ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"27" лютого 2017 р. Справа № 903/70/17

за позовом Приватного підприємця ОСОБА_1, м.Володимир-Волинський

до відповідача: Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області, м.Володимир-Волинський

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій», м. Луцьк

про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину

Суддя: В.А.Пахолюк

Секретар судового засідання: О.М.Коваль

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 фізична особа-підприємець;

ОСОБА_2 представник за дов. № 159 від01.02.2017р.

від відповідача: ОСОБА_3 представник за дов. № 1-50/42 від 12.01.2017р.

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 представник за дов. №74/2 від 06.02.2017р.

Суть спору: позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в господарський суд Волинської області з позовною заявою до відповідача - Виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що:

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області від 18.08.2011 року № 262 «Про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами» позивачу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 надано дозвіл на розміщення зовнішньої реклами на парапеті по вул. Луцькій, 14.

На підставі вказаного рішення між позивачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та відповідачем -відділом майнових земельних ресурсів виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради було укладено договір про тимчасове користування місцем розташування рекламного засобу від 09.09.2011 року, відповідно до якого починаючи з 2011 року позивачем справляється плата.

!

Крім того, позивачем було укладено договір з власником парапету, який -розташований за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Луцькій, 14, а саме з

ПрАТ«ВОПАС» про тимчасове користування місцем розміщення зовнішньої реклами від 14.10.2011 року.

Позивач в обрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідачем відділом майнових і земельних ресурсів виконавчого комітету Володимир- Волинської міської ради було неправомірно укладено вказаний договір на майно, яке не перебуває у комунальній власності з позивачем виходячи з наступного:

На звернення до ПрАТ «ВОПАС» отримано інформацію, що парапет огорожі на території АС Володимир-Волинський, розміщений в межах під'їзних площ, переданих їм у власність регіональним Фондом держмайна України ще в 1996 року.

Звернувшись із запитом до Відповідача, щодо земельної ділянки та парапету на якому розташовано рекламу, отримано відповідь, що з 1996 року земельна ділянка за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Луцька, 14 знаходиться у постійному користуванні Володимир-Волинської автобусної станції, правонаступником якої є ПрАТ«ВОПАС». А щодо балансоутримуча парапету відповідач зазначив, що така інформація відсутня. Хоча, якщо б вказаний парапет перебував у комунальній власності, то відповідно й орган місцевого самоврядування володів інформацією щодо балансоутримувача парапету. Крім того, Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає таке визначення суб'єктивного права комунальної власності: це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Тобто, за тимчасове користування місцем розташування зовнішньої реклами позивач з 2011 року по сьогоднішній день відповідні кошти в розмірі 44 424,17грн., передбачені у вказаних вище договорах, сплачує неправомірно.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 12.01.2017р. було порушено провадження по справі, якою було залучено до участі по справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватне акціонерне товариство «Волинське обласне підприємство автобусних станцій», а також зобовязано відповідача та третю особу надати письмові пояснення по суті предметі спору.

Представником відповідача в судовому засіданні було подано відзив на позовну заяву, яким у задоволенні позовних вимог просив суд відмовити посилаючись на таке:

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних та міських рад, в порядку, встановленими цими органами та у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2003р. № 2067 «Про затвердження Типових правил розміщення зовнішньої реклами»/типових правил/.

Згідно п. 3 типових правил зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних та міських рад.

На підставі наведеного вище, рішенням виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради від 17.08.2006р. № 253 було затверджено Порядок розміщення зовнішньої реклами у м. Володимир-Волинський, що було діючим на момент надання дозволу на розміщення реклами позивачу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 16 ЗУ«Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у межах смуги відведення автомобільних доріг, памятках та в межах зон охорони памяток національного та місцевого значення, в межах обєктів природно заповідного фонду дозволяється за погодженням з органами державного управління автомобільними дорогами або їх власниками, відповідними державними органами виконавчої влади з безпеки дорожнього руху та органами виконачої влади у сфері охорони культурної спадщини.

Місце розташування рекламного засобу позивача було погоджено управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, органами державтоінспекції, управлінням культури Волинської обласної державної адміністрації.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача подав клопотання № б/н , яким просила суд застосувати в порядку передбаченого ст. 267 ЦК України строк позовної давності.

06.02.2017р. представником третьої особи на виконання ухвали суду від 12.01.2017р. було подано письмові пояснення в яких зазначає про те, що:

Відповідно до Державного акту на право постійного користування серії ВЛ № 000971, для обслуговування автобусної станції Володимир-Волинською міською радою було передано земельну ділянку, за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Луцька, 14 площею 3398 м.кв.

Згідно плану зовнішніх меж землекористування, огорожа/металевий парапет/, яка розділяє суміжні земельніділянки знаходиться на підїзних платформахв межах території, що використовується ПрАТ «Вопас».

З підстав наведених вище, 14.10.2011р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ПрАТ «ВОПАС» було укладено договір оренди частини майна № В-5-2012, який чинний до сьогодні.

Тому, враховуючи зазначене, представник ПрАТ «ВОПАС» вважає вимоги позивача підставними та такими, що підлягають до задоволення.

06.02.2017р. судом, в порядку ст. 77 ГПК України, з метою долучення до матеріалів справи додаткових доказів було оголошено перерву до 27.02.2017р. до 10год. 30хв.

27.02.2017р. в судовому засіданні представником позивача було подано письмові заперечення № б/н на клопотання відповідача від 06.02.2017р., якими просив суд у клопотанні про застосування строку позовної давності відмовити посилаючись на таке:

Позивач дізнався про неправомірність укладеного договору лише в вересні 2016 року після того як звернувся за юридичною консультацією. До цього моменту він не знав та не міг знати про неправомірно-укладений договір. Відповідно до статті 257 ЦК Україні! загальна позовна давність встановлюється у З роки. Згідно статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Стаття 264 ЦКУ визначає переривання перебігу позовної давності. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. 18 серпня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору, котра продовжує строк його дії та фактично підтверджує факт визнання свого обов'язку однієї та іншої сторони, а також весь період часу, починаючи з 2011 року позивач сплачував визначену плату, а відповідач приймав її. Отже, перебіг позовної давності перервався та розпочався заново.

20.12.2011 року Законом №4176-6 "Про внесення змін до деяких Законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" було внесено зміни до ЦКУ, а саме забрано частини 3 і 4 з ст. 258.

Враховуючи те, що договір було укладено до цього моменту, а саме 09.09.2011 року, то початком перебігу строків позовної давності про застосування наслідків недійсності правочину слід вважати описаний в частині 4 строк, а саме : позовна давність у десять років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину. Відповідно до частини 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ. до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Присутні в судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та наполягали на його задоволенні.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача проти позову не заперечив.

Відповідач проти позову заперечив та у клопотанні 06.02.2017р. просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити у звязку з пропущенням строку позовної давності.

Щодо застосування судом строку позовної давності, то такий висновок, як визначено абз. 6 п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» відображаються у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Водночас, в судовому засіданні, з метою обєктивності вирішення даного спору та зясування обставин щодо користування ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» земельною ділянкою площею 3398 м.кв., яка знаходиться за адресою: м. Володимир-Волинський, вул. Луцька, 14 на підставі Державного акту на право постійного користування землею серія ВЛ №000971 від 21.08.1996р. (зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №39) та виданого на підставі рішення Володимир-Волинської міської Ради народних депутатів від 20.04.1995р. №164 Володимир-Волинській автобусній станції, м. Володимир-Волинський, вул. Луцька, 14, постало питання про витребування відомостей з Державного земельного кадастру.

З цією метою, в порядку п. 4 ст. 65, ст.30 ГПК України витребувати в Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (м. Луцьк, вул. Винниченка, 67/4 поверх/) інформації про те, чи значаться в Єдиному земельному кадастрі відомості щодо земельної ділянки площею 3398м.кв., яка знаходиться за адресою м. Володимир-Волинський, вул. Луцька, 14 за правокористувачем ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій», м. Луцьк, вул. Львівська, 148 на праві постійного користування згідно Державного акту на право постійного користування землею серія ВЛ №000971 від 21.08.1996р. (зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №39) та чи визначені межі даної земельної ділянки в натурі (на місцевості).

27.02.2017р. представником позивача було подано клопотання, у звязку з необхідністю надання додаткових доказів розгляд спору продовжити на більш тривалий термін, передбачений ч.3 ст. 69 ГПК України.

Присутні в судовому засіданні представники сторін проти клопотання представника позивача не заперечили.

Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про неможливість вирішення спору в даному судовому засіданні, необхідність відкладення розгляду справи для забезпечення процесуальних прав сторін та зясування фактичних обставин справи.

Керуючись ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

у х в а л и в:

1. Термін розгляду спору продовжити до 27.03.2017р.

2. Розгляд справи відкласти на 20.03.2017р. на 11год. 00хв.

Засідання відбудеться у приміщенні господарського суду за адресою: м. Луцьк, пр. Волі, 54-а, в залі судових засідань № 103.

3. Витребувати в Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (м. Луцьк, вул. Винниченка, 67/4 поверх/) інформацію про те, чи значаться в Єдиному земельному кадастрі відомості щодо земельної ділянки площею 3398м.кв., що знаходиться заадресою: м. Володимир-Волинський, вул. Луцька, 14 за правокористувачем ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій», м. Луцьк, вул. Львівська, 148 на праві постійного користування згідно Державного акту на право постійного користування землею, серія ВЛ №000971 від 21.08.1996р. (зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №39) та чи визначені межі даної земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Зазначені відомості Головному управлінню Держгеокадастру у Волинській області направити суду в термін до 15.03.2017р.

4. Копію ухвали направити сторонам до відома та до виконання Головному управлінню Держгеокадастру у Волинській області.

Явку уповноважених представників сторін в судове засідання визнати обовязковою.

Суддя В. А. Пахолюк