В подальшому, додатковими угодами від 21 липня 2008 року, 22 грудня 2008 року, 01 липня 2009 року та договорами про внесення змін від 29 листопада 2012 року, 05 січня 2015 року до договору оренди державного майна від 01 квітня 2006 року № 469-2006, вносились зміни до пункту 1.1 договору, згідно яких змінювалась площа орендованих приміщень в будівлі учбових майстерень з перехідною галереєю Рівненського торгово-професійного ліцею, а потім його правонаступника - ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі", що розташована за адресоюАДРЕСА_4Усі вказані додаткові угоди та договір оренди підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками зазначених суб'єктів господарювання.

Як встановлено, в останній редакції пункту 1.1 договору оренди державного майна від 01 квітня 2006 року № 469-2006 згідно з договором про внесення змін до нього від 05 січня 2015 року відповідачу 2 передано в оренду нежитлове приміщення ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" в будівлі учбових майстерень площею 81,1м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_5

Відповідно до пункту 1.1 договору (в останній редакції) визначено, що передане в оренду згідно указаного договору майно перебуває на балансі ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі".

Майно передається для виготовлення, ремонту металевих виробів та нестандартного обладнання (інше використання державного майна)

На виконання умов договору оренди, додаткових угод та договорів про внесення змін до нього сторонами складено, підписано та скріплено печатками Акти прийому-передачі вищезазначеного майна від 01 квітня 2006 року, 21 липня 2008 року, 22 грудня 2008 року, 29 листопада 2012 року, 05 січня 2015 року, що підтверджує фактичну передачу державного майна в користування відповідача 2.

Судом встановлено, що додатковими договорами від 05 березня 2010 року, 09 листопада 2010 року, 29 листопада 2012 року , 31 жовтня 2013 року, 05 січня 2015 року, 13 листопада 2015 року до договору оренди спірний договір пролонговувався, згідно останнього до 01 листопада 2017 року.

В обґрунтування позову заступник прокурора посилається на те, що в ході вивчення законності передачі в оренду зазначеного майна вбачається, що вищенаведені договори оренди укладено відповідачами всупереч вимог чинного законодавства, внаслідок чого вважає, що договори підлягають визнанню недійсними, а спірне майно поверненню навчальному закладу.

Вказане майно є власністю Держави України в особі Міністерства освіти і науки України та перебуває в оперативному управлінні та на балансі ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі", що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 05 вересня 2016 року № 67349528, технічним паспортом на будівлю виробничої майстерні від 01 жовтня 2012 року, а також висновком про вартість майна від 31 жовтня 2014 року.

Вищезазначене також підтверджується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії НОМЕР_2 від 19 травня 2005 року, згідно якого земельна ділянка перебуває у постійному користуванні Рівненського торгово-професійного ліцею для обслуговування навчального корпусу, навчально-виробничої майстерні та допоміжних будівель навчального закладу.

Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Згідно статті 1 Закону України "Про професійну-технічну освіту" законодавство України про професійно-технічну освіту базується на Конституції України і складається з Закону України "Про освіту", цього Закону та інших нормативно-правових актів.

За умовами статтей 2, 5, 6 Закону України "Про освіту" Завданням законодавства України про освіту є регулювання суспільних відносин у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загально-культурної підготовки громадян України. Державний нагляд (контроль) у сфері освіти здійснюється з метою реалізації єдиної державної політики в галузі освіти. Державний нагляд (контроль) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері освіти, та місцевими органами управління освітою. Основними принципами освіти в Україні є: доступність для кожного громадянина усіх форм і типів освітніх послуг, що надаються державою; рівність умов кожної людини для повної реалізації її здібностей, таланту, всебічного розвитку; гуманізм, демократизм, пріоритетність загальнолюдських духовних цінностей; органічний зв'язок з світовою та національною історією, культурою, традиціями; незалежність освіти від політичних партій, громадських і релігійних організацій (крім навчальних закладів, заснованих релігійними організаціями); науковий, а також світський характер освіти (крім навчальних закладів, заснованих релігійними організаціями); інтеграція з наукою і виробництвом; взаємозв'язок з освітою інших країн; гнучкість і прогностичність системи освіти; єдність і наступність системи освіти; безперервність і різноманітність освіти; поєднання державного управління і громадського самоврядування в освіті.

Відповідно до статтей 28, 29 Закону України "Про освіту" система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти. Структура освіти включає: дошкільну освіту, загальну середню освіту, позашкільну освіту, професійно-технічну освіту, вищу освіту, післядипломну освіту та самоосвіту.

Професійно-технічний навчальний заклад - це заклад освіти, що забезпечує реалізацію потреб громадян у професійно-технічній освіті, оволодінні робітничими професіями, спеціальностями, кваліфікацією відповідно до їх інтересів, здібностей, стану здоров'я (стаття 17 Закону України "Про професійно-технічну освіту").

У відповідності до статті 49 Закону України "Про професійно-технічну освіту" засновник закріплює за професійно-технічними навчальними закладами державної або комунальної форми власності та установами професійно-технічної освіти об'єкти права власності, які належать засновнику на праві власності або орендовані ним у інших власників. Об'єкти права власності закріплюються засновником за професійно-технічним навчальним закладом державної або комунальної форми власності або установою професійно-технічної освіти на праві оперативного управління. Навчальні заклади та установи професійно-технічної освіти несуть відповідальність перед засновником за збереження та використання за призначенням закріпленого за ними майна. Контроль за використанням цього майна здійснюється засновником.

Пунктом 40 "Положення про професійно-технічний навчальний заклад" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1998 року № 1240 визначено, що для забезпечення підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації робітничих кадрів професійно-технічний навчальний заклад, як правило, повинен мати: навчальні кабінети і лабораторії, обладнані відповідними засобами навчання; навчально-виробничі майстерні, дільниці, навчальні господарства, полігони (для кожної професії чи групи професій), обладнані необхідною навчальною технікою, верстатами, машинами, механізмами, матеріалами, інструментом, іншими засобами навчання; приміщення, споруди, інвентар, інше приладдя, необхідні для фізичного виховання, гурткової, секційної та іншої позаурочної роботи; бібліотеку, читальний та актовий зали, приміщення для медичного обслуговування, їдальню і гуртожиток, обладнані відповідно до діючих нормативів та санітарних норм.

Приміщення і споруди професійно-технічного навчального закладу обладнуються та експлуатуються відповідно до вимог охорони праці, правил пожежної безпеки і санітарно-гігієнічних норм.

За змістом наведених норм законодавства, під освітньою діяльністю розуміється діяльність закладів, що входять до системи освіти, з метою здобуття відповідного виду освіти і задоволення інших освітніх потреб здобувачів освіти та інших осіб, що визначаються метою освіти.

Державний навчальний заклад "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" є юридичною особою і діє на підставі статуту від 13 листопада 2013 року № 1584 (надалі - Статут).

Вище професійне училище може здійснювати допрофесійну, первинну професійну, загальноосвітню підготовку, підготовку молодших спеціалістів, працюючих робітників, незайнятого населення (пункт 1.1 Статуту).

Відповідно до пункту 7.8 Статуту, для забезпечення підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації робітничих кадрів та молодших спеціалістів вище професійне училище має відповідну матеріально-технічну базу та земельну ділянку відповідно до паспортів, технічної документації, актів права власності тощо.

Згідно пунктів 7.9, 7.10 Статуту, об'єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно вищого професійного училища є державною власністю, закріпленою Міністерством освіти і науки України за вищим професійним училищем і перебуває у його оперативному управлінні.

Функції управління майном, закріпленим за вищим професійним училищем, контроль за ефективністю його використання і збереження здійснює Міністерство освіти і науки України.

Вище професійне училище несе відповідальність перед Міністерством освіти і науки України за збереження та використання за призначенням закріпленого за ним майна.

ДНЗ «Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі» є підпорядкованим Міністерству освіти і науки України державним професійно-технічним навчальним закладом третього атестаційного рівня, що здійснює підготовку робітників високого рівня кваліфікації з технологічно складних професій та спеціальностей або робітників, діяльність яких пов'язана зі складною організацією праці, зокрема за професіями: кухар, кондитер, пекар, цукерник, офіціант, бармен, продавець продовольчих та непродовольчих товарів, секретар керівника, оператор комп'ютерного набору, з числа випускників загальноосвітніх закладів.

Згідно частини 1 статті 63 Закону України "Про освіту", матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

За частиною 4 тієї ж статті визначено, що основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Частиною 5 статті 63 Закону України "Про освіту" визначено, що об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що хоча частиною 4 статті 61 Закону України "Про освіту", визначено, що додатковими джерелами фінансування навчальних закладів, заснованих в тому числі на комунальній власності, можуть бути доходи від надання в оренду приміщень, однак оренда приміщень у них дозволяється лише у випадках, якщо об'єкт оренди використовується за цільовим призначенням - для навчально-виховного процесу.

Таким чином, вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" законодавець визначає обов'язкове використання об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тільки для використання майна (нерухомо) у навчально-виховних цілях (у тому числі на умовах оренди).

В договорі оренди зі змінами, зазначено, що частина приміщення навчально - виробничих майстерень ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" загальною площею 81,1м2, передано в оренду відповідачу 2 саме для виготовлення, ремонту металовиробів та нестандартного обладнання.

Отже, договори та норми чинного законодавства України надають право для відповідача 2 орендувати приміщення у позивача виключно за дотримання умов використання орендованого приміщення для навчально навчально - виробничих майстерень ДНЗ "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі".

Однак, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основними видами діяльності відповідача 2 є виробництво інших готових металевих виробів, н.в.і.у. (код КВЕД 25.99), ремонт і технічне обслуговування готових металевих виробів (код КВЕД 33.11).

Отже, судом встановлено, що відповідач 2 не використовує орендоване ним нежитлове приміщення в розрізі завдань, визначених Законом України "Про освіту" та законодавством про освіту в цілому, оскільки не надає освітніх послуг пов'язаних з навчально-виховним процесом в орендованому ним нежитловому приміщенні, доказів протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, ні предмет діяльності відповідача 2, ні цільове призначення орендованого приміщення, не мають жодного відношення до навчально-виховного процесу.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (надалі - ГК України). Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин 1 - 3, 5 статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є: визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Із змісту зазначеної статті випливає, що правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, до яких, зокрема, треба віднести: законність змісту правочину, наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; відповідність форми вчинення правочину вимогам законодавства, його спрямованість. Правочин є чинним, якщо він не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам громадського суспільства.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України правочин є дійсним, якщо його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та загальним умовам дійсності правочину.

Згідно частин 1, 3 статті 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

В даному випадку умови договору оренди суперечать діючому законодавству України, зокрема, частині 5 статті 63 Закону України "Про освіту", оскільки орендоване майно, було надано в оренду для здійснення діяльності не пов'язаної з навчально-виховним процесом, що здійснює виробництво інших готових металевих виробів, ремонт, технічне обслуговування готових металевих виробів, і ця діяльність не може розцінюватися як навчально-виховний процес, і є достатньою правовою підставою для визнання договору недійсним на підставі положень частиною 3 статті 207 Господарського кодексу України.

Крім того, судом враховані роз'яснення, надані у пунктах 2.7 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29 травня 2013 року, де вказано, що частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє.

Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Таким чином, передання в оренду приміщення, яке знаходиться в користуванні відповідача 2, який не надає освітніх послуг пов'язаних з навчально-виховним процесом, порушує вимоги чинного законодавства, і, оскільки орендар здійснював користування приміщенням, доказів протилежного суду не надано, договір оренди підлягає визнанню недійсним лише на майбутнє.

Зважаючи на вищенаведене, вимоги про визнання недійсним договору оренди та припинення зобов'язання за цим договором на майбутнє є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Приймаючи рішення в частині повернення орендованого приміщення, судом враховано наступне.

У відповідності до частини 2 статті 208 ГК України у разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно частини 2 пункту 5 тієї ж статті, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

З усього зазначеного вище суд вбачає, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як самостійно, так і, з урахуванням припису частини першої статті 58 ГПК, бути об'єднана з вимогою повернути одержане за цим правочином у натурі.

Тобто, в разі заявлення вимоги про визнання недійсним договору і не заявлення в такому позові наслідків визнання недійсного договору (повернення майна), господарський суд з огляду на припис частини п'ятої статті 216 ЦК України та з урахуванням конкретних обставин справи може з власної ініціативи застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

Суд зазначає, що при задоволенні позову про визнання недійсним договору та застосування наслідків його недійсності (незважаючи на те чи було заявлено стороною окремою вимогою про застосування наслідків, чи суд це зробив з власної ініціативи) не ставиться в залежність процесуальний статус сторони, на користь якої мають бути вчинені дії, щодо наслідків недійсності правочину, в даному випадку, стороні, якій має бути повернуте майно.

Чинним законодавством України визначено, що визнання договору оренди недійсним, має наслідок повернення орендованого майна на підставі такого договору для орендодавця.

Тому, враховуючи зазначене вище та те, що договір оренди визнано недійсним, у Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 відсутні підстави для подальшого користування орендованим майном, яке, відповідно, має бути повернуто Державному навчальному закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" шляхом підписання акту прийому-передачі, за наслідками недійсності правочину.

У зв'язку з наведеним, позовні вимоги в частині повернення приміщення площею 81,1м2. вартістю 162 102 грн. 00 коп., розміщене за адресою: АДРЕСА_6 підлягають задоволенню.

Отже, враховуючи усе вищезазначене в сукупності, суд задовольняє позов в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне: справляння судового збору в Україні регулюється Законом України "Про судовий збір", згідно статті 5 якого прокурор не підпадає під перелік осіб, що звільняються від сплати судового збору.

Звертаючись з цим позовом, у відповідності до Закону України "Про судовий збір", прокуратурою було сплачено судовий збір в сумі 5 512 грн. 00 коп.

У відповідності до статті 49 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, суд керуючись статтею 49 ГПК України зазначає, що судові витрати, необхідно відшкодувати для Прокуратури Рівненської області та стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області 2 756 грн. 00 коп. і з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 2 756 грн. 00 коп.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 13, 14, 19, 118, 121, 129 Конституції України; статтями 1, 4, 12, 22, 29, 32, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати недійсним Договір оренди державного майна від 01 квітня 2006 року № 469-2006 та Договір про внесення змін до нього від 05 січня 2015 року, укладені між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, яким передано в оренду нежитлове приміщення в будівлі учбових майстерень Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" площею 81,1м2 за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 162 102 грн. 00 коп., з метою виготовлення, ремонту металевих виробів та нестандартного обладнання.

3. Визнати недійсним Договір про внесення змін від 13 листопада 2015 року до Договору оренди державного майна від 01 квітня 2006 року № 469-2006, яким продовжено дію останнього на строк до 01 листопада 2017 року.

4. Зобов'язати Фізичну особу - підприємця ОСОБА_2 повернути балансоутримувачу - Державному навчальному закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" нежитлове приміщення в будівлі учбових майстерень Державного навчального закладу "Рівненське вище професійне училище ресторанного сервісу і торгівлі" площею 81,1м2 за адресою: АДРЕСА_2, вартістю 162 102 грн. 00 коп., шляхом його звільнення та підписання акту прийому - передачі.

4. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області (33028, місто Рівне, вулиця 16 липня, 77, ідентифікаційний код: 13989432) на користь прокуратури Рівненської області (р/р 5371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, Банк - Державна казначейська служба України, код класифікації видатків бюджету - 2800) 2 756 (дві тисячі сімсот п'ятсот шість) грн. 00 коп. судового збору.

5. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (33028, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) на користь прокуратури Рівненської області (р/р 5371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, Банк - Державна казначейська служба України, код класифікації видатків бюджету - 2800) 2 756 (дві тисячі сімсот п'ятсот шість) грн. 00 коп. судового збору.

6. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено "06" березня 2017 року

Суддя Торчинюк В.Г.