ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.02.2017 Справа № 905/3546/16

за позовом Слов'янської місцевої прокуратури, м. Слов'янськ, Донецька область

до Святогірської міської ради, м. Святогірськ, Донецька область,

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Святогірськ, Донецька область

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору недійсним, повернення земельної ділянки та приведення її у належний стан.

Суддя Говорун О.В.

Представники:

від позивача (прокурор) - не з'явився;

від відповідача 1 - ОСОБА_2, довіреність № 191/02-31 від 10.02.2017;

від відповідача 2 - не з'явився.

Слов'янська місцева прокуратура (далі - прокурор) звернулась до господарського суду Донецької області з позовом до Святогірської міської ради (далі - відповідач1) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач2) про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору недійсним, повернення земельної ділянки та приведення її у належний стан.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що рішенням відповідача1 від 31.01.2014 №13-XLIV-6 було затверджено відповідачу2 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для розташування тимчасової споруди, надано відповідачу 2 в обмежене платне користування на умовах особистого строкового сервітуту терміном на 5 років земельну ділянку та зобов'язано укласти договір особистого строкового сервітуту. В подальшому між відповідачами був укладений договір особистого строкового сервітуту від 08.02.2014, відповідно до якого відповідачу2 встановлений земельний сервітут. Однак, на думку прокурора, в даному випадку відповідачі мали укладати договір оренди земельної ділянки, отже сторонами договору вчинений удаваний правочин, у зв'язку з чим до таких правовідносин належить застосовувати законодавство про оренду землі. Всупереч вимогам ст.124 Земельного кодексу України, земельна ділянка була передана в користування без проведення торгів. З огляду на викладене, прокурор звернувся до суду з зазначеними позовними вимогами.

Відповідач1 у відзиві на позовну заяву заперечив щодо задоволення позовних вимог та зазначив, що відповідачу2 в інший спосіб задовольнити потреби неможливо (надання екскурсійних послуг), оскільки земельна ділянка знаходиться в безпосередній близькості до водного об'єкту, а діючим законодавством не передбачено правових підстав для надання цієї земельної ділянки в користування чи власність. Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Святогірської міської ради, затверджений рішенням органу місцевого самоврядування, яке є чинним та підлягає, в силу приписів Закону України «Про місцеве самоврядування», обов'язковому застосуванню. Саме на підставі зазначеного рішення відповідачу2 був встановлений земельний сервітут.

Відповідач 2 у судове засідання не з'явився, відзив на позов не надав, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, тому справу, на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Суд, заслухавши прокурора та відповідача1, дослідивши письмові докази у судовому засіданні, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

31.01.2014 Святогірською міською радою прийнято рішенням «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1» №13-XLIV-6, відповідно до якого затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ФОП ОСОБА_1 для розташування тимчасової споруди по вул. Набережна в м. Святогірськ та надано ФОП ОСОБА_1 в обмежене платне користування на умовах особистого строкового сервітуту терміном на п'ять років земельну ділянку площею 0,0422 га, кадастровий номер НОМЕР_2 для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1 із земель житлової та громадської забудови комунальної власності Святогірської міської ради (а.с.20).

08.02.2014 між відповідачами був укладений договір особистого строкового сервітуту №60 (далі - договір сервітуту) (а.с21-24).

Відповідно до п.1.1 договору сервітуту, власник на підставі рішення Святогірської міської ради №13-XLIV-6 «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1», встановлює особистий строковий сервітут на земельну ділянку, а сервітуарій приймає в платне користування на праві особистого строкового сервітуту земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1, площею 0,0422га, кадастровий номер НОМЕР_2.

Згідно з п.1.2 договору сервітуту, вид права земельного сервітуту - розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до п.1.3 договору сервітуту, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 148577грн76коп.

Особистий строковий сервітут встановлюється терміном на п'ять років (п.2.1 договору сервітуту).

Плата за користування правом особистого строкового сервітуту вноситься землекористувачем до міського бюджету у розмірі 5% від нормативної грошової оцінки (на підставі рішення міської ради від 31.08.2011 за № 1-ХІ-6 «Про затвердження розмірів орендної плати за земельні ділянки на території Святогірської міської ради у відсотках від нормативної грошової оцінки земельних ділянок») (пункт 3.1. договір сервітуту).

Відповідно до акту приймання-передачі межових знаків на зберігання від 15.10.2013, межі земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0422га, яка надається у користування відповідачеві2 для розташування тимчасової споруди, закріплені межовими знаками у кількості 53 штук і знаходяться в кутках поворотів меж земельної ділянки у вигляді металевих штирів (а.с.27).

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 395 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 статті 404 ЦК України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Згідно з ст. 99 ЗК України (в редакції на час прийняття рішення №VI/81-16), власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Таким чином, виходячи з системного аналізу вказаних норм, право земельного сервітуту є правом саме обмеженого використання чужої земельної ділянки (ділянок), що надається особі, яка вимагає його встановлення від власника (володільця) цієї земельної ділянки для обслуговування своєї земельної ділянки або іншій конкретно визначеній особі. Суб'єктами, що мають право вимагати встановлення земельного сервітуту, є власники або землекористувачі земельних ділянок.

Земельний сервітут може бути встановлений лише для задоволення певних потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом, ніж встановлення сервітуту.

Відповідачами не доведено неможливість задоволення потреб в користуванні земельною ділянкою іншим способом, ніж встановлення сервітуту.

Також, договором земельного сервітуту не встановлено жодних обмежень у використанні чужої земельної ділянки.

Суд не приймає доводи відповідача1 щодо неможливості задовольнити потреби відповідача1 в інший спосіб, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЗК України (в редакції на час прийняття рішення №VI/81-16), до земель водного фонду належать землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм.

Згідно з ч.4 ст. 59 ЗК України (в редакції на час прийняття рішення №VI/81-16), громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об'єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об'єктів портової інфраструктури та інших об'єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом.

Порядок передачі земельних ділянок в оренду визначений ст.124 ЗК України, відповідно до ч.2 якої, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Отже, виходячи з вищезазначеного, для туристичних цілей спірна земельна ділянка могла бути передана в оренду з дотриманням процедури визначеної законодавством.

За приписами ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Викладене вище свідчить, що рішення №13-XLI-6 прийняте з грубим порушенням норм земельного законодавства, а отже, вимога прокурора щодо визнання незаконним цього рішення є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Посилання відповідача, що спірне рішення прийнято на підставі рішення відповідача1, яким затверджений порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Святогірської міської ради, суд відхиляє, оскільки відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України, господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України такими вимогами є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою для укладання договору особистого строкового сервітуту №60 від 08.02.2014 було рішення №13-XLIV-6 відповідача1, а оскільки судом задоволено позов в частині визнання незаконним зазначеного рішення, то, відповідно, підлягає задоволенню і вимога прокурора про визнання договору особистого строкового сервітуту від 08.02.2014 недійсним.

Щодо позовних вимог прокурора в частині зобов'язання відповідача звільнити та повернути відповідачу1 спірну земельну ділянку, привівши її у попередній стан, суд, з урахуванням вище викладеного та виходячи з приписів ст. 216 ЦК України, також вважає цю вимогу обґрунтованою.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас, судом зазначається, що, на підставі ст. 38 ГПК України, господарський суд витребовує докази за наявності відповідного клопотання, у разі неможливості самостійно надати докази сторонами.

Згідно ч.1 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню повністю.

Суд покладає судові витрати на відповідачів в рівних частинах.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконним рішення Святогірської міської ради № 13-XLIV-6 від 31.01.2014 «Про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1».

Визнати недійсним Договір особистого строкового сервітуту № 60, укладеного 08.02.2014 між Святогірською міської радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Зобов'язати звільнити фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1)

та повернути Святогірській міській раді земельну ділянку площею 0,0422 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, привівши вказану земельну ділянку у попередній стан.

Стягнути з Святогірської міської ради Донецької області (84130, Донецька область, м.Святогірськ, вул.Героїв Сталінграду, ідентифікаційний код юридичної особи - 04053001) на користь прокуратури Донецької області (87500, Донецька область, м.Маріуполь, вул. Університетська, 6, ідентифікаційний код юридичної особи - 25707002. Реквізити: отримувач - прокуратура Донецької області; банк - Держказначейська служба України; МФО - 820172; розрахунковий рахунок - 6251) 2067грн витрат з оплати судового збору.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь прокуратури Донецької області (87500, Донецька область, м.Маріуполь, вул. Університетська, 6, ідентифікаційний код юридичної особи - 25707002. Реквізити: отримувач - прокуратура Донецької області; банк - Держказначейська служба України; МФО - 820172; розрахунковий рахунок - 6251) 2067грн витрат з оплати судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, через господарський суд, який розглянув справу.

Повний текст рішення складений 03 березня 2017 року.

Суддя О.В. Говорун