ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Справа № 914/3268/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Судді:Могил С.К. (доповідач), Грек Б.М., Корнілова Ж.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Міранокс" на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 та рішення господарського суду Львівської області від 06.09.2016 у справі № 914/3268/15 господарського суду Львівської області
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Оріон-Експорт"
до:1. товариства з обмеженою відповідальністю "Міранокс", 2. приватного підприємства "Вальдес",
простягнення 303 484, 38 грн.,
за участю представників

позивача: Гедз О.Т.,

відповідача-1: Пхайко Ю.Л.,

відповідача-2: не з'явились,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "Оріон-Експорт" звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Міранокс" про стягнення 303 484, 38 грн. штрафу за договором підряду та до приватного підприємства "Вальдес" про стягнення 1 000 грн. за договором поруки.

Справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням господарського суду Львівської області від 23.11.2015, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16.03.2016, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.06.2016 рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Скасовуючи рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів і направляючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції зазначив про право учасників господарських відносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України види забезпечення виконання зобов'язань з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивачем 06.09.2016 подано до господарського суду Львівської області заяву про відмову від позовних вимог до приватного підприємства "Вальдес".

Рішенням господарського суду Львівської області від 06.09.2016, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016, позов задоволено частково, стягнуто з відповідача-1 на користь позивача 303 484, 38 грн. договірної санкції. В частині позовних вимог до відповідача-2 провадження у справі припинено.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, відповідач-1 звернувся з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши в касаційному порядку оскаржені судові рішення колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між товариством з обмеженою відповідальністю "Оріон-Експорт" (замовником) та товариством з обмеженою відповідальністю "Міранокс" (підрядником) 29.05.2015 укладено договір підряду № 29/05/15-Б, за умовами п. 1.1 якого замовник доручає, а підрядник зобов'язується на власний ризик, відповідно до умов даного договору виконати роботи з благоустрою території та озеленення майданчику за адресою: м. Львів, вул. Здоров'я, 14а, а замовник зобов'язується прийняти ці роботи та оплатити їх.

Відповідно до п. 2.4 договору підрядник зобов'язується приступити до виконання робіт не пізніше 5-ти днів після підписання договору.

Згідно з п. 2.7 договору приймання-передача робіт за цим договором здійснюється за актом (актами) приймання-передачі виконаних робіт та довідкою форми КБ-3.

В п. 3.1 договору сторони погодили, що підрядник зобов'язаний виконати усі роботи, визначені цим договором та додатками до нього до 01.07.2015.

Відповідно до п. 4.1 договору загальна вартість робіт за ним визначається сторонами у договорі та додатках до нього і становить 595 068, 81 грн. Загальна вартість робіт може бути змінена лише за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткової письмової угоди про внесення змін до договору.

Згідно з п. 4.2.1 договору замовник сплачує передоплату (аванс) на закупівлю матеріальних ресурсів у розмірі 100% - 394 468, 28 грн. на поточний рахунок виконавця протягом 5 робочих днів з моменту підписання договору, яка зараховується в подальшому в рахунок оплати замовника за виконані виконавцем роботи.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у випадку порушення підрядником строків початку, виконання, здачі робіт, вказаних в пунктах 2.4, 3.1 цього договору, останній сплачує замовнику штраф у розмірі 1% від договірної ціни робіт, вказаної у п. 4.1 договору, за кожен день такого прострочення.

Відповідно до п. 9.9 договору замовник має право в односторонньому порядку розірвати договір, зокрема, у випадку прострочення підрядником виконання робіт на строк більше ніж 10 календарних днів.

Між сторонами складено та підписано додаток № 1 до договору - кошторис на благоустрій та озеленення території багатоквартирного житлового будинку за адресою: м. Львів, вул. Здоров'я, 14а, який містить перелік, об'єми та вартість робіт.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач 05.06.2015 перерахував на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "Міранокс" 394 468, 28 грн. авансу, що підтверджується наявними в матеріалах справи копією виписки банку з рахунку та копією картки рахунку.

Позивач 08.06.2015 передав відповідачу по акту приймання-передачі місце для виконання робіт з благоустрою території та озелененню майданчика за адресою: м. Львів, вул. Здоров'я, 14а. В акті зазначено, що підписавши його сторони засвідчують відсутність будь-яких перепон для початку виконання робіт за договором.

Посилаючись на те, що станом на 21.08.2015 передбачені умовами договору роботи відповідачем-1 не виконані, у останнього наявне прострочення з їх виконання на 51 день, позивач 22.08.2015 надіслав відповідачу-1 претензію з вимогою сплатити до 28.08.2015 на підставі п. 7.2 договору штраф в сумі 303 484, 38 грн. Тоді ж позивач повідомив відповідача-1, що розриває в односторонньому порядку договір у зв'язку з порушенням його умов.

Проте відповідач-1 штраф за порушення строків виконання робіт за договором не сплатив, що і стало підставою для звернення з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги до відповідача-1, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з їх доведеності та обґрунтованості. Крім цього місцевий господарський суд припинив провадження в частині позовних вимог до відповідача-2 з огляду на заяву позивача про відмову від позову.

Проте колегія суддів касаційної інстанції вважає висновки судів попередніх інстанцій передчасними, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Частиною 1 ст. 846 Цивільного кодексу України передбачено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання, згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Право учасників господарських відносин встановлювати інші ніж передбачено Цивільним кодексом України види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною 2 ст. 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 22.11.2010 у справі №14/80-09-2056.

Разом з тим, частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Однак судами обох інстанцій в контексті встановлення наявності вини відповідача-1 у порушенні строків здачі робіт не надано належної оцінки доводам останнього про те, що він повідомляв позивача про необхідність виконання не передбачених договором робіт, зокрема щодо пониження люків, колодязів, електричних кабелів тощо, без виконання яких відповідач-1 не може (за його твердженнями) виконати умови договору у визначений строк.

При цьому формально посилаючись на те, що відповідач-1 не надав доказів на підтвердження надсилання або надання відповідних листів позивачу, а також не приймаючи в силу ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України як доказ у справі лист-відповідь позивача № 01-16/07 від 16.07.2015 на листи відповідача-1 з огляду на те, що він не обґрунтував неможливості його подання до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд не врахував, що ст. 34 Господарського процесуального кодексу України слід застосовувати у взаємозв'язку з ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України та фактично ухилився від передбаченого ст. 43 Господарського процесуального кодексу України обов'язку всебічного, повного та об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Разом з тим, дослідження зазначених обставин та встановлення з чиєї саме вини сталося прострочення виконання зобов'язання у даній справі є важливим для правильного застосування положень статей Глави 51 Цивільного кодексу України.

Крім цього, відповідно до положень ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Колегія суддів касаційної інстанції звертає увагу на те, що умови договору повинні підпорядковуватися таким засадам, а наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Саме сторони правочину наділені правом на свій власний розсуд (який полягає у їх суб'єктивному волевиявленні щодо закріплення у тексті договору тієї чи іншої норми, що регулює їх поведінку) визначати умови договору не відступаючи при цьому від імперативних приписів законодавства, а також звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позаяк на суд покладено обов'язок з'ясувати зміст погоджених сторонами договору умов та відповідність їх законодавству.

Враховуючи викладене та беручи до уваги передбачені Господарським процесуальним кодексом України межі перегляду справи в касаційній інстанції, які не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів у даній справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до господарського суду Львівської області в іншому складі суду.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, встановити з чиєї саме вини сталося прострочення виконання зобов'язання у даній справі і в залежності від установлених обставин вирішити спір відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись ст. ст. 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 та рішення господарського суду Львівської області від 06.09.2016 у справі № 914/3268/15 скасувати.

Справу № 914/3268/15 передати на новий розгляд до господарського суду Львівської області в іншому складі суду.

Головуючий суддя Могил С.К.
Судді: Грек Б.М.
Корнілова Ж.О.