КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" лютого 2017 р. Справа№ 910/18896/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Яковлєва М.Л.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання Даниленко Т.О.

за участю представників:

від позивача: Шегер І.П. (представник за довіреністю)

від відповідача: Лисенко С.І. (представник за довіреністю)

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

на рішення господарського суду міста Києва

від 20.12.2016

у справі №910/18896/16 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

про стягнення заборгованості в розмірі 110294,88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" 110294,88 грн, з яких 35592,01 грн пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, три проценти річних у сумі 3 390,18 грн, 41247,18 грн пені в розмірі 0,1% та 30065,52 грн штрафу в розмірі 7%.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки № від 05.05.2016, укладеного сторонами, в частині своєчасності оплати отриманого товару.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.12.2016 позов дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на користь дочірнього підприємства "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" пеню в розмірі 34716,29 грн (тридцять чотири тисячі сімсот шістнадцять грн 29 коп.); три проценти річних у сумі 3317,29 грн (три тисячі триста сімнадцять грн 29 коп.); 570,50 грн (п'ятсот сімдесят грн 50 коп.) витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 20.12.2016 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ДП "Нафтогаз України" НАК "Нафтогаз України" до ПАТ "Укртрансгаз" в особі філії "Управління "Укргазтехзв'язок" про стягнення 110294,88 грн. відмовити.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому скаржник посилається на те, що позивачем не надані докази на підтвердження виконання в повному обсязі зобов'язань, визначених умовами договору поставки № від 05.05.2016, в т.ч. пунктів 5.2, 7.1.1 договору, в зв'язку з чим позивач вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Також скаржник зазначає, що неналежне виконання позивачем умов договору надало право відповідачу скористатись положеннями ст. 538 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017 прийнято до провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"; розгляд апеляційної скарги призначено на 28.02.2017.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 28.02.2017 представники сторін надали пояснення по суті спору.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

05.05.2016 між дочірнім підприємством "Укравтогаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", як постачальником, та публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз", як покупцем, був укладений договір поставки № (далі - договір), згідно з умовами якого позивач зобов'язувався поставити відповідачу газ природний, скраплений або в газоподібному стані (природний газ (стисненийприродний газ (метан) за кодом ДКПП 016:2010-06.20.1 (код ЄЗС ДК 021-2015-09123000-7)" (далі - товар), а відповідач зобов'язувався вказаний товар прийняти та оплатити вчасно та в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 5.8 договору передбачено, що підставою для визначення та проведення остаточних фінансових взаєморозрахунків між покупцем і постачальником за фактично відпущений товар у звітному місяці є підготовлений постачальником акт приймання-передачі товару за формою, що додається (додаток № 3).

На виконання умов договору, позивач передав відповідачу товар загальною вартістю 886671,84 грн, що підтверджується актами приймання-передачі товару (стисненого природного газу) від 31.05.2016 на суму 103913,28 грн; 30.06.2016 на суму 221045,76 грн; 31.07.2016 на суму 315342,72 грн; 31.08.2016 на суму 246370,08 грн (далі - акти), копії яких долучені до матеріалів справи.

Відповідач, 22.07.2016 здійснив оплати в розмірі 103 913,28 грн та 2 967,84 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківскої виписки по рахунку позивача та листа відповідача "Щодо призначення платежу" №1506/07-01 від 27.07.2016, у якому останній просив позивача зарахувати грошові кошти в розмірі 2967,84 грн як оплату товару, поставленого на підставі договору поставки № від 05.05.2016. Копії вказаних документів долучені до матеріалів справи.

Крім того, на підставі заяв відповідача про припинення зобов'язань заліком зустрічних однорідних вимог № 9320/12-004 від 30.06.2016 та № 13423/12-004 від 28.09.2016, копії яких наявні в матеріалах справи, сторони дійшли згоди припинити взаємні грошові зобов'язання, зокрема:

- на суму 103913,28 грн з 30.06.2016 за заявою №9320/12-004;

- на суму 675877,44 грн з 28.09.2016 за заявою №13423/12-004, про що також зазначено у поясненнях позивача, поданих суду першої інстанції 06.12.2016.

Згідно з п. 5.1 договору, покупець здійснює попередню 100% оплату заявленої партії товару.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що попередня оплата товару здійснюється покупцем протягом 3 банківських днів з дати надання постачальником рахунка-фактури, у якому зазначається обсяг і загальна вартість заявленої партії товару, згідно заявки покупця.

Водночас, позивачем, як постачальником товару за договором, не надано належних та допустимих в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказів направлення та отримання відповідачем рахунків-фактур до вищезазначених актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 (далі - постанова Пленуму ВГСУ №14), роз'яснено, якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент передачі товару та складання сторонами актів приймання-передачі товару (стисненого природного газу), вказаний товар вже повинен був бути оплачений відповідачем, з урахуванням умов укладеного сторонами договору, якими передбачена попередня оплата товару.

Отже, колегією суддів встановлено, що відповідачем оплачено в повному обсязі переданий позивачем товар, проте з порушенням строку, встановленого умовами договору.

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача 35592,01 грн пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ (нарахованих за періоди з 31.05.2016 - 30.06.2016 на суму боргу 103913,28 грн., 30.06.2016 - 22.07.2016 на суму боргу 106881,12 грн, 30.06.2016 - 28.09.2016 на суму боргу 114164,64 грн, 31.07.2016 - 28.09.2016 на суму боргу 315342,72 грн, 31.08.2016 - 28.09.2016 р. на суму боргу 246370,08 грн), три проценти річних у сумі 3390,18 грн (нарахованих за періоди з 31.05.2016 - 30.06.2016 на суму боргу 103913,28 грн., 30.06.2016 - 22.07.2016 на суму боргу 106881,12 грн, 30.06.2016 - 28.09.2016 на суму боргу 114164,64 грн, 31.07.2016 - 28.09.2016 на суму боргу 315342,72 грн, 31.08.2016 - 28.09.2016 на суму боргу 246370,08 грн), 41247,18 грн пені в розмірі 0,1% та 30065,52 грн штрафу в розмірі 7% (нарахованих за періоди з 31.05.2016 - 30.06.2016 на суму боргу 103913,28 грн., 30.06.2016 - 22.07.2016 на суму боргу 106881,12 грн, 30.06.2016 - 28.09.2016 на суму боргу 114164,64 грн, 31.07.2016 - 28.09.2016 на суму боргу 315342,72 грн, 31.08.2016 - 28.09.2016 на суму боргу 246370,08 грн).

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 вказаної статті).

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 9.2 договору передбачено, що у разі виникнення заборгованості перед постачальником, покупець сплачує постачальнику, крім суми заборгованості, ще й пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який нараховується пеня, від загальної суми заборгованості за кожний день прострочення оплати.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розрахунком пені та вважає, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 34716,29 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 875,72 грн необхідно відмовити.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних у розмірі 3390,18 грн.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розрахунком 3% річних та вважає, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 3317,29 грн. В частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних в розмірі 72,89 грн необхідно відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 41247,18 грн пені в розмірі 0,1% та 30065,52 грн штрафу в розмірі 7% суд зазначає наступне.

У наданих суду першої інстанції поясненнях, позивач навів нормативно-правове обґрунтування вищевказаних позовних вимог та зазначив, що право вимагати стягнення з відповідача пені в розмірі 0,1% та штрафу в розмірі 7% від вартості несвоєчасно оплаченого товару надане йому законом, а саме ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

В пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 роз'яснено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

З огляду на те, що позивач просить стягнути 41247,18 грн пені в розмірі 0,1% та 30065,52 грн штрафу в розмірі 7% за порушення відповідачем саме грошового зобов'язання, вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, а тому відхиляються судом.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 20.12.2016 у справі №910/18896/16 - без змін.

2. Матеріали справи №910/18896/16 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді М.Л. Яковлєв

Л.В. Чорна