ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2017 року Справа № 910/15387/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівДанилової М.В., Корсака В.А.
розглянувши матеріали касаційної скаргиФізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Київ
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 року
у справігосподарського суду міста Києва
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Київ
доДержавного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Розвиток", м. Київ
простягнення 103 040 грн.

за участю представників

позивача: Славянін Н.О.,

відповідача: не з'явився

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі за текстом -ФОП ОСОБА_4) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України "Розвиток" (далі за текстом - ДП МВС України "Розвиток") про стягнення заборгованості за зберігання частини тимчасово затриманих транспортних засобів в сумі 103 040 грн. згідно умов Договору № 17 про співпрацю щодо організації діяльності спецмайданчиків по зберіганню тимчасово затриманих транспортних засобів від 14.08.2014 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 року у позові відмовлено.

Вищезазначені судові акти мотивовано тим, що за умовами укладеного сторонами Договору № 17 від 14.08.2014 року, позивач здійснює зберігання транспортних засобів безоплатно, а тому з урахуванням приписів ст. ст. 6, 626, 627, 628, ч. 3 ст. 947 Цивільного кодексу України відсутні правові підстави для стягнення плати за зберігання ТЗ при безоплатному зберіганні; при цьому, позивачем не доведено, що відповідач є власником переданих на зберігання транспортних засобів, з огляду на те, що такі витрати можуть бути відшкодовані за рахунок власника транспортних засобів чи особи, що має право на його отримання.

Не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, ФОП ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 року і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

ДП МВС України "Розвиток" відзиву на касаційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні представник позивача просив касаційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 року - скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідача згідно з приписами ст. 1114 ГПК України було належним чином повідомлено про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак він не скористався передбаченим процесуальним законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення представника позивача, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 14.08.2014 року державним підприємством МВС України "Київщина-Інформ-Ресурси" (сторона-1) (правонаступником якого є ДП МВС України "Розвиток" та стороною цього Договору на підставі Додаткової угоди № 1 від 21.07.2015 року) та ФОП ОСОБА_4 (сторона-2) укладено Договір № 17 про співпрацю щодо організації діяльності спецмайданчиків по зберіганню тимчасово затриманих транспортних засобів (далі за текстом - Договір), за умовами п. п. 1.1, 1.2 якого сторона-1 зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором надавати послуги з координування діяльності спецмайданчиків, а сторона-2 бере на себе зобов'язання надавати послуги з тимчасового зберігання транспортних засобів (далі - ТЗ) в порядку та на умовах, визначених цим Договором на території (майданчики, стоянки, об'єкти), що знаходиться в оренді сторони-2 за адресою: Київська область, м. Кагарлик, пров. Серпневий, 8; ТЗ є засобами, що вилучені, у встановленому чинним законодавством порядку співробітниками Державтоінспекції Київської області, в тому числі, але не виключно при порушенні водіями правил дорожнього руху. ТЗ не є власністю сторін і не можуть бути задіяні у господарській діяльності останніх.

Згідно з п. п. 2.1.1, 2.1.2 Договору сторона-2 зобов'язана, зокрема, забезпечити повне збереження ТЗ в тому технічному та зовнішньому стані, в якому ТЗ перебували на момент прийняття останніх від органів Державтоінспекції Київської області; приймати ТЗ на підставі акту огляду та тимчасового затримання ТЗ, оформленого згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 року № 1102 (Додаток 11).

Відповідно до п. п. 3.1, 3.2 Договору сторона-2 здійснює зберігання ТЗ безоплатно; витрати, здійснені стороною-2 на зберігання ТЗ, відшкодовуються останнім за рахунок власника ТЗ чи особи, що має право на його отримання за умови оплати ним витрат, пов'язаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу.

Протягом 2015 - 2016 років сторонами укладено низку Додаткових угод до Договору, у тому числі щодо розірвання цього Договору за взаємною згодою сторін.

Після розірвання зазначеного Договору позивач звернувся до відповідача з претензією № 1 від 01.08.2016 року, в якій вимагав погасити заборгованість за зберігання ТЗ у розмірі 103 040 грн. Зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та належного реагування, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

З урахуванням встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи здійснюючи касаційний перегляд, колегія суддів Вищого господарського суду України виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу приписів ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, які кореспондуються з положеннями ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

В ст. 946 Цивільного кодексу України визначено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 947 Цивільного кодексу України).

Як вірно встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, за умовами Договору № 17 про співпрацю щодо організації діяльності спецмайданчиків по зберіганню тимчасово затриманих транспортних засобів від 14.08.2014 року позивач здійснює зберігання транспортних засобів безоплатно, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для стягнення з відповідача плати за транспортування та зберігання ТЗ на спецмайданчику у розмірі, встановленому спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства фінансів України та Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 967/1218/869 від 10.10.2013 року, оскільки такі витрати відшкодовуються за рахунок власника транспортних засобів чи особи, що має право на його отримання.

При цьому, оскільки позивачем не надано судам доказів того, що саме відповідач є власником вказаних в позові транспортних засобів чи особою, яка має право на отримання цих транспортних засобів, як і не доведено належними та допустимими доказами обов'язку відповідача відшкодувати витрати чи наявності заборгованості у заявленій сумі перед позивачем, суди дійшли обґрунтованих висновків щодо недоведеності позовних вимог.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на відсутність правових підстав для стягнення плати за зберігання транспортних засобів з відповідача, оскільки в Договорі № 17 від 14.08.2014 року сторонами погоджено, що позивач здійснює безоплатне зберігання транспортних засобів, а витрати, здійснені ним на зберігання відповідних транспортних засобів, повинні бути відшкодовані за рахунок власника транспортного засобу чи особи, що має право на отримання транспортного засобу за умови оплати ним витрат, пов'язаних з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає за необхідне відзначити, що доводи ФОП ОСОБА_4, викладені у касаційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм та не спростовують законних і обґрунтованих висновків господарських судів попередніх інстанцій.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових актів не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 року у справі № 910/15387/16 - залишити без змін.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

СуддіМ.В. Данилова

В.А. Корсак