ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2017 р. Справа № 922/1988/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Фоміна В. О.

при секретарі Курченко В.А.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність №14-88 від 18.04.2014),

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність від 23.02.2017), ОСОБА_3 (довіреність від 20.09.2012),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №340 Х/2) та апеляційну скаргу позивача (вх. №450 Х) на рішення господарського суду Харківської області від 17.01.2017 у справі № 922/1988/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ,

до Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5", с. Подвірки Дергачівського району Харківської області

про стягнення 215986969,02 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до ПАТ "Харківська ТЕЦ - 5" (відповідача), в якому просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 102588503,36 грн., штраф у розмірі 45804866,32 грн., 3% річних в розмірі 6470597,38 грн. та 61123001,96 грн. збитків від інфляції за неналежне виконання ПАТ "Харківська ТЕЦ - 5" зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу № 85/15-ПР від 19.12.2014, а також покласти на відповідача понесені витрати зі сплати судового збору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 17.01.2017 (суддя Денисюк Т.С.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, у розмірі 61123001,96 грн., 3% річних у розмірі 6470597,38 грн., а також суму судового збору в розмірі 206700,00 грн. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 102588503,36 грн. та штрафу в розмірі 45804866,32 грн. - відмовлено.

Відповідач, ПАТ "Харківська ТЕЦ - 5", із рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 61123001,96 грн. та 3% річних у розмірі 6470597,38 грн., провадження у справі в цій частині припинити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що спірні суми інфляційних втрат та відсотків річних є списаними з 30.11.2016 у відповідності до приписів Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 року №1730-VIIІ, а відтак, станом на дату прийняття оскаржуваного рішення предмет спору був відсутній.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.02.2017 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження. Розгляд скарги призначено на 23.02.2017. Запропоновано учасникам процесу надати суду апеляційної інстанції: відповідачу - письмові пояснення з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження фактів, викладених в апеляційній скарзі, позивачу - відзив на апеляційну скаргу з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження своїх заперечень.

Позивач, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", із даним рішенням також не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення місцевого господарського суду, порушення і неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у стягненні пені в розмірі 102588503,36 грн. та 7% штрафу в розмірі 45804866,32 грн., прийняти в цій частині нове рішення, за яким стягнути з відповідача на користь позивача вказані суми, в іншій частині рішення суду залишити без змін; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що штрафні санкції нараховані позивачем на поточні зобовязання боржника, на які дія мораторію не розповсюджується.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.02.2017 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження. Розгляд скарги призначено на 23.02.2017 до спільного розгляду з апеляційною скаргою відповідача. Запропоновано учасникам процесу надати суду апеляційної інстанції: позивачу - письмові пояснення з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження фактів, викладених в апеляційній скарзі, відповідачу - відзив на апеляційну скаргу з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження своїх заперечень.

23.02.2017 від відповідача через канцелярію суду (вх. №2042) надійшли пояснення по суті апеляційної скарги. Від позивача додаткових пояснень не надано.

Присутні у судовому засіданні представники позивача та відповідача підтримали доводи своїх апеляційних скарг та заперечували проти задоволення апеляційних скарг іншої сторони.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні. Присутні в судовому засіданні представники сторін проти закінчення розгляду апеляційної скарги не заперечували.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційних скаргах доводи сторін, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам та повторно розглянувши справу в межах ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Предметом позовних вимог позивача є стягнення з відповідача пені в розмірі 102588503,36 грн., штрафу в розмірі 45804866,32 грн., 3% річних в розмірі 6470597,38 грн. та 61123001,96 грн. збитків від інфляції, які нараховані за неналежне виконання (порушення строків оплати) ПАТ "Харківська ТЕЦ - 5" зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу № 85/15-ПР від 19.12.2014, які виникли протягом січня-лютого, вересня-грудня 2015 року (станом на час подання позову 17.06.2016 заборгованість за природний газ погашена повністю).

При первісному розгляді даної справи ухвалою господарського суду Харківської області від 16.08.2016 провадження у справі №922/1988/16 було припинено на підставі п.1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки даний спір відноситься до майнових спорів з вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, а тому такий спір підлягає розгляду господарським судом, у проваджені якого перебуває справа про банкрутство.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2016 ухвалу господарського суду Харківської області у справі №922/1988/16 було скасовано, справу передано на розгляд до господарського суду Харківської області.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.11.2016 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.09.2016 у справі №922/1988/16 залишено без змін.

При цьому, судом касаційної інстанції в постанові зазначено, що судом першої інстанції було помилково припинено провадження у справі, оскільки позов у даній справі подано після порушення провадження у справі про банкрутство відповідача, однак, до визнання його банкрутом, а вимоги позивача носять характер поточних, оскільки ґрунтуються на зобовязаннях за договором від 2014 року та виникли після порушення провадження у справах про банкрутство, та такі вимоги мають розглядатися у позовному провадженні господарським судом.

Зважаючи на приписи ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України щодо того, що вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, господарським судом першої інстанції даний спір розглянутий в порядку позовного провадження та прийнято оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Як свідчать матеріали справи, вірно встановлено місцевим господарським судом та не заперечується сторонами, 19.12.2014 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 85/15-ПР, відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України, а відповідач зобовязався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору. Строк дії договору з 01.01.2015 до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за газ - до повного погашення заборгованості.

П. 1.2. договору передбачено, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб та покупець є кінцевим споживачем.

Сторонами погоджено порядок та строки передачі та розрахунків за поставлений товар, а також можливість стягнення крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми прострочення платежу, а понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу (п. 6.1 цього договору).

В подальшому між сторонами укладено декілька додаткових угод до договору.

Судом першої інстанції також вірно встановлено, що позивач протягом січня - лютого, вересня - грудня 2015 року поставив відповідачу імпортований природний газ на загальну суму 874404 258,52 грн. Факт поставки газу підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними представниками та скріпленими печатками сторін без будь-яких зауважень та заперечень (арк. с. 32-37), що також не заперечується відповідачем.

Однак, оплата за прийнятий газ відповідачем здійснювалась з порушенням встановлених у договорі строків, внаслідок чого позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі в розмірі 102588503,36 грн., штраф в розмірі 45804866,32 грн., 3% річних в розмірі 6470597,38 грн. та суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів в розмірі 61123001,96 грн.

Обставини щодо стягнення зазначеної заборгованості стали підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, нарахована сума пені, штрафу, інфляційних втрат та відсотків річних є арифметично та методологічно вірною. Відповідач не заперечує ані факту прострочення оплати заборгованості, ані правильності здійснення розрахунків. Разом з тим, відповідач вважає, що відповідні нарахування не можуть бути стягнуті в силу приписів закону, з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі.

Надаючи оцінку доводам сторін та фактичним обставинам справи при вирішенні питання щодо стягнення з відповідача неустойки, з урахуванням приписів ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525, 526, 530, 610 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, як підтверджено наявними у справі доказами, ухвалою господарського суду Харківської області від 16.12.2002 за заявою ВАТ "АТП-16351" порушено провадження у справі №23/75-02 про банкрутство ДП "Харківська ТЕЦ-5" (ухвалою суду від 12.01.2011 у даній справі змінено найменування боржника на ПАТ "Харківська ТЕЦ-5") та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Провадження у справі №Б-23/75-02 на момент розгляду господарським судом Харківської області справи №922/1988/16 триває.

В силу п.1-1 ч.1 Розділу Х "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції чинній з 19.01.2013) положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Оскільки справу про банкрутство відносно відповідача було порушено 16.12.2002, то до правовідносин сторін застосовуються положення Закону України від 14.05.1992 № 2343-ХІІ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у редакції 1999 року.

Матеріали справи також свідчать, що позивач є поточним кредитором, оскільки спірні вимоги до боржника виникли після порушення провадження у справі про банкрутство. Відповідний факт жодною із сторін не оспорюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію (ст. 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто, як вірно встановлено місцевим господарським судом, наведена норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення.

Виходячи зі змісту Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 12.03.2013 у справі № 3-71гс12 та у постанові від 01.10.2013 у справі № 3-27гс13.

Як вбачається із апеляційної скарги, позивач стверджує, що дія мораторію не поширюється на поточні вимоги кредиторів, при цьому посилається на постанову Верховного Суду України від 06.01.2007. Відповідні докази не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки відповідна постанова прийнята у адміністративній справі. В той же час, наведені вище постанови Верховного Суду України прийняті у господарських справах та значно пізніше (у 2013 році).

Таким чином, оскільки відносно ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" (відповідача у даній справі) було порушено провадження у справі про банкрутство та позивачем не наведено спеціальних норм законодавства, які б надавали йому право на стягнення штрафних санкцій, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не має права на стягнення пені та штрафу, нарахованих під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 102588503,36 грн. та штрафу в розмірі 45804866,32 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні цієї частини позовних вимог, а відтак, апеляційна скарга позивача є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Стосовно іншої частини позовних вимог та вимог апеляційної скарги відповідача: як вбачається із матеріалів справи, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції посилався на те, що на відповідача не розповсюджується дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 №1730-VIIІ, оскільки станом на момент розгляду справи відсутнє рішення керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, або уповноваженої ним посадової особи про включення або про відмову у включенні Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ - 5" до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, про що свідчить також відсутність на даний час механізму формування реєстру підприємств.

Відповідач не заперечує наведених судом обставин про відсутність відповідного рішення, однак, вважає, що такого рішення відносно нього і не може бути прийнято, оскільки воно приймається стосовно суми основного боргу, яка відповідачем погашена ще до прийняття названого вище закону. Відтак, на думку відповідача, спірні суми нарахувань мають бути списані за відсутності такого рішення, в силу приписів ч. 3 ст. 7 названого вище закону.

Надаючи оцінку доводам сторін та висновкам суду першої інстанції стосовно цієї частини позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

30 листопада 2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Відповідно до статті 2 вказаного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно з частиною 3 статті 7 Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом, отже до набрання чинності цим Законом.

Наведені вище положення Закону передбачають, що у такому випадку неустойка (пеня), інфляційні та проценти річних не нараховуються.

Як свідчать матеріали справи, позовна заява у даній справі була подана до суду першої інстанції у червні 2016 року та відповідні нарахування були здійснені саме до цієї дати (зважаючи на факт погашення суми основного боргу до подання позову).

Тобто, предметом спору є інфляційні нарахування та 3% річних, нараховані на основну заборгованість за спожитий в 2015 році природний газ, вказана заборгованість за який була у повному обсязі погашена відповідачем 15.03.2016 (останній платіж).

Отже, хоча на момент звернення із позовом до суду у позивача було право вимагати у відповідача сплатити інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасну оплату спожитого природного газу, однак у зв'язку з набуттям чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" таке право скасовано під час провадження у справі в силу даного Закону.

Оскільки предмет спору на час прийняття оскаржуваного рішення (17.01.2017) був відсутній, то згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд першої інстанції повинен був припинити провадження у справі.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача та висновки місцевого господарського суду стосовно того, що відповідач не включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, оскільки на даний час реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості не сформований Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів зазначає, що дійсно, на час розгляду справи як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції відповідний реєстр не сформований. Однак, виходячи із системного аналізу положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", формування відповідного реєстру здійснюється відносно підприємств, які мають заборгованість.

Як встановлено під час розгляду даної справи, відповідач не має заборгованості, оскільки вона була погашена на час подання позову. Таким чином, застосуванню до даних спірних правовідносин підлягають положення п. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", які встановлюють, що неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Отже, додаткові умови для списання сум інфляційних нарахувань та відсотків річних при відсутності кредиторської заборгованості на день набрання чинності законом, не вимагаються.

За таких обставин, оскаржуване рішення в частині стягнення суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів в розмірі 61123001,96 грн. та 3% річних в розмірі 6470597,38 грн. підлягає скасуванню, оскільки його прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми можливе, зокрема, в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 3 статті 103, пунктом 4 частини 1, частиною 2 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ - 5" задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 17.01.2017 у справі №922/1988/16 в частині стягнення суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів в розмірі 61123001,96 грн. та 3% річних в розмірі 6470597,38 грн., скасувати та в цій частині прийняти нове рішення, яким провадження у справі припинити.

В іншій частині (в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 102588503,36 грн. та штрафу в розмірі 45804866,32 грн.) рішення залишити без змін.

Повний текст постанови складено 28.02.17

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Фоміна В. О.