РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017Справа №910/745/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Експресс - Транс"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 34300 грн. 00 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Лановенко Л.О. - представник за довіреністю б/н від 01.01.2017;

від відповідача: ОСОБА_3 - представник за довіреністю б/н від 25.01.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

13.01.2017 до Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Експресс - Транс" з вимогами до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 34300 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язання з оплати вартості здійсненого позивачем перевезення вантажу за договором на перевезення вантажів автомобільним транспортом №4 від 01.02.2012 та заявкою № 40 від 21.09.2016 (офісні крісла в коробках, меблі), вартість якого становить 34300,00 грн. За наведених обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 34300,00 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.01.2017 порушено провадження у справі № 910/745/17 та справу призначено до розгляду на 31.01.2017.

26.01.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів та відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти вимог позивача з тих підстав, що позивач під час перевезення вантажу допустив пошкодження вантажу, що було зафіксовано отримувачем вантажу згідно з актом від 05.10.2016 та внесено записи до міжнародної транспортної накладної CMR від 29.09.2016, вага 1623 кг.

31.01.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

У судове засідання 31.01.2017 з'явився представник позивача, подав документи на виконання вимог ухвали суду, а саме оригінал рахунку-фактури № СФ-0001055 від 29.09.2016; електронну копію заявки № 40 від 21.09.2016 на транспортно-експедиторські послуги до Договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 26 від 21.09.2016; оригінали міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR б/н від 03.10.2016); оригінал попереднього повідомлення з описом вантажу; оригінал акту надання послуг № 1055 від 05.10.2016.

Враховуючи неявку представника відповідача у судове засідання та необхідність подання доказів у справі, ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 розгляд справи відкладено до 21.02.2017.

17.02.2017 відділом діловодства суду отримано від відповідача доповнення до відзиву, відповідно до якого відповідач, посилаючись на ст. 23 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, зазначає про те, що плата за перевезення підлягає відшкодуванню пропорційно вартості часткової втрати вантажу, а тому з огляду на те, що вантажу прибув з пошкодженнями, підстав для стягнення 34300,00 грн. вартості перевезення немає. Також відповідач зазначає про відсутність страхування відповідальності автоперевізника - відповідача при виконання зобов'язання з перевезення вантажу за заявкою №40 від 21.09.2016, а також на односторонню зміну позивачем умов договору перевезення щодо перевантаження вантажу у інший транспортний засіб. Крім того, відповідач вказує на ненаправлення на адресу відповідача оригіналів документів, надсилання яких в силу спірного договору є обов'язковим, у зв'язку з чим відповідач, посилаючись на приписи ст. 538 Цивільного кодексу України, зазначив, що зупинив виконання зобов'язання.

21.02.2017 відділом діловодства суду було отримано від позивача додаткові документи по справі.

В судове засідання 21.02.2017 з'явились представники позивача та відповідача, які надали пояснення по суті спору. Позивач підтримав позовні вимоги, відповідач заперечував проти вимог з підстав, викладених у відзиві та доповненнях, відповідно.

У судовому засіданні 21.02.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Експресс-Транс" (надалі - позивач, перевізник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (замовник, надалі - відповідач) було укладено договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом №4 (далі - Договір), предметом якого є порядок взаємовідносин, які виникають між експедитором і перевізником при здійсненні автомобільних перевезень вантажів у міжнародному та внутрішньодержавному сполученнях транспортними засобами перевізника по замовленням (заявкам) експедитора та пов'язаних із ними різноманітних послуг.

За змістом п. 2.2. Договору, конкретні умови кожного замовлення зазначаються у заявці експедитора і узгоджуються з перевізником. Підтвердженою вважається заявка, підписана сторонами і скріплена їх печатками (штампами). Підтверджена заявка обов'язкова для виконання сторонами і є невід'ємною частиною цього договору. Заявки оформляються за допомогою факсимільного зв'язку.

Відповідно до п. 5.1. Договору, ціни на послуги узгоджуються сторонами в заявках на перевезення і вказуються в рахунках-фактурах перевізника.

Для проведення розрахунків перевізник доручає експедитору стягувати з замовника кошти, що належать перевізнику за виконане перевезення вантажу та інші витрати, пов'язані з виконанням даного перевезення (за умов погодження про їх оплату), та перераховувати ці кошти на рахунок перевізника (п. 5.2. Договору).

Як встановлено п. 5.3. Договору, розрахунок за виконане перевезення здійснюється експедитором за рахунок коштів замовника протягом п'ятнадцяти банківських днів з моменту надання перевізником оригіналів документів: заявки, акта виконаних робіт, рахунка-фактури, товарно-транспортної накладної (CMR, TTH), та оригінальних квитанцій за додаткові витрати перевізника, підтверджених експедитором (штраф за перевантаження, оплата конвою, наявність наднормативних простоїв під навантаженням, розвантаженням і митним оформленням).

Згідно з п. 9.7. Договору останній вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2015, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення. Якщо жодна зі сторін а місяць до закінчення строку дії договору не повідомить письмово іншу сторону про розірвання договору, дія договору автоматично пролонгується на наступні 12 місяців без складання додаткової угоди до договору.

Судом встановлено, що 21.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Експресс-Транс" (надалі - позивач, перевізник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (експедитор, надалі - відповідач) погоджено заявку № 40 на транспортно-експедиторські послуги.

Відповідно до заявки № 40 від 21.09.2016, копія якої долучена позивачем до позову, а оригінал подано 31.01.2017, перевезенню підлягає вантаж - офісні крісла в коробках/меблі 1800-2300 кг збірним вантажем; автомобіль - МАН НОМЕР_2; дата завантаження - 29.09.2016, 7:00 ранку; адреса завантаження Steelcase SA Zone Industrielle Rue Auguste Lumiere F-S7400 Sarrebourg (вантажовідправник - Steelcase SA); місце розвантаження - м. Київ (адреса буде вказана додатково, вантаж привезти до складу вантажоодержувача); строк доставки - 4-6/10/16 о 8 год. 00 хв.; вартість послуг 1180,00 євро по курсу НБУ на день завантаження, оплата по оригіналах документів протягом 10-15 банківських днів.

Відносини, що виникли між позивачем та відповідачем у зв'язку зі складанням заявки № 40 від 21.09.2016 за правовою природою є відносинами, пов'язаними з міжнародним перевезенням вантажу.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін. Для цілей цієї Конвенції "транспортний засіб" означає автомобілі, автопоїзди, причепи і напівпричепи як це визначено в статті 4 Конвенції про дорожній рух від 19 вересня 1949 року.

За змістом ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Як встановлено положеннями ст. 9 Конвенції вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Якщо вантажна накладна не містить спеціальних застережень перевізника, то, якщо не доведено протилежне, припускається, що вантаж і його упаковка були зовні в належному стані в момент прийняття вантажу перевізником, і що кількість вантажних місць, а також їх маркування та нумерація відповідали заявам, які містилися у вантажній накладній.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч. 4 ст. 909 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної №б/н від 29.09.2016, компанія Steelcase SA (вантажовідправник) здійснила завантаження вантажу (офісні меблі) вагою 1623 кг об'ємом 55м3 (копія товарно-транспортної накладної від 29.09.2016 додана позивачем до позову та оригінал подано 31.01.2017).

Судом встановлено, що вантаж відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної №б/н від 29.09.2016 будо отримано вантажоодержувачем - Дочірнім підприємством з 100 відсотковим іноземним капіталом «Офіс Солюшнз Україна» 05.10.2016, що підтверджується скріпленням печаткою вказаного підприємства у накладній в графі «вантаж отримано». При цьому, у вказаній міжнародній товарно-транспортній накладній зазначено про те, що вантаж було завантажено в інший транспортний засіб, ушкоджені стільниця №WP37149 AO, №WP3G15601, №WP3G135001, підлокітник крісла №166160 МР.

Судом встановлено, що відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної №б/н від 29.09.2016, компанія Steelcase SA (вантажовідправник) здійснила завантаження вантажу (офісні меблі) вагою 33 кг (копія товарно-транспортної накладної від 29.09.2016 додана позивачем до позову та оригінал подано 31.01.2017).

Судом встановлено, що вантаж відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної №б/н від 29.09.2016 будо отримано вантажоодержувачем - Дочірнім підприємством з 100 відсотковим іноземним капіталом «Офіс Солюшнз Україна» 05.10.2016, що підтверджується скріпленням печаткою вказаного підприємства у накладній в графі «вантаж отримано». При цьому, у вказаній міжнародній товарно-транспортній накладній зазначено про те, що вантаж було завантажено в інший транспортний засіб без відома отримувача.

Судом встановлено, що для оплати послуг з перевезення позивачем було виставлено рахунок-фактуру №СФ-0001055 від 29.09.2016 на суму 34300,00 грн. (копія рахунку долучена позивачем до позову, а оригінал подано 31.01.2017).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає про невиконання відповідачем зобов'язання з оплати вартості здійсненого позивачем перевезення вантажу за договором на перевезення вантажів автомобільним транспортом №4 від 01.02.2012 та заявкою № 40 від 21.09.2016 (офісні крісла в коробках, меблі), вартість якого становить 34300,00 грн. За наведених обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 34300,00 грн.

Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 01.02.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Експресс-Транс" (надалі - позивач, перевізник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (замовник, надалі - відповідач) було укладено договір на перевезення вантажів автомобільним транспортом №4, предметом якого є порядок взаємовідносин, які виникають між експедитором і перевізником при здійсненні автомобільних перевезень вантажів у міжнародному та внутрішньодержавному сполученнях транспортними засобами перевізника по замовленням (заявкам) експедитора та пов'язаних із ними різноманітних послуг.

За змістом п. 2.2. договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом №4 від 01.02.2012, конкретні умови кожного замовлення зазначаються у заявці експедитора і узгоджуються з перевізником. Підтвердженою вважається заявка, підписана сторонами і скріплена їх печатками (штампами). Підтверджена заявка обов'язкова для виконання сторонами і є невід'ємною частиною цього договору. Заявки оформляються за допомогою факсимільного зв'язку.

Відповідно до п. 5.1. договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом №4 від 01.02.2012, ціни на послуги узгоджуються сторонами в заявках на перевезення і вказуються в рахунках-фактурах перевізника.

Як встановлено судом, 21.09.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Експресс-Транс" (надалі - позивач, перевізник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (експедитор, надалі - відповідач) погоджено заявку № 40 на транспортно-експедиторські послуги.

Відповідно до заявки № 40 від 21.09.2016, копія якої долучена позивачем до позову, а оригінал подано 31.01.2017, перевезенню підлягає вантаж - офісні крісла в коробках/меблі 1800-2300 кг збірним вантажем; автомобіль - МАН НОМЕР_2; дата завантаження - 29.09.2016, 7:00 ранку; адреса завантаження Steelcase SA Zone Industrielle Rue Auguste Lumiere F-S7400 Sarrebourg (вантажовідправник - Steelcase SA); місце розвантаження - м. Київ (адреса буде вказана додатково, вантаж привезти до складу вантажоодержувача); строк доставки - 4-6/10/16 о 8 год. 00 хв.; вартість послуг 1180,00 євро по курсу НБУ на день завантаження, оплата по оригіналах документів протягом 10-15 банківських днів.

Як встановлено судом, відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної №б/н від 29.09.2016, компанія Steelcase SA (вантажовідправник) здійснила завантаження вантажу (офісні меблі) вагою 1623 кг об'ємом 55м3 (копія товарно-транспортної накладної від 29.09.2016 додана позивачем до позову та оригінал подано 31.01.2017).

Як встановлено судом, відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної №б/н від 29.09.2016, компанія Steelcase SA (вантажовідправник) здійснила завантаження вантажу (офісні меблі) вагою 33 кг (копія товарно-транспортної накладної від 29.09.2016 додана позивачем до позову та оригінал подано 31.01.2017).

При цьому, суд зазначає, що з усіх пояснень сторін в сукупності, з урахуванням предмету перевезення, вбачається, що товарно-транспортні накладні від 29.09.2016 були складені саме на виконання заявки № 40 від 21.09.2016, за якою перевезенню підлягає вантаж - офісні крісла в коробках/меблі 1800-2300 кг збірним вантажем, що, в свою чергу була погоджена в межах укладеного між сторонами договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом №4 від 01.02.2012.

Як встановлено судом, вантаж відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної №б/н від 29.09.2016 будо отримано вантажоодержувачем - Дочірнім підприємством з 100 відсотковим іноземним капіталом «Офіс Солюшнз Україна» 05.10.2016, що підтверджується скріпленням печаткою вказаного підприємства у накладній в графі «вантаж отримано». При цьому, у вказаній міжнародній товарно-транспортній накладній зазначено про те, що вантаж було завантажено в інший транспортний засіб, ушкоджені стільниця №WP37149 AO, №WP3G15601, №WP3G135001, підлокітник крісла №166160 МР.

Як встановлено судом, вантаж відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної №б/н від 29.09.2016 будо отримано вантажоодержувачем - Дочірнім підприємством з 100 відсотковим іноземним капіталом «Офіс Солюшнз Україна» 05.10.2016, що підтверджується скріпленням печаткою вказаного підприємства у накладній в графі «вантаж отримано». При цьому, у вказаній міжнародній товарно-транспортній накладній зазначено про те, що вантаж було завантажено в інший транспортний засіб без відома отримувача.

При цьому, умовами п. 6.2. договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом №4 від 01.02.2012 встановлено, що перевізник несе відповідальність за збереження вантажу: при міжнародних перевезеннях відповідно до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, при внутрішніх перевезеннях - відповідно до Статуту автомобільного транспорту УРСР.

За змістом ст. 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Відповідно до ст. 25 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, у випадку пошкодження вантажу перевізник сплачує суму, що відповідає знеціненню вантажу, яке обчислюється з вартості вантажу, яка встановлена відповідно до пунктів 1, 2 і 4 статті 23. Розмір компенсації не може, однак, перевищувати: a) у випадку пошкодження всієї відправки, суми компенсації, яка підлягала б сплаті при втраті всього вантажу; b) у випадку пошкодження лише частини відправки, суми, яка підлягала б сплаті при втраті тієї частини вантажу, яка виявилася пошкодженою.

Наведені норми Конвенції дають підстави для висновку, що у разі, коли одержаний вантажоодержувачем вантаж є пошкодженим, особа, яка вважає, що її права цим порушені, вправі звернутись до перевізника з вимогами щодо сплати ним суми знецінення вантажу (з урахуванням наявних пошкоджень), що обчислюється з вартості вантажу.

В той же час, питання компенсації збитків (суми знецінення вантажу) не стосується суті правовідносин, що виникли в межах даного спору - про стягнення заборгованості за виконання зобов'язання з перевезення вантажу, а тому, відповідно, обставини пошкодження вантажу, про які заявляє відповідач, не входять до предмету доказування у даній справі.

При цьому, суд наголошує, що норми ч. 4 ст. 23 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, на які посилається відповідач у відзиві на позов, не підлягають застосуванню у даних правовідносинах з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ст. 23 Конвенції, якщо, відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов'язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення. Вартість вантажу визначається на підставі біржового котирування чи, за відсутності такого, на підставі поточної ринкової ціни, чи, за відсутності біржового котирування або поточної ринкової ціни, на підставі звичайної вартості товару такого ж роду і якості. Однак розмір відшкодування не може перевищувати 8,33 розрахункових одиниць за кілограм відсутньої ваги брутто (ч.ч. 1-3 ст. 23 Конвенції).

Крім того, підлягають відшкодуванню: плата за перевезення, мито, а також інші платежі, пов'язані з перевезенням вантажу, цілком у випадку втрати всього вантажу й у пропорції, що відповідає розміру збитку, при частковій втраті; інший збиток відшкодуванню не підлягає (ч. 4 ст. 23 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року).

Так, відповідач в межах даного спору вказує на пошкодження деяких з елементів одиниць меблів, що були предметом спірного перевезення вантажу (ушкодження стільниць №WP37149 AO, №WP3G15601, №WP3G135001, підлокітника крісла №166160 МР), а не втрату/часткову втрату наведених предметів, а тому норми ч. 4 ст. 23 Конвенції, які встановлюють правило пропорційного відшкодування плати за перевезення, мита тощо у разі часткової втрати вантажу, а також вартості самого втраченого вантажу, судом не застосовуються.

Як встановлено п. 5.3. договору на перевезення вантажів автомобільним транспортом №4 від 01.02.2012, розрахунок за виконане перевезення здійснюється експедитором за рахунок коштів замовника протягом п'ятнадцяти банківських днів з моменту надання перевізником оригіналів документів: заявки, акта виконаних робіт, рахунка-фактури, товарно-транспортної накладної (CMR, TTH), та оригінальних квитанцій за додаткові витрати перевізника, підтверджених експедитором (штраф за перевантаження, оплата конвою, наявність наднормативних простоїв під навантаженням, розвантаженням і митним оформленням).

Суд зазначає, що 31.01.2017 позивачем було надано копію витягу журналу вихідної кореспонденції, відповідно до якого зазначено, що на адресу відповідача було направлено рахунок-фактуру, акт, а також міжнародні товарно-транспортні накладні у кількості 2 шт., а до матеріалів позовної заяви долучено копію повідомлення про вручення поштового відправлення №610, відповідно до якого поштове відправлення вручене відповідачеві 21.10.2016. При цьому, відповідач у відзиві на позов зазначив, що надані позивачем докази не містять достовірних відомостей про те, що на адресу відповідача були направлені саме оригінали документів, що стосуються предмету даного спору. В той же час, суд наголошує на тому, що відповідачем жодним чином не спростовано наведених доводів позивача, а саме не надано будь-яких інших документів, які, за твердженням відповідача, були направлені йому позивачем саме поштовим відправленням №610.

При цьому, у судовому засіданні 21.02.2017 судом було оглянуто оригінал журналу книг вихідної кореспонденції від 18.10.2016 за порядковим номером 1055, відповідно до якого на адресу відповідача було направлено пакет документів, про що зазначено у протоколі судового засідання від 21.02.2017.

В той же час, суд наголошує, що рахунок-фактура, надіслання якого в тому числі визначено як умову для оплати вартості перевезення за умовами п. 5.3. договору перевезення вантажу, є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а тому обставина надання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, а отже, наявність або відсутність рахунку-фактури в будь-якому разі не звільняє боржника від обов'язку зі сплати вартості наданих послуг (постанова Верховного суду України від 29 вересня 2009 року).

Так, суд зазначає, що підставою оплати замовником вартості наданих послуг з міжнародного перевезення вантажу, виходячи з правової природи договору перевезення вантажу (ст. 909 Цивільного кодексу України), є, власне, виконання зобов'язання з такого перевезення, тобто доставлення вантажу до пункту призначення та видача його особі-одержувачу, а не факт передання документів, що підтверджують процес здійсненого перевезення.

З огляду на наведені обставини, оскільки наявними у матеріалах справи доказами встановлено обставини отримання вантажоодержувачем вантажу за міжнародними товарно-транспортними накладними від 29.09.2016, суд дійшов висновку про наявність підстав для оплати відповідачем як замовником перевезення за заявкою №40 від 21.09.2016 вартості здійсненого позивачем міжнародного перевезення вантажу в межах договору транспортного експедирування.

За змістом ст. 916 Цивільного кодексу України, за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Судом встановлено, що для оплати послуг з перевезення позивачем було складено рахунок-фактуру №СФ-0001055 від 29.09.2016 на суму 34300,00 грн. (копія рахунку долучена позивачем до позову, а оригінал подано 31.01.2017).

Як встановлено судом, відповідно до заявки № 40 від 21.09.2016, вартість послуг з перевезення становить 1180,00 євро по курсу НБУ на день завантаження.

З урахуванням встановленого Національним Банком України курсу євро на 29.09.2016 (дату завантаження вантажу відповідно до міжнародних товарно-транспортних накладних), погоджена сторонами у заявці №40 вартість перевезення складає 34301,42 грн., а тому вказівка у рахунку-фактурі №СФ-0001055 від 29.09.2016 на оплату на суму 34300,00 грн. є такою, що відповідає вимогам закону та погодженим сторонами умовам заявки №40.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, зазначені вище докази у сукупності підтверджують, що у відповідача виник обов'язок зі сплати вартості наданих позивачем за заявкою №40 від 21.09.2016 послуг у розмірі 34300,00 грн.

Наявність та обсяг заборгованості Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за заявкою №40 від 21.09.2016 у розмірі 34300,00 грн. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у вказаному розмірі, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Експресс - Транс" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 34300 грн. 00 коп. основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи відповідача щодо самостійної зміни умов перевезення в частині зміни автомобіля завантаження, а також відсутності страхування відповідальності автоперевізника не підлягають дослідженню в межах даного спору, з огляду на заявлений предмет - стягнення заборгованості за договором перевезення вантажу №4, що виникла внаслідок виконання перевізником зобов'язання з міжнародного перевезення вантажу, та встановлені судом обставини, власне, виконання позивачем вказаного зобов'язання.

Також відповідач у відзиві зазначив про зупинення ним виконання зустрічного обов'язку з оплати вартості перевезення на підставі ст. 538 Цивільного кодексу України.

В силу ст. 538 Цивільного кодексу України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

З огляду на встановлені судом обставини виконання позивачем зобов'язання, обумовленого заявкою №40 від 21.09.2016 та договором на перевезення вантажів автомобільним транспортом №4 від 01.02.2012, підстав для зупинення виконання відповідачем зустрічного зобов'язання з оплати вартості виконаного зобов'язання немає.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Експресс - Транс" (02660, м. м. Київ, вул. Червоногвардійська, 5, оф. 4; ідентифікаційний код: 33739797) суму основного боргу у розмірі 34300 (тридцять чотири тисячі триста) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 28.02.2017

Суддя І.М. Отрош