РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р. Справа № 906/773/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Тимошенко О.М.

судді Саврій В.А. ,

судді Савченко Г.І.

при секретарі Саган І.О.

за участю представників сторін:

від позивача - Ястреб Т.І.;

від відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3;

від третьої особи - ОСОБА_4;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в режимі відеконференції апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 на рішення господарського суду Житомирської області від 14.11.16 р. у справі № 906/773/16

за позовом Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Країна"

до Фізична особа-підприємець ОСОБА_2

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 24 127,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 14.11.2016 р. у справі № 906/773/16 (суддя Сікорська Н.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Країна" - 23200,00 грн. безпідставно отриманих коштів та 1325,03 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить останнє скасувати з підстав неповного з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення про відмову в позові. В обгрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не прийняті до уваги його доводи про те, що з позивачем ніколи не існувало жодної домовленості щодо виготовлення, оплати та доставки товару і ніколи не укладалось жодного правочину (ні в спрощений формі усного, ні тим паче письмового). Жодних контактів з представниками позивача щодо товару (ціни, номенклатури, доставки) не було, а також переговорів та будь-яких домовленостей не існувало. В судових засіданнях відповідачем наголошувалось, що товар, про який йде мова в позовній заяві, повинен був виготовити та передати позивачу ОСОБА_4 (залучений третьою особою), який і уклав з позивачем договір на виготовлення відповідного товару. З приводу рахунку, який було виставлено за товар, надані пояснення, що останній виставлявся на прохання ОСОБА_4, який зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, але діючого відкритого рахунку не має. Вказані дії мотивує тим, що багато років знайомий з ОСОБА_4 і цілком довіряв йому. Отримані від позивача кошти одразу були передані ОСОБА_4 в відділенні банку в присутності свідків. Звертає увагу, що оскільки коштами жодного дня не користувався, вважає безпідставним висновок суду про необхідність їх повернення, як безпідставно набуте майно. З урахуванням викладеного зазначає, що оскільки домовленість про виготовлення товару існувала між ОСОБА_4 та позивачем, про що між ними було укладено договір, та кошти отримав ОСОБА_4 і не поставив товар, позивач вправі був звернутись до правоохоронних органів про притягнення останнього до кримінальної відповідальності за шахрайство. Також зважаючи на те, що на даний момент ОСОБА_4 все ще не виконав своїх зобов'язань за договором, позивач вправі вимагати від останнього або передачі товару або повернення безпідставно отриманих коштів.

В судовому засіданні представники апелянта підтримали викладені в скарзі доводи та просять її задоволити.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апелянта заперечує, мотивуючи тим, що судом правомірно встановлено безпідставність отримання відповідачем коштів від позивача, оскільки встановивши факт відсутності договірного характеру спірних правовідносин, суд законно застосував положення ст. 1212 ЦК України та виніс обгрунтоване рішення.

В судовому засіданні представник позивача підтримав викладені у відзиві заперечення та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третьою особою письмового відзиву на апеляційну скаргу не подано. В судовому засіданні третя особа ОСОБА_4 усно підтвердив про наявність договору між ним та позивачем щодо виготовлення та поставки товару, а також отримання коштів через ФОП ОСОБА_2 Пояснює, що в силу об'єктивних причин товар не був поставлений і кошти ним не повернуті. Підтвердженням договірних відносин та обставин справи, якими відповідач обгрунтовує свою позицію, вважає надані ним розписки, що містяться в матеріалах справи. Повністю погоджується з позицією відповідача та просить рішення суду першої інстанції скасувати і відмовити в позові.

Відповідно до розпорядження керівника апарату суду від 16.02.2017 р., в зв'язку з перебуванням у відпустці суддів-членів колегії Коломис В.В. та Огородніка К.М., було проведено автоматизовану зміну складу суду по справі № 906/773/16, за результатами якої визначено наступний склад суду: головуючий суддя Тимошенко О.М., судді Савченко Г.І., Саврій В.А.

Присутні в засіданні представники сторін відводів складу суду в порядку ст. 20 ГПК України не заявили.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду Житомирської області від 14.11.2016 р. у справі № 906/773/16 залишити без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2016 відповідач засобами електронного зв'язку направив позивачу рахунок-фактуру № 0104/2 на оплату комп'ютерних крісел у кількості 12 штук та комп'ютерних стільців у кількості 8 штук на загальну вартість 23200,00 грн. (а.с.10).

Після отримання вищевказаного рахунку, позивач в якості попередньої оплати 01.04.2016 р. сплатив виставлений відповідачем рахунок-фактуру від 01.04.2016 на загальну суму 23200,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3210 від 01.04.2016 (а.с. 16).

Позивач вважає, що між ПАТ "Страхова компанія "Україна" та відповідачем, шляхом обміну листами та документами, виникли правовідносини купівлі-продажу, укладені у спрощений спосіб. При цьому договір купівлі продажу у спрощений спосіб укладений на умовах попередньої оплати.

Позивач зазначає, що відповідач за усною домовленістю повинен був передати обумовлений товар у день здійснення попередньої оплати, чого зроблено останнім не було.

Оскільки позивач втратив інтерес до виконання відповідачем зобов'язання щодо поставки обумовленого товару, позивач на підставі ст. ч.2 ст. 693 ЦК України 04.05.2016 звернувся до відповідача із вимогою за вих. №2825, в якій вимагав повернення перерахованих 01.04.2016 в якості попередньої оплати товару коштів в сумі 23200,00 грн. (а.с. 17).

Дана вимога повернулась на адресу позивача без вручення, оскільки адресат "за зазначеною адресою не проживає". Однак, оскільки вимогу було направлено за місцем проживання ФОП ОСОБА_2, що зазначено в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, позивач вважає, що відповідач отримав пред'явлену вимогу та мав виконати зобов'язання щодо повернення попередньої оплати в сумі 23200,00 грн. - 11.05.2016 (після спливу семиденного строку від дня пред'явлення вимоги).

Позивач вказує, що відповідач товар не поставив та суму попередньої оплати не повернув, що стало підставою для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Крім того, позивач, посилаючись на ст.ст. 693, 536, 1048 ЦК України та ч.6 ст. 231 ГК України просить стягнути з відповідача 927,53 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказує, що з позивачем договору купівлі-продажу комп'ютерних крісел та стільців у спрощений спосіб ніколи не укладав та не мав такого наміру.

Пояснив, що рахунок на попередню оплату товару виставив позивачу на прохання ОСОБА_7 (третьої особи), який зареєстрований суб'єктом підприємницької діяльності, однак не має розрахункового рахунку в банку. Саме ОСОБА_7 проводив переговори з позивачем щодо поставки меблів.

Разом з тим, відповідач не заперечує, що 01.04.2016 на розрахунковий рахунок надійшли кошти від позивача в сумі 23200,00 грн., однак вказані кошти ним були зняті та передані ОСОБА_8, що підтверджує розпискою ОСОБА_7 (а.с. 54).

Крім того, відповідачем додано до матеріалів справи пояснення ОСОБА_7, зі змісту яких вбачається, що останній уклав договір з ПАТ "СК "Країна" на виготовлення меблів на суму 23200,00 грн., яку отримав через знайомого ОСОБА_2

Враховуючи викладені обставини, відповідач позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими, тому в задоволені позову просить відмовити.

Позивач, не погоджуючись із запереченнями відповідача, вказує, що позивач, отримавши від відповідача засобами електронного зв'язку рахунок-фактуру, свідоцтво про державну реєстрацію та платника єдиного податку, виданих на ім'я ОСОБА_2, не допускав, що поточний рахунок відповідача у банківській установі та його документи як ФОП можуть бути використані іншою особою.

Суд першої інстанції за результатами розгляду даного спору дійшов висновку про те, що укладення договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачем у спрощений спосіб не відбулось, а отримані відповідачем кошти в сумі 23200,00 грн. кваліфікуються як отримані без належної правової підстави. Відтак, вимога позивача про стягнення 23200,00 грн. підлягає задоволенню. В частині нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 927,53 грн. судом відмовлено з мотивів відсутності встановленого розміру відсотків, а обгрунтування їх розміру позивачем з посиланням на ст. 231 ГК України та ст. 1048 ЦК України є безспідставним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Позивач стверджує, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у спрощений спосіб.

Як визначено частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Поряд з цим, ч. 1 ст. 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються в момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Таким чином, можливість визнання договору укладеним у спрощений спосіб (усно) пов'язується з повним виконанням такого договору (правочину) в момент його вчинення.

Натомість, матеріали справи вказують на те, що позивач перерахував кошти в сумі 23200,00 грн. відповідачу за товар згідно рахунку-фактури, однак товар останнім не був переданий позивачу. Тобто, правовідносини з купівлі-продажу не були повністю виконаними в момент вчинення, що в свою чергу свідчить про відсутність укладення усного договору між сторонами.

Також судом першої інстанцції обгрунтовано відзначено, що рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. Тобто форма рахунку-фактури не містить можливості визначення змісту правочину (купівля-продаж, надання послуг, перевезення тощо) та не визначає вид договірних зобов'язань. Для підтвердження факту здійснення будь-якої господарської операції необхідна наявність первинних документів, які складаються в разі фактичного здійснення господарської операції. Відтак, виставлений відповідачем рахунок-фактура не може вважатися належним доказом в підтвердження здійснення між сторонами господарської операції з купівлі-продажу і, як наслідок, укладення договору купівлі-продажу в спрощений спосіб.

Враховуючи, що доказів які б підтверджували укладення між сторонами договору купівлі-продажу у спрощений спосіб на умовах попередньої оплати позивачем не надано, як і не вказується про існування інших договірних зобов'язань між сторонами, на виконання яких могли бути перераховані кошти, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про відсутність між сторонами укладеного в спрощений спосіб договору купівлі-продажу, а перераховані позивачем кошти в сумі 23200,00 грн. слід вважати одержаними відповідачем без належної правової підстави.

Загальні підстави виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи було безпідставне набуття або збереження майна результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

В даному випадку колегію суддів відмічається, що кошти в сумі 23200,00 грн. були перераховані позивачем на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури. Тобто, підставою вчинення таких дій виступала можливість проведення господарської операції з купівлі-продажу товару, яка б в свою чергу засвідчувала існування між сторонами договірних відносин. Оскільки господарська операція не відбулась, підстава набуття коштів відповідачем відпала.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, шо оскільки відповідач - ФОП ОСОБА_2 не повернув на вимогу позивача безпідставно отримані кошти в сумі 23200,00 грн., вимога позивача про стягнення 23200,00 грн. підлягає задоволенню.

Доводи апелянта про те, що позов пред'явлено до нього безпідставно, оскільки виконання договірних зобов'язань з купівлі-продажу комп'ютерних стільців та крісел мало виконуватись ФОП ОСОБА_4, якому відповідач і передав перераховані позивачем кошти, судом до уваги не приймається з наступних підстав.

Існування договірних зобов'язань між ФОП ОСОБА_4 та ПАТ "Страхова компанія "Країна" жодними доказами не підтверджено, як до моменту перерахування коштів, так і в момент їх перерахування (01.04.2016 р.). Відтак, твердження апелянта та третьої особи про укладення договору з позивачем у спірних правовідносинах не відповідає дійсності.

Наявні в матеріалах справи розписка ОСОБА_4 від 10.10.2016 р. про отримання від ОСОБА_2 коштів в сумі 23200,00 грн. та пояснююча від 25.07.2016 р. не можуть вважатися належними доказами існування між позивачем та третьою особою договірних відносин.

Кошти в сумі 23200,00 грн. отримані відповідачем 01.04.2016 р., а розписка та пояснююча складені ОСОБА_4 10.10.2016 р. та 25.07.2016 р. відповідно. Тобто, після безпідставного набуття відповідачем грошових коштів, що може розцінюватися лише як намагання заміни боржника у зобов'язанні. Натомість вказані докази не можуть підтверджувати і цієї обставини, оскільки розписка вчинена між фізичними особами (не підприємцями), без вказання ідентифікуючих даних цих осіб, а пояснююча на адресу ПАТ "СК "Країна" не містить жодних відміток про її отримання адресатом або доказів її направлення останньому.

Відтак, колегією суддів констатується, що апелянтом в порядку ст.ст. 32-34 ГПК України не доведено належними та допустимими доказами існування правового зв'язку між позивачем та третьою особою у спірних правовідносинах. За відсутності таких доказів судом не приймається до уваги і усне підтвердження в судовому засіданні третьою особою зобов'язань перед позивачем.

В частині стягнення з відповідача 927,53 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що оскільки ні законом, ні іншим актом цивільною законодавства, як цього вимагає стаття 536 Цивільного кодексу України, не передбачений розмір відсотків, які могли б бути застосовані до даних правовідносин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами, задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги підтвердженими належними та допустимими доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають частковому задоволенню на загальну суму 23200,00 грн. В частині стягнення 927,53 грн. процентів за користування чужими коштами слід відмовити.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 14.11.2016 року відповідає матеріалам справи, грунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає. Зазначені в апеляційній скарзі інші доводи скаржника не обгрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити бепз задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 14.11.2016 р. у справі № 906/773/16 залишити без змін.

3. Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Савченко Г.І.