ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2017 р.Справа № 915/755/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді: Морщагіної Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.

за участю представників сторін:

від ПАТ «Банк «Київська Русь»: ОСОБА_1 - за довіреністю;

від ТОВ «Еллана»: ОСОБА_2 за довіреністю;

від ТОВ «Оліон»: ОСОБА_2 за довіреністю;

від фізичної особи ОСОБА_3: не з'явився;

від фізичної особи ОСОБА_4: не зявився;

від ТОВ «Універсальна факторингова компанія»: ОСОБА_5 - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Еллана» та Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 22 вересня 2016 року

у справі №915/755/16

за первісним позовом: Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»

до відповідачів:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Еллана»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Оліон»

про: стягнення 627 143,90 грн.

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»: Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна факторингова компанія»

та

за зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Еллана»

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Оліон»

2) Фізичної особи ОСОБА_4

3) Фізичної особи ОСОБА_3

про: визнання припиненими зобов'язання по кредитному договору від 03.04.2013 року №27480-83

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом про стягнення в солідарному порядку з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еллана» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Оліон» заборгованості за Кредитним договором № 27480-83 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 03.04.2013, яка станом на 08.07.2016 становить 627143,90 грн., яка складається з:

-300000,00 грн. заборгованості за кредитом;

-0,00 грн. заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом;

-88569, 86 грн. пені по несплаченому кредиту;

-122174,04 грн. 30 % річних за несвоєчасне погашення кредиту (відповідно до п. 2.2.3. договору кредиту);

-116400,00 грн. простроченої заборгованості за кредитом з урахуванням індексу інфляції.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем-1 зобовязань за кредитним договором № 27480-83 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 03.04.2013, на забезпечення виконання позичальником зобовязань за яким з відповідачем-2 укладено договір поруки № 27486-83 від 03.04.2013, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредиту та відсотках за користування кредитом, на яку нараховані пеня, річні та інфляційні, що стало підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 25.07.2016 спільно до розгляду з первісним позовом прийнято зустрічний позов ТОВ «Еллана» до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», про визнання припиненими зобов'язання по кредитному договору від 03.04.2013 року №27480-83; залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за зустрічним позовом ТОВ «Оліон», фізичну особу ОСОБА_4 та фізичну особу ОСОБА_3.

В обґрунтування вимог зустрічного позову ТОВ «Еллана» посилалось на факт припинення зобовязань за Кредитним договором, і як наслідок за договорами, укладеними в його забезпечення, у звязку з виконанням поручителем ОСОБА_3 обовязку щодо сплати заборгованості по кредитному договору шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до вимог ст. ст. 512, 514, 527, 543, 598, 601 ЦК України, п. 8 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 22.09.2016 первісні позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ТОВ «Еллана» на користь ПАТ «Банк «Київська Русь»: 300000,00 грн. - заборгованості за кредитним договором № 27480-83 про відкриття відновлювальної кредитної лінії; 25150,68 грн. пені по несплаченому кредиту; 122174, 04 грн. 30 % річних за несвоєчасне погашення кредиту; 116400,00 грн. простроченої заборгованості за кредитом з урахуванням індексу інфляції; в решті частині первісних позовних вимог (в частині стягнення пені за несплачене повернення кредитних коштів у сумі 63419 грн. 18 коп.) відмовлено. В задоволенні первісних позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідачів в солідарному порядку та в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог в частині стягнення пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів у сумі 63419, 18 грн. місцевий суд виходив з того, що такі позовні вимоги заявлено з порушенням встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України строку спеціальної позовної даності, оскільки строк, для пред'явлення позовної вимоги щодо стягнення пені сплинув 07.07.2015, а позов поданий до суду позивачем - 08.07.2016, внаслідок чого підстави для задоволення позовних вимог в цій частині - відсутні.

Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимог у відношенні ТОВ «Оліон», місцевий суд виходив з того, що строк виконання грошового зобовязання поручителя ТОВ «Оліон» не настав, оскільки ПАТ «Банк «Київська Русь» не надано суду доказів направлення кредитором вимоги поручителю, яка відповідно до умов п. 3.1.1. договору поруки є обовязковою.

Відмова в задоволенні зустрічних позовних вимог мотивована правомірністю дій ПАТ «Банк «Київська Русь» в непроведенні зарахування зустрічних однорідних вимог за заявами поручителя ОСОБА_3 через обмеження встановлені п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Не погодившись з прийнятим рішенням ТОВ «Еллана» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Миколаївської області від 22.09.2016 по справі № 915/755/16 скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заявник апеляційної скарги вважає, що при прийнятті рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, зокрема, що, договорами, укладеними між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Київська Русь» передбачена можливість проведення договірного списання коштів, а тому правочин про зарахування зустрічних вимог, вчинений шляхом заяви, не порушує прав ОСОБА_6. Відмова в зарахуванні зустрічних однорідних вимог фактично призводить до позбавлення поручителя власності. Місцевий суд не скористався правом та не визнав недійсним правочин із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, вчинений ОСОБА_3, а відтак в силу ст. 204 ЦК України цей правочин є дійсним та тягне за собою відповідні юридичні наслідки, зокрема, припинення зобовязань за кредитним договором. Крім того, місцевим судом не враховано, що мало місце прострочення кредитора, а тому стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України 30 % річних та інфляційних витрат є необґрунтованим.

ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, доводи скаржника підтримав, просив рішення господарського суду Миколаївської області від 22.09.2016 по справі № 915/755/16 скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити повністю, зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

15.11.2016 на адресу Одеського апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» на рішення господарського суду Миколаївської області від 22.09.2016, за змістом якої скаржник просив рішення місцевого господарського суду в частині первісного позову скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням норм матеріального права, що полягає у невірному застосуванні положень ст. 264 ЦК України та неврахуванні обставин переривання строку позовної давності внаслідок предявлення 11.08.2015 позову до Ленінського районного суду м. Миколаєва, про стягнення в солідарному порядку з позичальника та поручителів заборгованості за кредитним договором № 27480-83 від 03.04.2013, а також діями ОСОБА_3, як засновника та комерційного директора ТОВ «Еллана» щодо визнання боргу. Крім того, скаржник наполягав на неврахуванні судом позиції Вищого спеціалізованого суду України, що викладена в п. 24 Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», згідно з якою пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. 11.08.2015 ОСОБА_6 було предявлено позов, у тому числі й до ТОВ «Оліон», як поручителя ТОВ «Еллана», таким чином, висновки суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог до поручителя, на думку скаржника, є такими, що не відповідають нормам матеріального права та обставинам справи.

Ухвалою від 15.11.2016, вказана апеляційна скарга прийнята до розгляду, скарги ТОВ «Еллана» та ПАТ «Банк «Київська Русь» обєднані в одне апеляційне провадження з призначенням до розгляду в судовому засіданні.

23.11.2016 представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) через канцелярію суду надав лист, згідно з яким повідомив, що право вимоги до ТОВ «Еллана» за кредитним договором № 27480-83 від 03.04.2013 реалізоване ПАТ «Банк «Київська Русь» на відкритих торгах. Копія протоколу проведення відкритих торгів (аукціону) в електронній формі № 01076-А від 02.11.2016 згідно супровідного листа від 16.11.2016 долучена до матеріалів справи.

24.11.2016 від ТОВ «Універсальна факторингова компанія» надійшла заява про заміну сторони у справі внаслідок правонаступництва. Заява мотивована тим, що 15.11.2016 між ним та ПАТ «Банк «Київська Русь», за результатами відкритих торгів (аукціону) в електронній формі укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 27480-83 від 03.04.2013, а також договорами, укладеними в забезпечення вимог за ним.

28.11.2016 представник позивача за первісним позовом через канцелярію суду надав доповнення до апеляційної скарги, зазначив, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2016 у справі № 487/373/16-ц зобовязання за кредитним договором № 27480-83 від 03.04.2013 припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою ОСОБА_3 Додатково, 16.12.2016 через канцелярію суду представником надане клопотання про зупинення провадження у справі № 915/755/16 до розгляду апеляційним судом Миколаївської області апеляційної скарги ПАТ «Банк «Київська Русь» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2016 по справі № 487/3732/16-ц.

19.12.2016 представником відповідача 1 за первісним позовом надані пояснення з доданими до ними документами, за змістом яких останній зазначав про звернення 12.08.2015 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ПАТ «Банк «Київська Русь» та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з заявами про визнання їх кредиторських вимог за договорами банківського вкладу/банківського рахунку. Додатково, повідомив, що на неодноразові звернення з питань розгляду даних заяв відповіді не отримано. Цієї ж дати представником відповідача-1 через канцелярію суду подане клопотання про надіслання Національному антикорупційному бюро України та Генеральній прокуратурі України повідомлення про діяння, що містять ознаки кримінального правопорушення, а саме: розтрату ПАТ «Банк «Київська Русь» шляхом зловживання Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь» службовим становищем через продаж забезпечених активів банку за значно заниженою ціною. Вказане клопотання відповідача-1 ухвалою від 22.02.2017 залишено без задоволення.

22.12.2016 до канцелярії суду надішли клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна факторингова компанія» про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за зустрічним позовом та клопотання про заміну сторони позивача у справі за первісним позовом правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальна факторингова компанія», з доданими доказами сплати гарантійного внеску по лоту № 01076-А. Додатково, згідно супровідного листа від 02.02.2017 представник Компанії просив суд долучити до матеріалів справи акти прийому-передачі від 15.11.2016.

Ухвалою від 22.02.2017 в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальна факторингова компанія» про заміну сторони правонаступником відмовлено.

Ухвалою від 22.02.2017 судовою колегією в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні ПАТ «Банк «Київська Русь» залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Універсальна факторингова компанія».

30.01.2016 представником позивача за первісним позовом на виконання вимог ухвали суду від 27.12.2016 надані пояснення з підтверджуючими доказами.

В судовому засіданні представники скаржників висловились на підтримку власних правових позицій, викладених в поданих апеляційних скаргах. Представник відповідачів за первісним позовом супровідним листом від 22.02.2017 долучив до матеріалів справи копію ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 09.02.2017 та додатково повідомив про оскарження рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17.01.2017 у справі № 487/3732/16-ц в касаційному порядку.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України здійснена фіксація судового процесу технічними засобами, складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційних скарг, розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03.04.2013 між ПАТ «Банк «Київська Русь» (банк) та ТОВ «Еллана» (позичальник) укладено договір кредиту № 27480-83 на відкриття відновлювальної кредитної лінії (договір кредиту), за умовами якого Банк зобов'язався відкрити ТОВ «Еллана» відновлювальну відкличну лінію, з кредитним лімітом в сумі 500000,00 грн. для поповнення обігових коштів, а останній зобов'язався прийняти ці грошові кошти та повернути їх у строк до 02.04.2014 зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитними коштами - 23 % річних.

Відповідно до п. 10.1 договору кредиту, останній набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками та діє до моменту повного виконання сторонами зобовязань за договором.

Додатковою угодою до договору кредиту від 05.03.2014, яка підписана та скріплена печатками сторін та є невідємною частиною договору, сторони внесли зміни до договору кредиту та встановили, що кредит надається в грошовій формі на наступних умовах:

- ліміт кредитної лінії 700000, 00 (сімсот тисяч) гривень 00 копійок;

- кінцевий термін повернення кредиту 27 лютого 2015 року;

- ціль використання кредиту поповнення обігових коштів;

- тип процентної ставки за договором фіксована;

- процентна ставка за користування кредитом 25, 0 % (двадцять пять) процентів річних.

Умовами кредитного договору № 27480-83 на відкриття відновлювальної кредитної лінії від 03.04.2013 року (в редакції договору про внесення змін і доповнень № 1) сторони передбачили наступне.

Відповідно до п. 1.2 договору кредиту, кредит надається окремими частинами або повною сумою в межах встановленого ліміту кредитної лінії. Останню частину кредиту позичальник може отримати не пізніше 26 лютого 2015 року.

Відповідно до п. 1.4 договору кредиту, повернення заборгованості за кредитом та нарахованими процентами здійснюється позичальником у валюті кредиту.

Відповідно до п. 2.1 договору кредиту, для обліку строкової заборгованості позичальника за кредитом банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Банк «Київська Русь», код ОСОБА_6 (МФО) 319092.

Відповідно до п. 2.3 договору кредиту, надання кожної окремої частини кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника № 1001, відкритий в банку.

Відповідно до п. 2.5 договору кредиту, кредит надається банком, зокрема, після виконання вимог розділу 3 договору щодо умов забезпечення виконання зобовязань за договором.

Відповідно до п. 3.1, 3.1.2.1 -3.1.2.3 договору кредиту, виконання позичальником зобовязань за договором (повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, винагород, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених договором) забезпечується: порукою ТОВ «Оліон», порукою ОСОБА_4, порукою ОСОБА_3.

На виконання умов п. 3.1, 3.1.2.1 -3.1.2.3 договору кредиту, 03.04.2013 в якості забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Еллана» за вказаним договором кредиту між ОСОБА_6 та ТОВ «Оліон», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (з кожним окремо), укладено три договори поруки № 27486-83, № 27490-83 та №27492-83 відповідно, за умовами яких останні (кожний окремо), зобов'язався відповідати перед ОСОБА_6 солідарно з ТОВ «Еллана» за названим договором кредиту (т. 1арк. 16-19, 64-66).

Крім того, на виконання умов п. 3.1, 3.1.2.1 -3.1.2.3 договору кредиту, 03.04.2013 в якості забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Еллана» за вищезазначеним вказаним договором кредиту, 03.04.2013 між банком ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_4 укладено договір застави транспортних засобів (т. 1 арк. 67-72).

В подальшому, 05.03.2014 сторонами внесено зміни до договорів поруки № 27486-83, № 27490-83 та № 27492-83 від 03.04.2013, відповідно.

Відповідно п. 2.2.1 договорів поруки (в редакції договорів про внесення змін № 1 до договорів поруки за № 27486-83, №27490-83 та № 27492-83 від 03.04.2013) поручитель зобовязується повернути кредитору кредит у сумі 700000,00 грн. в строки, в порядку та на умовах, визначених кредитним договором.

Відповідно п. 2.2.2 договорів поруки (в редакції договорів про внесення змін № 1 до договорів поруки за № 27486-83, №27490-83 та № 27492-83 від 03.04.2013) поручитель зобовязується сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі: 25,0 % річних та інші платежі в строки, в порядок та на умовах, визначених кредитним договором.

Відповідно до п. 2.2.3 договорів поруки (в редакції договорів про внесення змін № 1 до договорів поруки за № 27486-83, №27490-83 та № 27492-83 від 03.04.2013) у випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту або процентів позичальник зобовязаний сплатити суму заборгованості за Кредитом, нарахованим процентами та іншими платежами згідно з кредитним договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 (тридцять) процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення.

Відповідно до п. 2.2.4 договорів поруки (в редакції договорів про внесення змін № 1 до договорів поруки за № 27486-83, №27490-83 та № 27492-83 від 03.04.2013) остаточне погашення кредиту, процентів за його користування та інших платежів, визначених кредитним договором, здійснити не пізніше 27 лютого 2015 року.

Відповідно до п. 5.2 договорів поруки (в редакції договорів про внесення змін № 1 до договорів поруки за № 27486-83, №27490-83 та № 27492-83 від 03.04.2013) солідарні боржники залишаються зобов'язаними перед кредитором до тих пір, поки всі зобов'язання за кредитним договором не будуть виконані повністю.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання п. 2.3 договору кредиту позичальником ТОВ «Еллана» на підставі договору банківського рахунку від 25.02.2013 відкрито поточний рахунок № 1001, на який, зокрема, здійснювалось перерахування наданих кредитних коштів (т. 1 арк. 168-172). ОСОБА_6 згідно заявок ТОВ «Еллана» надав останньому кредитні кошти у загальній сумі 700000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи заявами та меморіальними ордерами банку (т. 1 арк. 173-178).

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору повернення кредиту позичальником здійснюється шляхом перерахування коштів із свого поточного рахунку на позичковий рахунок. Заборгованість за кредитом повертається позичальником у відповідності до графіка (додаток № 1 від 05 березня 2014 року).

Остаточне повернення кредиту (заборгованості за всіма отриманими відповідно до договору окремими частинами кредиту), нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій позичальник зобовязаний здійснювати не пізніше кінцевого терміну повернення кредиту, визначеного п. 1.1.2 договору.

Відповідно до п. 4.3 кредитного договору у випадку порушення позичальником встановлених п.п. 4.1, 4.2 договору строків повернення кредиту, сума несплаченої в строк заборгованості за кредитом вважається простроченою та наступного робочого дня переноситься банком на рахунки для обліку простроченої заборгованості позичальника за кредитом.

Відповідно до п. 4.4., 4.6. кредитного договору, позичальник зобовязався повернути отриманий кредит та здійснити остаточне погашення кредиту не пізніше 27.02.2015, а також сплачувати банку відсотки за користування кредитом щомісячно з дня надання кредиту по дату кінцевого терміну повернення кредиту щомісячно в строк з 25-го числа по останній робочий день поточного місяця.

Відповідно до п. 4.12 кредитного договору всі платежі позичальника, передбачені договором, вважаються здійсненими в установлений строк, якщо сума платежів в повному розмірі надійшла на рахунок банку до закінчення операційного дня банку, що є останнім днем строку сплати платежу, передбаченого договором.

Відповідно до п. 6.1.3 кредитного договору позичальник зобовязаний своєчасно повернути кредит, сплачувати проценти за користування кредитом та винагороди банку в порядку, передбаченому договором.

У звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору та простроченням сплати процентів за користування кредитними коштами ПАТ «Банк «Київська Русь» 08.07.2015 на адресу позичальника ТОВ «Еллана» та поручителя ТОВ «Оліон» було направлено вимоги про дострокове погашення заборгованості за вих. № 923/463 від 08.07.2015 року та вих. № 924/463 від 08.07.2015 (т. 1 арк. 24-27).

Факт отримання вимоги про дострокове погашення заборгованості № 923/463 ТОВ «Еллана» підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення (т. 1 арк. 28).

Доказів направлення вимоги про дострокове погашення заборгованості № 924/463 від 08.07.2015 на адресу поручителя ТОВ «Оліон» місцевому господарському суду не подано.

В подальшому, банк ПАТ «Банк «Київська Русь» звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до позичальника, ТОВ «Еллана», та поручителів, ТОВ «Оліон», ОСОБА_4, ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц провадження у цивільній справі за позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» в частині вимог до ТОВ «Еллана» та ТОВ «Оліон» про стягнення заборгованості по кредитному договору закрито, оскільки в цій частині спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства (т. 1 арк. 75).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24.12.2015, позов ПАТ «Банк «Київська Русь» задоволено частково:

Стягнуто з ОСОБА_4, як солідарного боржника по кредитному договору від 03.04.2013 № 27480-83, укладеному між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еллана», заборгованість, яка складається з 300000,00 грн. - заборгованості по кредиту, 40750,01 грн. - процентів, 1 000,00 грн. - пені та 79 199,99 грн. - інфляційних, всього 420 950,00 грн. (чотириста двадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят гривень 00 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_3, як солідарного боржника по кредитному договору від 03.04.2013 № 27480-83, укладеному між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еллана», заборгованість, яка складається з 300 000,00 грн. - заборгованості по кредиту, 40750,01 грн. - процентів, 1000,00 грн. - пені та 79 199,99 грн. - інфляційних, всього 420950,00 грн. (чотириста двадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят гривень 00 коп.).

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 3 009,06 грн.

В іншій частині вимог відмовлено (т. 1 арк. 73-74, 77-78).

З наявних в матеріалах справи доказів також вбачається, що 20.01.2016 поручителем ОСОБА_3 на адресу банку ПАТ «Банк «Київська Русь» було направлено заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог (т. 1 арк. 81-82), згідної якої поручитель ОСОБА_3 зазначив, що у в звязку із набранням законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц ОСОБА_3 цією заявою заявляє про зарахування зустрічних однорідних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_3 за зобовязаннями по кредитному договору № 27480-83 від 03.04.2013 та по договору поруки від 03.04.2015 № 27492-83 на загальну суму 420950, 00 грн., у звязку з чим з моменту отримання цієї заяви:

- припиняються грошові вимоги ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_3 за кредитним договором № 27480-83 від 03.04.2013 та договором поруки від 03.04.2015 № 27492-83 в повному обсязі в розмірі 420950, 00 грн., з яких 300000, 00 грн. - заборгованості по кредиту, 40750, 01 грн. - процентів, 1000 грн. - пені та 79199, 99 грн. - інфляційних втрат.

- припиняються грошові вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Київська Русь» на суму еквівалентну 420950, 00 грн. за договорами банківського вкладу № 7366-16.3 від 28.01.2015 та № 7373-46.3 від 28.01.2015.

Факт направлення та отримання заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог підтверджується експрес накладною (т. 1 арк. 83) та не заперечується представником банку.

16.06.2016 ОСОБА_3 повторно на адресу ПАТ «Банк «Київська Русь» було направлено заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог ідентичного змісту із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.01.2016, а також заяву про надання інформації щодо проведення заліку зустрічних однорідних вимог на суму 420950,00 (т. 1 арк. 84).

Листом № 3940/16 від 19.07.2016, за результатами розгляду заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог (вх. № 939 від 17.06.2016, вх. № 940 від 17.06.2016) ПАТ «Банк «Київська Русь» повідомило заявника про відсутність у банку законних підстав для здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог за поданою заявою та чинність зобовязань ОСОБА_3 щодо сплати коштів в рахунок погашення простроченої заборгованості за кредитом, наданим ТОВ «Еллана» (т. 1 арк. 121).

Оцінюючи правильність застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального законодавства в контексті встановлених обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог апеляційних скарг з огляду на таке.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ОСОБА_7 кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 526 ОСОБА_7 Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ОСОБА_7 кодексу України).

За умовами ст. 610 ОСОБА_7 кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є договором про надання кредиту (договір позики) та підпадає під правове регулювання § 1 та § 2 глави 71 ОСОБА_7 кодексу України.

Відповідно до ст. 1054 ОСОБА_7 кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ОСОБА_7 кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 ОСОБА_7 кодексу України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 ОСОБА_7 кодексу України).

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (ч. 3 ст. 1049 ОСОБА_7 кодексу України).

За умовами ст. 599 ОСОБА_7 кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ОСОБА_7 кодексу України).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (ст. 530 ОСОБА_7 кодексу України) .

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ОСОБА_7 кодексу України, згідно з якою якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ОСОБА_7 кодексу України).

09.07.2015 ПАТ «Банк «Київська Русь» було направлено на адресу позичальника, ТОВ «Еллана», вимогу про дострокове погашення заборгованості за вих. № 923/463 від 08.07.2015, яка отримана останнім 13.07.2015.

Проте, вимога позивача за первісним позовом залишена позичальником без задоволення.

У відповідності до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути документи первинного бухгалтерського обліку та інформація з регістрів бухгалтерського обліку, оформлені у відповідності до вимог зазначеного Закону. За приписами ст. 9 наведеного Закону інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Бухгалтерський облік є процесом виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень ( ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Внесення відомостей щодо умов кредитування клієнтів та всіх здійснених фінансових операцій до програмного комплексу банку є, окрім іншого, вимогою положення «Про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2003 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 559/7880.

Факт наявності заборгованості відповідача-1 за первісним позовом за Кредитним договором № 27480-83 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 03.04.2013, станом на 08.07.2016 в сумі 300000,00 грн., підтверджується матеріалами справи (т. 1 а.с. 173-202) та не спростовано відповідачем-1.

Судовою колегією в ході апеляційного провадження зясовано обставини примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24.12.2015, позов ПАТ «Банк «Київська Русь», згідно з яким з ОСОБА_4 та ОСОБА_3, як солідарних боржників по кредитному договору від 03.04.2013 № 27480-83, укладеному між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еллана» стягнуто заборгованість, яка складається з 300000,00 грн. - заборгованості по кредиту, 40750,01 грн. - процентів, 1 000,00 грн. - пені та 79 199,99 грн. - інфляційних, всього 420 950,00 грн. (чотириста двадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят гривень 00 коп.).

Згідно з наданими представником позивача за первісним позовом поясненнями по справі та, представленої в їх підтвердження інформації про виконавчі провадження № 51154001 та № 51634633 рішення Ленінського районного суду м. Миколаїв від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц знаходиться в стадії виконання. Інформація щодо закінчення виконавчого провадження, у звязку з виконанням судового рішення та погашення вимог стягувача відсутня.

Пунктом 4.15 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» касаційною інстанцією розяснено, що у розгляді справ за окремими позовами до боржника та поручителя як солідарних боржників необхідно виходити з того, що чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599 - 601, 604 - 609 ЦК України) не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення. Наявність судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції щодо правомірності заявлення позивачем вимог в частині стягнення з відповідача-1 заборгованості за Кредитним договором № 27480-83 про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 03.04.2013 в сумі 300000,00грн.

Відповідно до ст. 625 ОСОБА_7 кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 23.01.2012 по справі № 37/64).

Відповідно до п. 8.2 договору кредиту у випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту та/або процентів позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нарахованими процентами та іншими платежами згідно з договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 (тридцять) процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення.

За поданими позивачем розрахунками розмір 30 % річних за несвоєчасне повернення кредитних коштів за період з 28.02.2015 по 07.07.2016 становить 122174,04 грн.

Перевіривши розрахунок розміру 30% річних за несвоєчасне повернення кредитних коштів місцевим судом правомірно встановлено, що нарахування здійснено ПАТ «Банк «Київська Русь» методологічно та арифметично правильно відповідно до вимог чинного законодавства та умов Договору.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано задовольнив позовну вимогу щодо стягнення з відповідача-1 за первісним позовом 122174,04 грн. - 30 % річних за несвоєчасне повернення кредитних коштів.

За поданими позивачем розрахунками розмір інфляційних витрат за прострочення повернення кредитних коштів становить 116400,00 грн. за період з 28.02.2015 по 31.05.2016.

Перевіривши розрахунок розміру інфляційних втрат місцевим судом правомірно встановлено, що ПАТ «Банк «Київська Русь» правильно визначено період нарахування, однак при розрахунку розміру інфляції допущено арифметичну помилку.

Перевіривши здійснений місцевим судом перерахунок розміру інфляційних витрат за період, визначений позивачем, за допомогою Бази «Законодавство», колегія суддів зауважує, що місцевим судом правильно встановлено, що розмір інфляції за період з березня 2015 по травень 2016 становить 116453, 08 грн.

Отже, враховуючи той факт, що суд не може за власною ініціативою збільшувати розмір позовних вимог, колегія суддів зазначає, що, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого та правомірного висновку, що позовні вимоги щодо стягнення інфляційних витрат в розмірі, заявленому до стягнення позивачем, тобто у сумі 116400,00 грн., не виходячи за межі позовних вимог без відповідного клопотання сторони (п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Стаття 549 ЦК України встановлює, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 8.1 договору кредиту сторони погодили, що у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 5.2.8 договору кредиту банк має право нараховувати штрафні санкції, передбачені договором, за весь час прострочення виконання позичальником своїх зобов'язань за договором, починаючи з дня, наступного за днем коли зобов'язання мало бути виконане до дня його фактичного виконання.

Згідно п. 8.6 кредитного договору позичальник зобов'язаний сплатити нараховані штрафні санкції за весь час прострочення ним виконання своїх зобов'язань за договором, починаючи з дня, наступного за днем коли зобов'язання мало бути виконане до дня його фактичного виконання.

У відповідності до п. 8.1 договору кредиту позивачем за первісним позовом нараховано та заявлено до стягнення 88569, 86 грн. - пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 28.02.2015 по 27.08.2015.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач-1 згідно відзиву на позовну заяву (т.1 а.с. 126-128) заявлено про застосування спеціального строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки.

Відповідно до ст. 259 ОСОБА_7 кодексу України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 з останніми змінами за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ст. 256 ОСОБА_7 кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ОСОБА_7 кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 258 ОСОБА_7 кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ОСОБА_7 кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з умовами п. 1.1.2 договору кредиту (в редакції договору про внесення змін і доповнень № 1 від 05.03.2014) кінцевий термін повернення кредиту припадає на 27.02.2015, згідно з графіком зменшення ліміту кредитної лінії (додаток № 1) сплата чергових платежів в розмірі 300000,00грн. здійснюється рівними частинами (по 150000,00грн.) у строк до 01.02.2015 та до 27.02.2015 (відповідно).

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Банк «Київська Русь» звернулось до суду із даним позовом 08.07.2016, про що свідчить штамп відділу документального забезпечення господарського суду Миколаївської області.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ОСОБА_7 кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи факт наявності простроченого грошового зобовязання з боку відповідача-1 за первісним позовом, а також зроблену ним заяву про застосування строків позовної давності, з урахуванням моменту виникнення права грошової вимоги та дати звернення кредитора до суду, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо спливу строку позовної давності в частині вимоги про стягнення пені, нарахованої з 28.02.2015 по 07.07.2015 у сумі 63419, 18 грн.

Посилання скаржника на факт переривання строку позовної давності внаслідок предявлення 11.08.2015 позову до Ленінського районного суду м. Миколаєва, про стягнення в солідарному порядку з позичальника та поручителів заборгованості за кредитним договором № 27480-83 від 03.04.2013, а також діями ОСОБА_3, як засновника та комерційного директора ТОВ «Еллана» щодо подання заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

ОСОБА_7 кодексу України визначають позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ОСОБА_7 кодексу України).

Згідно п. 4.4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Отже, діями з визнання боргу в розумінні ч. 1 ст. 264 ОСОБА_7 кодексу України є дії боржника саме безпосередньо по відношенню до кредитора, які свідчать про наявність боргу.

Разом з тим, наявні в матеріалах справи заяви ОСОБА_3 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.01.2016 та від 16.06.2016 свідчать, що останній звертався до ОСОБА_6, зазначаючи, що за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц, з нього як поручителя ТОВ «Еллана» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 03.04.2013 № 27480-83, укладеному між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еллана». Відповідні дії поручителя були спрямовані на припинення грошових вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_3, опосередкованих умовами договору поруки № 27492-83 від 03.04.2013 та вказаним рішенням суду, в розмірі 420950, 00 грн., з яких 300000, 00 грн. - заборгованості по кредиту, 40750, 01 грн. - процентів, 1000 грн. - пені та 79199, 99 грн. - інфляційних втрат та припинення грошових вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Київська Русь» на суму еквівалентну 420950, 00 грн. за договорами банківського вкладу № 7366-16.3 від 28.01.2015 та № 7373-46.3 від 28.01.2015.

Враховуючи викладене, вказані заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог не можуть бути прийняті судом в якості належного та допустимого доказу на підтвердження визнання боргу/штрафних санкцій саме юридичною особою, ТОВ «Еллана», як боржником за договором кредиту, а відтак і підставою переривання строку позовної давності.

Що стосується посилань скаржника на листи поручителя від 13.11.2015, колегія суддів зазначає, що такі заяви в матеріалах справи відсутні та з огляду на приписи ст. 101 Господарського процесуального кодексу України не можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 4.4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» - за змістом ч. 2 ст. 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, ст. ст. 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ. В разі скасування ухвали господарського суду про відмову у прийнятті позовної заяви або про її повернення перебіг позовної давності переривається з дня первісного подання цієї заяви до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаїв від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц провадження у цивільній справі за позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» в частині вимог до ТОВ «Еллана» та ТОВ «Оліон» про стягнення заборгованості по кредитному договору закрито, оскільки спір в цій частині підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства (вказана ухвала в апеляційному порядку не оскаржувалась) (т. 1 арк. 75).

Отже, в даному випадку, предявлення позову до боржника, здійснене з порушенням правил підвідомчості та не впливає на перебіг позовної давності.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 02.04.2014 справа № 901/2805/13, від 05.11.2014 справа № 918/552/14, від 23.11.2015 справа № 908/877/15-г.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ОСОБА_7 кодексу України).

Відповідно до ст. 541 ОСОБА_7 кодексу України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

За змістом статей 553-554 ОСОБА_7 кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 543 ОСОБА_7 кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Як вказано вище, між ПАТ «Банк «Київська Русь» (кредитор) та ТОВ «Оліон» (поручитель) було укладено договір поруки № 27486-83 від 03.04.2013 року (т. 1 арк. 16-17).

Відповідно до п. 3.1.1 договору поруки у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором у встановлені строки, кредитор надсилає поручителю повідомлення з вимогою про виконання забезпеченого порукою зобов'язання боржника за кредитним договором.

Датою пред'явлення кредитором вимоги про виконання зобов'язання боржника є день вручення кредитором вимоги особисто поручителю, або день здачі такої вимоги до установи звязку. До вимоги кредитора додається розрахунок суми заборгованості із зазначенням термінів оплати.

Відповідно до п. 3.2.1 договору поруки у разі невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, зазначених в п. 2.2 цього договору у відповідні строки, поручитель зобов'язується сплатити заборгованість боржника впродовж 10 (десяти) календарних днів з дати пред'явлення кредитором вимоги, зазначеної у п.п. 3.1.1. цього договору.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду від 11.07.2016 зобовязано ПАТ «Банк «Київська Русь» надати суду докази направлення поручителю ТОВ «Оліон» вимоги за вих. № 924/463 від 08.07.2015.

Відповідно до п. 3.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18 у разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами або, з огляду на обставини конкретної справи, залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

Станом на день розгляду справи судом першої інстанції, ПАТ «Банк «Київська Русь» не надано доказів направлення банком вимоги на адресу поручителя, що за висновком суду, в силу ст. 530 ОСОБА_7 кодексу України та умов п. 3.1.1, п. 3.2.1 договору поруки, свідчить, що строк виконання поручителем взятого на себе за договором поруки зобовязання на день розгляду справи не настав.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо необхідності врахування обставин звернення до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника, ТОВ «Еллана», та поручителів, ТОВ «Оліон», ОСОБА_4, ОСОБА_3, як факту предявлення вимоги у розумінні п. 24 Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», оскільки:

по-перше, такий висновок зроблений касаційною інстанцією в контексті приписів ч. 4 ст. 559 ОСОБА_7 кодексу України щодо застосування поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову», як умови чинності поруки та передбаченого цією нормою підходу до правового регулювання строків дії поруки та підстав її припинення;

по-друге, предявлення позову, адресованого суду, а не боржнику і надіслання останньому, як відповідачеві, його копії є складовими частинам судової процедури та у світлі приписів ст. 629 ОСОБА_7 кодексу України, в даному випадку, не може підміняти собою обовязок дотримання кредитором умов договору поруки в частині направлення поручителю письмової вимоги, а отже і визначати момент, з якого обовязок поручителя щодо виконання умов основного зобовязання є таким, що настав.

Згідно з п. 1.7-1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 господарському суду необхідно мати на увазі, що питання про те, чи мало місце пред'явлення кредитором боржникові вимоги про оплату, вирішується не під час прийняття судом позовної заяви, а виключно в процесі вирішення ним спору по суті. Отже, коли господарським судом буде з'ясовано, що таку вимогу пред'явлено після початку розгляду ним справи зі спору, пов'язаного зі стягненням заборгованості, то відповідний позов може бути задоволений, якщо строк виконання грошового зобов'язання настав до прийняття рішення по суті справи.

Колегія суддів приймає до уваги, що будь-яких доказів направлення поручителю згідно умов п. 3.1.1, п. 3.2.1 договору поруки письмової вимоги матеріали справи не місять та в супереч ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ПАТ «Банк «Київська Русь» суду не надано.

За таких обставин, підстави для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду в цій частині відсутні.

Щодо вимог зустрічного позову колегія суддів зазначає наступне.

Предметом зустрічного позову є матеріально-правова вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «Еллана» до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про визнання припиненими зобовязань по кредитному договору від 03.04.2013 № 27480-83.

Вимоги позивача за зустрічним позовом ґрунтуються на обставинах виконання поручителем обовязку щодо сплати заборгованості по кредитному договору шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог (ст. 512, 514, 527, 543, 598, 601 ЦК України, п. 8 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Як вбачається з матеріалів справи:

- Постановою Правління Національного банку України від 16.07.2015 року № 460 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»;

- ОСОБА_3 є вкладником ПАТ «Банк «Київська Русь» згідно з договорами банківського вкладу в іноземній валюті від 28.01.2015 року № 7373-46.3 та № 7366-46.3;

- рішенням Ленінського районного суду м. Миколаїв від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24.12.2015, з ОСОБА_3, як солідарного боржника по кредитному договору від 03.04.2013 № 27480-83, укладеному між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еллана» стягнуто заборгованість, яка складається з 300 000,00 грн. - заборгованості по кредиту, 40750,01 грн. - процентів, 1000,00 грн. - пені та 79 199,99 грн. - інфляційних, всього 420950,00 грн. (чотириста двадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят гривень 00 коп.).

- 20.01.2016 ОСОБА_3 на адресу банку ПАТ «Банк «Київська Русь» направлено заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог (т. 1 арк. 81-82), згідної якої поручитель ОСОБА_3 зазначив, що у в звязку із набранням законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц ОСОБА_3 цією заявою заявляє про зарахування зустрічних однорідних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_3 за зобовязаннями по кредитному договору № 27480-83 від 03.04.2013 та по договору поруки від 03.04.2015 № 27492-83 на загальну суму 420950, 00 грн., у звязку з чим з моменту отримання цієї заяви:

припиняються грошові вимоги ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_3 за кредитним договором № 27480-83 від 03.04.2013 та договором поруки від 03.04.2015 № 27492-83 в повному обсязі в розмірі 420950, 00 грн., з яких 300000, 00 грн. - заборгованості по кредиту, 40750, 01 грн. - процентів, 1000 грн. - пені та 79199, 99 грн. - інфляційних втрат.

припиняються грошові вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Київська Русь» на суму еквівалентну 420950, 00 грн. за договорами банківського вкладу № 7366-16.3 від 28.01.2015 та № 7373-46.3 від 28.01.2015.

16.06.2016 ОСОБА_3 повторну на адресу ПАТ «Банк «Київська Русь» було направлено заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог ідентичного змісту із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.01.2016, а також заяву про надання інформації щодо проведення заліку зустрічних однорідних вимог на суму 420950,00 (т. 1 арк. 84).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ОСОБА_7 кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 510 ОСОБА_7 кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Загальні підстави припинення зобов'язань визначено у ст. 598 ОСОБА_7 кодексу України, згідно з якою зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 598 ОСОБА_7 кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобовязань на певних підставах не допускається.

За змістом ст. 601 ОСОБА_7 кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до ст. 602 ОСОБА_7 кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобовязаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, яка діяла на час подання заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог) з дня початку процедури ліквідації банку: забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобовязань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобовязання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобовязань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що:

за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Зазначені операції у будь-якому разі заборонені за договорами, укладеними з повязаними з банком особами.

При цьому, листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.09.2015 № 12-33820/15 «Щодо реалізації деяких норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» надано роз'яснення щодо законодавчих змін в частині можливості зарахування однорідних вимог:

- відповідно до абзацу другого пункту 8 частини другої статті 46 Закону у редакції, що діє з 12.08.2015 р., протягом здійснення процедури ліквідації банку зарахування зустрічних однорідних вимог заборонено, крім випадків, визначених зазначеним пунктом Закону;

- у цьому разі боржник банку має бути одночасно кредитором цього банку, кошти мають бути спрямовані на погашення зобов'язань за кредитом такого боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, а також договірне списання з рахунків має бути передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком;

- пункт 8 частини другої статті 46 Закону у редакції, що діє з 12.08.2015, застосовується уповноваженими особами Фонду в усіх банках, що знаходяться на стадії ліквідації, незалежно від дати прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідації банку.

Виходячи з положень ст.ст. 2, 45, 48, 52, 77 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» статусу кредитора в межах ліквідаційної процедури банку набувають дві категорії осіб:

1) фізичні особи - вкладники у межах гарантованої Фондом суми відшкодування;

2) особи, вимоги яких заявлені протягом 30 днів з дня опублікування відомостей (про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду), та які акцептовані та включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

До останніх, за змістом Закону, зокрема ст. 52, відносяться в тому числі фізичні особи-вкладники з вимогами у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

Як вбачається з представлених суду представником позивача за первісним позовом довідки № 6803/12 від 22.12.2016 та виписок по особовим рахункам ОСОБА_3 станом на 27.10.2015 за рахунок Фонду гарантування вкладів 07.08.2015 отримано 200 000,00грн., на підставі заяви ОСОБА_3 № 14287 від 12.08.2015 сформовано кредиторські вимоги на суму 1053671,22грн. (по рахунку № 007) та 1717942,20грн. (по рахунку № 006); 13.01.2016 проведено зарахування зустрічних однорідних вимог за договором № 7412-46.3-15-2 від 28.01.2015 за рахунок кредиторської вимог, залишок кредиторської вимоги склав 1031201,28грн.

Позивач за зустрічним позовом, наполягаючи що ОСОБА_3 є кредитором ОСОБА_6 за договорами банківського вкладу № 7366-16.3 від 28.01.2015 та № 7373-46.3 від 28.01.2015 та набув статусу боржника ОСОБА_6 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц, а отже зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі поданих останнім заяв від 20.01.2016 та від 16.06.2016 відповідає приписам ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є підставою для припинення зобовязань як за кредитним договором, так і за договорами, укладеними в його забезпечення.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що зобовязання ОСОБА_3 перед ОСОБА_6 опосередковані договором поруки № 27492-83 від 03.04.2013 та рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.11.2015 по справі № 489/5566/15-ц його статусу не змінює. Безпосередні правовідносини за кредитним договором від 03.04.2013 № 27480-83 виникли між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еллана».

За таких обставин, положення пункту 8 частини 2 статі 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не розповсюджується на спірні правовідносини та не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору.

Доводи скаржника (позивача за зустрічним позовом) висловлені в судовому засіданні від 22.02.2017 щодо можливості проведення зарахування зустрічних однорідних вимог через проведення подібних операцій у відношенні ОСОБА_3, судовою колегією до уваги не приймається, оскільки, як вбачається зі змісту листа ПАТ «Банк «Київська Русь» № 457/42 від 26.01.2016 (т. 1 а.с. 229), зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі письмової заяви ОСОБА_3 проведений у відношенні вимог ОСОБА_6 за кредитним договором № 7412-46.3-15-2 від 28.01.2015, за яким ОСОБА_3 являвся безпосереднім позичальником, що цілком відповідає вимогам п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб».

З урахуванням викладеного, колегією суддів відхиляються й доводи скаржника щодо невірного нарахування 30% річних, внаслідок прострочення кредитора непроведення заліку зустрічних однорідних вимог.

Згідно встановлених ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України меж апеляційного перегляду судових рішень, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

За вказаних обставин, доводи скаржника щодо дотримання встановленого ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядку зарахування зустрічних однорідних вимог в процедурі ліквідації банку не знайшли свого підтвердження, а отже, висновок місцевого господарського суду щодо відмови в задоволені зустрічних позовних вимог є вірним, наведене, з огляду на приписи ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, не може бути розцінено як підстава скасування рішення господарського суду.

Щодо заявленого відповідачем-1 за первісним позовом в ході апеляційного провадження клопотання про зупинення провадження у справі № 915/755/16.

Відповідно до ч. 1ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Виходячи зі змісту вимог наведеної статті, необхідною передумовою для зупинення провадження у справі мають бути обставини, що унеможливлюють її розгляд по суті заявлених вимог до вирішення повязаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Отже, господарський суд зупиняє провадження у справі у разі обєктивної неможливості вирішення спору без встановлення відповідних обставин справи і фактів, що мають суттєве значення для вирішення спору.

Зупинення провадження у справі це тимчасове або повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку з'ясовує як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом, а також те, чим обумовлюється неможливість розгляду справи. Повязаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення та унеможливлюють розгляд спору до вирішення справи іншим судом через те, що не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі.

Тобто, йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи.

Одеський апеляційний господарський суд не є обмеженим у своїй юрисдикції щодо розгляду апеляційної скарги ТОВ «Еллана», для вирішення якої не існує обставин, які б унеможливлювали б її розгляд, тому заява скаржника про зупинення провадження у справі не задоволена судом апеляційної інстанції.

Доводи, викладені відповідачем у клопотанні про зупинення, не є беззаперечною підставою для застосування ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, як вбачається з наданих позивачем за первісним позовом 30.01.2017 пояснень, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17.01.2017 скасоване рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2016 у справі № 487/3732/16-ц, в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_3- відмовлено (копія рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17.01.2017 долучена до матеріалів справи).

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати на подання апеляційної скарги покладаються на скаржників.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Еллана» та Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» - залишити без задоволення, а рішення господарського суду Миколаївської області від 22.09.2016 у справі № 915/755/16 - без змін.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України в порядку передбаченому розділом ХІІ-1 ГПК України.

Головуючйи суддя: Морщагіна Н.С.

Судді: Діброва Г.І.

ОСОБА_8