ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2017р. Справа № 914/3339/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНС ЛТД», м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Молочна компанія «Галичина», м. Львів

про стягнення 26 408 грн. 41 коп.

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Волошин О.Я.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, директор;

від відповідача: не зявився

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНС ЛТД», м. Львів звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Молочна компанія «Галичина», м. Львів про стягнення 26 408 грн. 41 коп.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду і ухвалою від 29.12.2016 р. призначив розгляд справи на 25.01.2017 р. Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалі суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між позивачем та відповідачем було укладено договір перевезення вантажів. На виконання умов вказаного договору, позивач надав відповідачу відповідні послуги. Однак, відповідач свої зобовязання щодо оплати не виконав, станом на дату подання позову заборгованість становить 21 000 грн. 00 коп. За неналежне виконання відповідачем зобовязань щодо оплати вартості послуг йому нараховано пеню в сумі 3 780 грн. 00 коп., інфляційні в сумі 1 260 грн. 41 коп. та 3% річних в сумі 368 грн. 00 коп. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 26 408 грн. 41 коп. боргу та судові витрати.

Відповідач явку представника в судове засідання не забезпечив, через канцелярію суду подано відзив, у якому заперечив проти стягнення пені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника сторони, суд встановив наступне.

18 лютого 2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНС ЛТД» (перевізник) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Молочна компанія «Галичина» (замовник) було укладено договір №18026 перевезення вантажів.

Згідно даного договору перевізник (позивач) зобовязувався доставити довірену йому замовником продукцію (вантаж) до пункту призначення та видати її уповноваженій на одержання вантажу особі (одержувачеві), а замовник (відповідач) зобовязується сплатити перевізнику за перевезення вантажу встановлену плату (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору перевізник здійснює перевезення вантажу після надання замовником письмової заявки на перевезення вантажу та досягнення згоди обовязковими пунктами.

Відповідно до заявок №6 від 18.02.2016 р. (вартість послуг 7 000 грн. 00 коп.), №9 від 25.02.2016 р. (вартість послуг 7 000 грн. 00 коп.) та 6 від 15.05.2016 р. (вартість послуг 7 000 грн. 00 коп.) позивач зобовязувався організувати перевезення вантажу по узгодженому маршруті.

Позивач умови, зазначені в заявках та договорі, виконав повністю, що підтверджується належним чином оформленими актами надання послуг №139 від 19.02.2016 р., №146 від 26.02.2016 р., №336 від 17.05.2016 р.

Згідно п. 4.2. договору замовник зобовязується сплачувати плату за перевезення вантажів, згідно виставленого перевізником актів виконаних робіт та рахунку. Оплата проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок перевізника, протягом 30 банківських днів, з моменту підписання акту виконаних робіт

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобовязання перед позивачем щодо оплати вартості послуг не виконав, станом на дату розгляду справи в суді заборгованість відповідача перед позивачем становить 21 000 грн. 00 коп.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобовязується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобовязується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ч. 1 ст. 909 ЦК України).

Відповідно до частини 5 ст. 626 ЦК України, договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про прострочення виконання зобовязання боржником, що в свою чергу є підставою для стягнення суми боргу, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення.

Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч.ч. 1, 2 ст. 547 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2. ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З наведеного випливає, що обовязковою умовою виникнення права на нарахування пені є викладення в договорі умови (пункту) про забезпечення виконання зобовязання у вигляді пені, підстави для її застосування та розмір, або наявність законодавчого акту, який визначає обовязок та умови сплати пені.

Позивачем з посиланням на положення Закону України «Про відповідальність за невиконання грошових зобовязань» нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 1 380 грн. 00 коп.

Відповідно до розділу 5 договору, за невиконання чи неналежне виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Позивачем не представлено доказів укладення інших правочинів, з яких би вбачалося, що сторонами вносилися зміни договорів, зокрема, про викладення розділу 5 договору в іншій редакції.

Відповідно до абз. 3 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обовязок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність субєктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобовязань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

З наведеного випливає, що Закон України «Про відповідальність за невиконання грошових зобовязань» не є спеціальним актом, який визначає обовязок боржника сплатити пеню. Вказаним законом встановлено лише обмеження щодо розміру нарахування пені в договірних правовідносинах між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань.

Таким чином, у звязку з відсутністю укладених між сторонами письмових правочинів про забезпечення виконання зобовязання у вигляді пені, відсутністю спеціального законодавчого акту, який визначає обовязок боржника сплатити пеню за невиконання зобовязання у правовідносинах, що склалися між сторонами, в задоволені вимоги про стягнення пені в сумі 1 380 грн. 00 коп. слід відмовити.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням цих положень позивачем правомірно нараховано інфляційні в сумі 1 260 грн. 41 коп., а також 3% річних в сумі 368 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані поданими доказами, а загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення частково, складає 21 000 грн. 00 коп. основного боргу, 1 260 грн. 41 коп. інфляційних, 368 грн. 00 коп. 3% річних. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини відповідача, то судові витрати по розгляду справи необхідно покласти на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України пропорційно до задоволених вимог.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 530, 599, 612, 625, 626, 909 ЦК України, ст. 193 ГК України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 80, 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Молочна компанія «Галичина», м. Львів, вул. Липинського, буд. 54 (ідентифікаційний код 39685014) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНС ЛТД», АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код 38456848) 21 000 грн. 00 коп. основного боргу, 1 260 грн. 41 коп. інфляційних, 368 грн. 00 коп. 3% річних, 1 180 грн. 81 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

В судовому засіданні 13.02.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повне рішення складено 17.02.2017 р.

Суддя Мазовіта А.Б.