КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2017 р. Справа№ 910/22825/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Сотнікова С.В.

Остапенка О.М.

за участі представників сторін згідно

з протоколом судового засідання

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.12.2016

у справі №910/22825/16 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом ОСОБА_2

до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на

здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства "Банк

"Фінанси та Кредит"

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі №910/22825/16 відмовлено у прийнятті позову ОСОБА_2 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) "Банк "Фінанси та Кредит" про зобов'язання вчинити дії.

Не погоджуючись, ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі №910/22825/16, повернути матеріали справи до суду першої інстанції для вирішення питання щодо прийняття позову.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі №910/22825/16 з доданими до неї документами було повернуто скаржнику без розгляду. Скаржник, усунувши недоліки, повторно звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 було поновлено пропущений строк оскарження, прийнято до провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі №910/22825/16, розгляд скарги призначено в судовому засіданні на 07.03.2017.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів з розгляду справи від 07.03.2017, здійсненому у зв'язку з перебуванням одного із суддів, раніше визначеного, у відпустці, для розгляду апеляційної скарги було сформовано колегію суддів у складі головуючого судді Верховця А.А., суддів Остапенка О.М., Сотнікова С.В.

Наводячи підстави, з яких порушено питання про перегляд оскарженої ухвали, в змісті апеляційної скарги зазначено про порушення, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, що призвели до прийняття неправильного рішення, про неповноту встановлених судом обставин справи тощо.

Зазначено про підсудність розгляду заявлених позовних вимог з приводу рішень Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які виникають на стадії ліквідації банку господарським судам, неврахування правових висновків, наведених в рішеннях Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 (826/2043/15), 15.06.2016 у справі №826/20410/14 тощо.

Від ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечувалась обґрунтованість скарги, підтриманий представником відповідача в судовому засіданні 07.03.2017. Представник позивача, завчасно повідомленого про час і місце розгляду справи, в судове засідання 07.03.2017 не з'явився, про причини відсутності суд не повідомивши.

З урахуванням відсутності клопотань про відкладення, інших нерозглянутих клопотань, чи то таких, що не могли бути заявлені раніше, обмеженості строків розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції, що спливають, суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті.

Досліджуючи матеріали справи, оцінюючи наявні докази, колегія суддів відзначає, що відповідно до ст. 4, 4-1 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України суд вирішує спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

За змістом ст. 99, 101 ГПК України в апеляційній інстанції з урахуванням особливостей справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у суді першої інстанції, переглядаючи рішення, апеляційний господарський суд користується правами, наданими суду першої інстанції.

У процесі перегляду суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення у повному обсязі. Переглядаючи рішення, суд обмежений у правах щодо вирішення спору, розгляду апеляційної скарги і справи по суті, межі яких визначені ст. 101, 103 ГПК України.

Як вбачається з наявних матеріалів, фізична особа ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача - Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про зобов'язання вчинити дії.

Згідно з наявними доказами, поданими суду разом з апеляційною скаргою, - доданими до позовної заяви документами, між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» як фінансовою установою і ОСОБА_2 як фізичною особою було укладено три строкові договори банківського вкладу, за умовами яких банк прийняв грошові кошти.

Після закінчення строку зберігання вкладу, позивач звернувся до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» із письмовою заявою про повернення владу та відсотків по ньому, проте той, в порушення умов договору, належні йому грошові кошти не повернув. Позивач звернувся до Центрального районного суду міста Миколаєва з трьома позовами про стягнення з банку заборгованості, а саме:

1) 15.05.2015 позивач звернувся до суду про стягнення з банку 13996.03 дол. США суми вкладу та нараховані відсотки по вкладу в розмірі 609.30 дол. США. 10.11.2015р. рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва в позовних вимогах відмовлено. 07.12.2015. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області апеляційну скаргу позивача відхилено, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва залишено в силі.

Своє рішення суд першої і апеляційної інстанції мотивував тим, що з 17.09.2015 в АТ «Банк Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці. За такого банк не має змоги виплатити кошти, оскільки обов'язок повернення вкладів лежить на Фонді гарантування вкладів за встановленою процедурою.

23.03.2016 Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін у справі №490/4542/15-ц, провадження № 6-657св16.

2) 30.06.2015 позивач звернувся до суду про стягнення з банку 6707.99 дол. США суми вкладу та нараховані відсотки по вкладу в розмірі 363,35 дол. США. 10.12.2015 рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва в позовних вимогах відмовлено. 02.03.2016 ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області апеляційну скаргу позивача відхилено, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва залишено в силі.

Своє рішення суди мотивували тим, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників.

3) 11.09.2015 позивач звернувся до суду про стягнення з банку 4824.47 дол. США суми вкладу та нараховані відсотки по вкладу в розмірі 337,71 дол. США. 22.12.2015 рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва в позовних вимогах відмовлено. 01.03.2016 ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області апеляційну скаргу позивача відхилено, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва залишено в силі

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку було відкликано банківську ліцензію, тому стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», неможливо.

З 17.09.2015 по 17.12.2015 була запроваджена тимчасова адміністрація та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Фінанси та Кредит", 13.11.2015 Фонд (відповідач-2) сплатив позивачу за всіма вкладами 200000 грн, що згідно курсу НБУ на день виплати склало 9164,81 дол. США. Неповернута частка коштів за вкладами та відсотками, як зазначив позитива, склала 17674.04 доларів США.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17 грудня 2015 №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 18.12.2015 №230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» (далі - АТ «Банк «Фінанси та кредит»), призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та кредит», визначені, зокрема, ст. 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській О.С. на два роки з 18.12.2015 до 17.12.2017 включно.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив на офіційному сайті, що інформацію про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, призначення уповноваженої особи Фонду та відшкодування коштів вкладникам АТ «Банк «Фінанси та кредит» опубліковано в газеті «Голос України» від 23.12.2015 №242 (6246). Вимоги кредиторів прийматимуться протягом 30 днів з дня опублікування в газеті «Голос України» оголошення про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит».

Крім того, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на офіційному сайті також розмістив інформацію про те, що відшкодування вкладникам АТ «Банк «Фінанси та кредит», які з будь-яких причин не звернуться до Фонду в період з 23.12.2015 до 03.02.2016, здійснюватимуться за результатами розгляду їх індивідуальних письмових звернень на адресу Фонду до дня внесення запису про ліквідацію банку як юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб.

19.02.2016 року позивач звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з ліквідації АТ "Банк «Фінанси та кредит" з заявою про включення його вимог на суму 18865,24 дол. США до реєстру кредиторів (тобто ту суму, що перевищує 200000 грн, сплачену Фондом, але не повернуту Банком позивачу згідно всіх трьох вкладів).

Листом від 25.02.2016 №3- 037000/2706, який позивач отримав 12.03.2016, Уповноважена особа Фонду повідомила позивача, що його вимоги не включені до Реєстру акцептованих вимог кредиторів у зв'язку з пропуском строку 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії.

Вважаючи протиправними бездіяльність та рішення відповідачів щодо не включення позивача до реєстру кредиторів банку, в березні 2016 року позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії.

11.05.2016р. Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду у справі № 814/470/16 було закрито провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 157 КАСУ, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, з посиланням на правові висновки, наведені в постанові Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі №826/2043/15 судом вказано, що дана справа має розглядатися місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

09.06.2016 позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з даним позовом. Проте, ухвалою цього суду від 21.06.2016 було відмовлено у відкритті провадження. 29.09.2016 ухвалою Апеляційного суду міста Києва вказану ухвалу було скасовано та передано справу на розгляд до суду першої інстанції. Проте, 16.11.2016 Шевченківський районний суд міста Києва потворно виніс ухвалу про відмову у відкритті провадження При цьому в змісті ухвали навівши висновок, що з вказаним позовом слід звертатися в порядку господарського судочинства.

З урахуванням викладеного, вважаючи, що Уповноважена особа Фонду безпідставно й необгрунтовано не включила грошові вимоги позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_2 і звернувся до Господарського суду міста Києва з вимогами щодо зобов'язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» включити вимоги позивача на суму 17 674,04 долара США до 4-ї черги реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ « Банк «Фінанси та кредит».

Спірні правовідносини врегульовані у т.ч. нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон №4452-VI), який є спеціальним, нормами якого регулюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, відносини між Фондом, банками, уповноваженою особою фонду і фізичними особами і у т.ч. щодо повідомлення в порядку п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону.

В змісті апеляційної скарги наведені висновки щодо колізії, яка виникла у зв'язку з прийняттям (тлумаченням) висновку Верховного Суду України у вище вказаних постановах від 16.02.2016 і 15.06.2016, що ускладнили розмежування адміністративної і господарської юрисдикцій з розгляду спорів, що виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, з приводу дійсності правочинів та, зокрема, рішень Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Оцінюючі такі доводи, колегія суддів відзначає, що висновок Верховного Суду України у вище вказаних постановах, зводиться до того, що на окремі спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів - на господарські правовідносини, які у т.ч. регулюються нормами Закону про банкрутство (далі - Закон №2343-XII), спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку "можуть вирішуватись" у порядку господарського судочинства.

Статтею 12 ГПК України встановлено, що господарським судам за деякими винятками підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, щодо обліку прав на цінні папери, справи у спорах, що виникають із земельних відносин, справи, що виникають з корпоративних відносин, справи про банкрутство, справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство тощо.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги ст. 1, 4-1, 12 ГПК України розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у ст. 3 Господарського кодексу України, спір підвідомчий господарському суду за таких умов: 1) участь у спорі суб'єкта господарювання; 2) господарських відносин, спору про право, що виникає з відповідних відносин; 3) наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Пунктом 14 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» також наголошувалось, що якщо в законодавчому акті підвідомчість спорів визначена альтернативно: суду чи господарському суду, або зазначено, що спір вирішується в судовому порядку, господарському суду слід виходити з суб'єктного складу учасників спору та характеру спірних правовідносин.

Не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом, поняття «суд» у ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів, - раніше наголошувалося в рішенні Європейського суду з прав людини від 12.10.1978 у справі «Zand v. Austria».

Підвідомчість спорів, що виникають саме на стадії ліквідації (банкрутства) банку з приводу "акцептування вимог кредиторів" дійсності правочинів, про нікчемність яких повідомлено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб третіх осіб нормами Закону №4452-V окремо не визначена, не містить зазначених приписів і положення ст. 12 ГПК України, норми Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Вбачається, що суб'єктний склад учасників господарського спору, який включає фізичних осіб, в порядку позовного провадження допускається у справах щодо обліку прав на цінні папери, що виникають з корпоративних відносин, а також у справах про банкрутство і справах у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство (кредитори).

Підставою застосування до правовідносин, пов'язаних із кредиторськими вимогами, норм Закону №2343-XII є наявність в суді справи про банкрутство, в межах якої в порядку визначеному законом судом може бути прийнята у т.ч. постанова про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, але ліквідація банку здійснюється на підставі постанови правління НБУ у рамках норм Закону №4452-VI, якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, у даному випадку норми Закону №2343-XII до спірних правовідносин не можуть застосовуватися.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції відзначає, що приписом ч. 8 ст. 36 Закону №4452-VI прямо встановлено, що дія Закону №2343-XII на банки не поширюється. Як вбачається з норм Закону №4452-VI ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку в силу відмінного правового регулювання суттєво відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону №2343-XII та здійснюється з урахуванням спеціального законодавства про банки і банківську діяльність, про що прямо вказано в останньому (ч. 3 ст. 2 Закону).

З урахуванням того, що банк перебуває в стадії ліквідації та повноваження юридичної особи відповідно до ст. 37, 46, 48, 49 Закону №4452-VI здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, то позов може бути заявлено до відповідача як юридичної особи, повноваження якої здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, саме як органу управління юридичної особи в правовідносинах де уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не виступає саме як суб'єкт владних повноважень.

З тим, п.п. 1.2 п. 1 постанови Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 наголошено, що з урахуванням приписів ст. 1, 12 ГПК України справи зі спорів, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, розглядаються господарськими судами за одночасної наявності двох умов: якщо ці спори виникають з цивільних (ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України) або господарських (ст. 3 Господарського кодексу України) відносин, у т.ч. з корпоративних, та суб'єктний склад сторін спору відповідає вимогам ст. 1 ГПК України.

Оскільки позивачем у даній конкретній справі заявлено фізичну особу, яка у т.ч. не є суб'єктом підприємницької діяльності, а ознаки правовідносини між нею та уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не підпадають під наведений у ст. 12 ГПК України перелік та по суті є цивільними, а не господарськими за своєю природою і ґрунтуються на цивільно-правових відносинах - за договором банківського вкладу, укладеною між фізичною (позивачем) та юридичною особою (банком) і стосується рішень Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, то на них не поширюється юрисдикція господарських судів.

Таким чином, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, обставини справи в їх сукупності, перевіривши матеріали і дослідивши наявні докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, перевірки законності та обґрунтованості, колегія суддів не вбачає доводи, наведені в скарзі спроможними і такими які знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, які є підставою скасування (зміни) оскарженої ухвали як такої, що в цілому відповідає вимогами законності та обґрунтованості.

Керуючись ст. 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі №910/22825/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст складено 09.03.2017

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді С.В. Сотніков

О.М. Остапенко