РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2017Справа №910/94/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Трейд-Сервіс"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 101 625,99 грн.

Суддя Гумега О.В.

Представники:

від позивача: Перепелиця О.В. - адвокат на підставі договору про надання правової допомоги № АП-077 від 14.12.2016; Заліський Д.Ю. за довіреністю № 248/02-ІТС від 27.02.2017; Виговська Н.О. - директор

від відповідача: Макар`їн А.О. за довіреністю № б/н від 08.11.2016

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-Трейд-Сервіс" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (відповідач) про стягнення 101625,99 грн. заборгованості на підставі Договору на закупівлю № Дон/НХ-16329/НЮ від 15.09.2016, з яких: 98477,60 грн. основного боргу, 1133,10 грн. пені, 1772,59 грн. інфляційних нарахувань та 242,70 грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2017 порушено провадження у справі № 910/94/17 та призначено розгляд справи на 03.02.2017 об 11:40 год.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 виправлено описку, допущено в ухвалі Господарського суду міста Києва від 05.01.2017 про порушення провадження у справі № 910/94/17, щодо вірного зазначення дати судового розгляду справи, призначеного на 03.02.2017 об 11:40 год.

18.01.2017 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи. Заява судом задоволена.

31.01.2017 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, відповідно до якого відповідач просив суд відкласти розгляд справи, призначений на 03.02.2017, та надати час для вирішення спору мирним шляхом.

В судове засідання, призначене на 03.02.2017, представник позивача з'явився.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 03.02.2017 не з'явився, але повідомив суд про причини неявки, подавши 31.01.2017 через відділ діловодства суду клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 03.02.2017 судом розглянуте та задоволене клопотання відповідача, подане 31.01.2017 через відділ діловодства суду, про відкладення розгляду справи.

Враховуючи клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, не виконання останнім вимог ухвали суду від 05.01.2017 та положення п. 1, 2 ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 03.02.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2017 відкладено розгляд справи на 27.02.2017 о 14:50 год.

27.02.2017 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, враховуючи порушення позивачем п.п. 4.1, 9.3, 9.4 Договору № Дон/НХ-16329/НЮ від 15.09.2016.

В судове засідання, призначене на 27.02.2017, представники позивача та відповідача з'явились.

Представник позивача в судовому засіданні 27.02.2017 подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволене та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представник позивача в судовому засіданні 27.02.2017 також подав клопотання, відповідно до якого просив суд покласти на відповідача понесені позивачем витрати на оплату послуг адвоката в сумі 7250,00 грн., які підтверджуються доданими до матеріалів справи документами. Клопотання судом долучене до матеріалів справи та передане до відділу діловодства суду.

Представник позивача в судовому засіданні 27.02.2017 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з урахуванням письмових пояснень та документів, долучених позивачем до матеріалів справи згідно клопотання, поданого в судовому засіданні 27.02.2017.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.02.2017 усно заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поданому 27.02.2017 через відділ діловодства суду, зокрема вказав, що оскільки позивач порушив умови договору щодо своєчасної поставки товару та не сплатив штраф, то позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні 27.02.2017 здійснювався розгляд справи по суті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 27.02.2017 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Згідно з рішенням тендерного комітету регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" - протокол розгляду від 01.09.2016 № 84/1/ТМЦ, 15.09.2016 між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Структурного підрозділу "Служба матеріально-технічного забезпечення" регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер-Трейд-Сервіс" (постачальник, позивач) був укладений Договір на закупівлю № Дон/НХ-16329/НЮ (надалі - Договір).

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 1.3 Договору предметом цього даного договору є поставка постачальником покупцю товару (мішок поліпропіленовий для технічної продукції типу А, 550х-50 мм, виробник товару: ПП "Таклес", Україна) в асортименті та кількості згідно специфікації (додаток № 1), яка є невід'ємною частиною даного договору.

Пунктами 4.1 - 4.4 Договору визначені строки та порядок поставки товару, а саме:

товар повинен бути поставлений постачальником протягом 7 календарних днів від дня надання заявки покупцем (п. 4.1);

датою поставки товару вважається дата підписання накладної на приймання товару та підписання акту прийому-передачі товару обома сторонами Договору (п. 4.2);

товар постачається постачальником за рахунок постачальника на склад покупця у м. Артемівськ на умовах СРТ, склад покупця згідно правил ІНКОТЕРМС-2010 (п. 4.3);

представник покупця при прийнятті товару зобов'язаний звірити його відповідність кількості товару, вказаній в рахунку-фактурі, або накладній, розписатися за отримання товару (п. 4.4).

Відповідно до п. 5.1 Договору сторони визначили, що загальна сума Договору складає 98 477,60 грн., з урахуванням ПДВ 20%, та зазначається у звіті про результати здійснення процедури закупівлі.

Пунктами 6.1 - 6.2 Договору визначено порядок розрахунків, згідно якого розрахунки за поставлений товар здійснюються у безготівковій формі (п. 6.1); покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 банківських днів з дня отримання товару. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками накладної (залізничної накладної) та акту прийому-передачі на отримання товару (п. 6.2).

Відповідно до п. 8.1 Договору сторони узгодили, що прийом товару здійснюється покупцем при наявності товарно-супровідних документів: видаткової накладної (залізничної накладної), податкової накладної на товар, рахунку-фактури, документів, що підтверджують якість товару.

Згідно з п. 8.4 Договору підтвердженням про одержання товару покупцем є накладна на приймання товару та акт прийому-передачі товару, оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін. Акт прийому-передачі покупець повертає постачальнику після підтвердження покупцем факту отримання.

Позивач зазначив, що на виконання умов Договору поставив відповідачу товар на загальну суму 98477,60 грн., який був прийнятий відповідачем без зауважень по асортименту, кількості, якості, тарі та упаковці, що підтверджується видатковою накладною № 270 від 17.10.2016.

З урахуванням дати поставки спірного товару та умов пункту 6.2 Договору щодо розрахунків, позивач вказав, що кінцевою датою оплати за поставлений згідно видаткової накладної № 270 від 17.10.2016 товар є 28.11.2016.

Проте, як стверджує позивач, відповідач не перерахував в установлений строк 98477,60 грн. оплати за поставлений товар, чим порушив умови Договору.

21.12.2016 позивач звернувся до відповідача з претензією, яка містила вимогу про сплату позивачу у семиденний строк заборгованості за поставлений товар в сумі 98477,60 грн. На підтвердження направлення наведеної претензії відповідачу та структурному підрозділу відповідача позивач надав фіскальні чеки № 00141, 00143, 00144 від 21.12.2016 від 21.12.2016, а на підтвердження отримання відповідачем вказаної претензії 27.12.2016 - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 380.

Оскільки відповіді на претензію відповідач не надав, спірну заборгованість не погасив, то позивач звернувся з даним позовом до Господарського суду міста Києва про стягнення з відповідача 98477,60 грн. суми основного боргу, а також, 1133,10 грн. пені, 1772,59 грн. інфляційних нарахувань та 242,70 грн. 3% річних, з огляду на прострочення відповідачем зобов'язання з оплати товару за Договором.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, відповідач вказав на порушення позивачем п.п. 4.1, 9.3, 9.4 Договору. Зокрема, відповідач зазначив, що ним була надана позивачу заявка на поставку товару № 2600/1653 від 21.09.2016, проте в порушення п. 4.1 Договору, яким передбачено поставку товару протягом 7 календарних днів від дня заявки покупця, товар був поставлений відповідачу лише 17.10.2016, що підтверджується видатковою накладною № 270 від 17.10.2016. Відповідач зазначив, що вказане порушення згідно п. 9.3 Договору є підставою для нарахування позивачу штрафу у розмірі 20% від суми непоставленого в строк товару, у зв'язку з чим відповідач здійснив нарахування штрафу позивачу та направив останньому претензію № 2600/2174 від 14.11.2016 про сплату штрафу. Проте, у відповіді на претензію (вих. № 67пр/16 від 14.11.2016) позивач заперечив отримання ним письмової заявки відповідача на поставку товару, а рівно заперечив і порушення ним зобов'язання згідно з п. 4.1 Договору щодо поставки товару протягом 7 календарних днів від дня надання заявки покупцем, у зв'язку з чим претензію про сплату штрафу відхилив у повному обсязі. Таким чином відповідач вважає, що оскільки позивач порушив умови Договору щодо своєчасної поставки товару та не сплатив штраф, то позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Аналіз умов укладеного між сторонами Договору на закупівлю № Дон/НХ-16329/НЮ від 15.09.2016 свідчать про те, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а тому саме він та відповідні положення статей параграфів 1, 3 глави 54 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та параграфа 1 глави 30 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначають права та обов'язки сторін зі здійснення передбаченої договором поставки товару та її оплати.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

По матеріалам справи судом встановлено, що відповідно до видаткової накладної № 270 від 17.10.2016 позивач здійснив поставку відповідачу товару на загальну суму 98477,60 грн. (в т.ч. ПДВ).

Наведена видаткова накладна, яка містить підпис уповноваженої особи відповідача та скріплена штампом відповідача, приймається судом у якості належного доказу по справі, що підтверджує факт поставки позивачем на виконання умов Договору товару на загальну суму 98477,60 грн. та прийняття цього товару відповідачем без зауважень по кількості та якості.

При цьому судом враховано, що відповідач не заперечував факт отримання ним товару згідно видаткової накладної № 270 від 17.10.2016 на загальну суму 98477,60 грн. і таке безпосередньо підтверджується відзивом на позовну заяву, поданим представником відповідача 27.02.2017 через відділ діловодства суду. Також, згідно наданих представником відповідача в судовому засіданні 27.02.2017 усних пояснень, товар за видатковою накладеною № 270 від 17.10.2016 не приймався відповідачем від позивача на відповідальне зберігання, оскільки жодні відповідні правопідтверджувальні документи сторонами не укладались.

Водночас, твердження відповідача про порушення позивачем строку поставки спірного товару, який визначений пунктом 4.1 Договору на протязі 7 календарних днів від дня надання заявки відповідачем, судом відхиляються як безпідставні, оскільки відповідачем не залучено до матеріалів справи ні заявку на поставку товару № 2600/1653 від 21.09.2016, на яку він посилається у відзиві на позовну заяву, ні належних доказів на підтвердження факту її направлення та отримання позивачем. Більш того, суд звертає увагу, що умовами п. 4.1 Договору сторони фактично не визначили форму (усна або письмова) та порядок (шляхом надіслання поштового повідомлення, телефонограми, телефонного дзвінка, тощо) надання покупцем заявки постачальнику.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 6.2 Договору встановлено, що покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 банківських днів з дня отримання товару. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками накладної (залізничної накладної) та акту прийому-передачі на отримання товару.

Як встановлено судом, видаткова накладена № 270, на підставі якої відповідачем було отримано спірний товар на загальну суму 98477,60 грн., була підписана уповноваженими представниками сторін 17.10.2016.

Щодо акту прийому-передачі на отримання спірного товару, то такий акт відповідач не підписав, надавши позивачу в усному порядку пояснення з приводу причин не підписання акту, зокрема, з огляду на необхідність значного часу на проставлення посадових віз для підписання такого акту.

Водночас, судом встановлено, що матеріали справи містять належні докази на підтвердження направлення позивачем на підписання відповідачу Акту приймання-передачі товарів від 17.10.2016 до Договору № Дон/НХ-16329/НЮ. Так, в матеріалах справи наявний вказаний акт, а також супровідний лист № 55-085 від 08.02.2017, згідно якого позивач направив на підписання відповідачу цей акт, з доказами на підтвердження направлення вказаних супровідного листа з актом відповідачу - квитанція кур'єрської служби доставки № 1087180, опис внутрішнього вмісту відправлення, акт отримання багажу від 19.10.2016.

Станом на час розгулу справи по суті відповідач не підписав Акт приймання-передачі товарів від 17.10.2016 до Договору № Дон/НХ-16329/НЮ, при цьому обгрунованих мотивів відмови від підписання вказаного акту відповідач не вказав та не надав, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, оскільки матеріали справи містять належні докази на підтвердження направлення позивачем відповідачу на підписання Акту приймання-передачі товарів від 17.10.2016, то відмова відповідача від підписання цього акту, враховуючи при цьому факт прийняття відповідачем товару за видатковою накладною № 270 від 17.10.2016, не звільняє останнього від обов'язку щодо оплати товару в поряду та в строки, визначені пунктами 6.1, 6.2 Договору.

Отже, враховуючи дату отримання товару за видатковою накладною № 270 від 17.10.2016, відповідач, з урахуванням п. 6.2 Договору, повинен був здійснити оплату поставленого товару в сумі 98477,60 грн. шляхом перерахування коштів в наведеній сумі на розрахунковий рахунок позивача протягом 30 банківських днів з дня отримання товару, а отже, в спірному випаду - по 28.11.2016 включно, а з 29.11.2016 розпочалось прострочення з оплати спірного товару за Договором.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання, в силу ст. 525 ЦК України, не допускається.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що станом на час вирішення спору по суті прострочена заборгованість відповідача перед позивачем за товар, отриманий згідно видаткової накладної № 270 від 17.10.2016 становить 98477,60 грн., яка відповідачем не погашена, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

При цьому судом відхиляються як безпідставні та необґрунтовані заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог, викладені останнім у відзиві на позовну заяву, оскільки предметом даного позову є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений та прийнятий товар, тоді як питання наявності або відсутності підстав для стягнення з позивача штрафу в порядку п. 9.3 Договору не є предметом даного спору, до того ж, в жодному випадку не звільняє відповідача від обов'язку за Договором здійснити оплату за товар, прийнятий ним на підставі видаткової накладної № 270 від 17.10.2016 згідно умов Договору.

Враховуючи наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 98477,60 грн. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

З огляду на прострочення відповідачем оплати за товар, поставлений згідно видаткової накладної № 270 від 17.10.2016, позивачем заявлено також позовні вимоги про стягнення з відповідача 1133,10 грн. пені, 1772,59 грн. інфляційних нарахувань та 242,70 грн. 3% річних за період з 29.11.2016 по 29.12.2016.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Судом встановлено, що дії відповідача є порушенням грошового зобов'язання, визначеного умовами Договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України.

Згідно п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - постанова Пленуму ВГСУ № 14), з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 9.2 Договору передбачена відповідальність покупця за порушення ним строків оплати товару, у вигляді сплати покупцем постачальнику пені у розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару за кожен день прострочення.

Як встановлено судом, прострочення відповідачем оплати товару, поставленого за видатковою накладною № 270 від 17.10.2016, розпочалося з 29.11.2016.

За таких обставин, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені (доданий до позовної заяви), суд дійшов висновку, що в наведеному розрахунку позивач вірно визначив початок періоду прострочення грошового зобов'язання за вказаною видатковою накладною, а також, з урахуванням умов п. 9.2 Договору, позивач мав підстави для нарахування пені, при цьому розрахунок пені за період з 29.11.2016 по 29.12.2016 виконаний позивачем арифметично вірно та у відповідності до встановлених обставин справи, приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, ст. 3 Закону України № 543/96-ВР від 22.11.1996 "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Враховуючи наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1133,10 грн. пені за період з 29.11.2016 по 29.12.2016 є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму ВГСУ № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, враховуючи встановлення факту неналежного виконання відповідачем умов Договору щодо оплати товару, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку сум інфляційної складової боргу та 3% річних, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 242,70 грн. трьох відсотків річних за період з 29.11.2016 по 29.12.2016 підлягають задоволенню в повному обсязі. Водночас, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1772,59 грн. інфляційних нарахувань за період з 29.11.2016 по 29.12.2016 підлягають лише частковому задоволенню в сумі 886,30 грн., тоді як в іншій частині позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в сумі 886,29 грн. (1772,59 грн. - 886,30 грн. = 886,29 грн.) позивачу належить відмовити з огляду на невірне застосування ним під час здійснення відповідного розрахунку індексу інфляції за листопад 2016, тоді як періодом прострочення, за який нараховувались інфляційні втрати, позивач фактично визначив період з 29.11.2016 по 29.12.2016, виходячи з того, що відповідач прострочив грошове зобов'язання за Договором саме з 29.11.2016.

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
29.11.2016 - 29.12.201698477.601.009886.3099363.90

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а саме: стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 98477,60 грн. основного боргу, 1133,10 грн. пені, 242,70 грн. 3% річних, 886,30 грн. інфляційних втрат.

Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 7250,00 грн.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з ч. 3 статті 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-то: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Матеріалами справи підтверджується, що між позивачем (клієнт) та адвокатом Перепелицею Олександром Володимировичем (адвокат) укладено Договір про надання правової допомоги № АП-077 від 14.12.2016 (далі - Договір про надання правової допомоги), відповідно до умов якого адвокат надає клієнту правову допомогу по захисту його прав, а саме щодо представлення його інтересів у господарських спорах з ПАТ "Українська залізниця" (в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" (Структурний підрозділ "Служба матеріально-технічного забезпечення")) за зобов'язаннями згідно Договору на закупівлю № Дон/НХ-16329/НЮ від 15.09.2016, а клієнт зобов'язався оплатити надані послуги.

Відповідно до п. 3.2 Договору про надання юридичних послуг, ціна та порядок оплати надання послуг правової допомоги адвокатом за цим договором визначаються сторонами у Додаткових угодах до даного договору.

Згідно п. 2 Додаткової угоди № 1 до Договору про надання юридичних послуг сторони погодили ціну (гонорар) правових послуг адвоката в сумі 500,00 грн. за 1 робочу годину.

В матеріалах справи наявний Акт № 1 приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги за Договором про надання правової допомоги № АП-077 від 14.12.2016, підписаний позивачем та адвокатом 27.01.2017, який містить види послуг адвоката із надання правової допомоги та зазначенням кількості робочих годин, загальна вартість перелічених в акті правових послуг адвоката за 14,5 робочі години склала 7250,00 грн.

Згідно платіжного доручення № 56 від 01.02.2017, оригінал якого наявний в матеріалах справи, позивач здійснив оплату послуг адвоката за Договором про надання юридичних послуг, перерахувавши останньому 7250,00 грн.

В матеріалах справи також наявне свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю № 3457, видане Перепелиці Олександру Володимировичу на підставі рішення Київської міської кваліфікаційної дисциплінарної комісії адвокатури від 25.09.2008 № 22-42-23.

Відповідно до абзацу 3 пункту 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права" № 01-8/973 від 14.12.2007, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Частинами 1, 2, 3 статті 28 ГПК України передбачено, що справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації.

Враховуючи ціну позову, обсяг виконаної роботи та виходячи з розумної необхідності зазначених судових витрат для даної справи, витрати на оплату послуг адвоката підлягають задоволенню у сумі 7250,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позову на відповідача покладається судовий збір в сумі 1511,11 грн.

Керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85, 116 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Трейд-Сервіс" (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 72, офіс 320/1, ідентифікаційний код 36283860) 98477,60 грн. (дев'яносто вісім тисяч чотириста сімдесят сім гривень 60 коп.) основного боргу, 1133,10 грн. (одну тисячу сто тридцять три гривні 10 коп.) пені, 886,30 грн. (вісімсот вісімдесят шість гривень 30 коп.) інфляційних нарахувань, 242,70 грн. (двісті сорок дві гривні 70 коп.) 3% річних, 7250,00 (сім тисяч двісті п'ятдесят гривень 00 коп.) витрат на оплату послуг адвоката, 1511,11 грн. (одну тисячу п'ятсот одинадцять гривень 11 коп.) судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги (ч. 1 ст. 93 ГПК України), якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.03.2017

Суддя Гумега О.В.