ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року Справа № 910/23198/13

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Нєсвєтової Н.М. (доповідач), Бондаря С.В., Кондратової І.Д.,
розглянувши касаційну скаргу об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Чаадаєва-2"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016
у справі№ 910/23198/13 Господарського суду міста Києва
за позовомфірми "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю
дооб'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Чаадаєва-2"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача -
"Київське автотранспортне підприємство - 13031"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача -
Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна
провизнання права власності

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_4,

відповідача: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третьої особи на стороні позивача: не з'явився,

третьої особи на стороні відповідача: не з'явився,

В С Т А Н О В И В:

Фірма "Т.М.М." у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Чаадаєва - 2" про визнання права власності.

Свої позовні вимоги мотивувало тим, що Фірма "Т.М.М." у формі Товариства з обмеженою відповідальністю є будівельною організацією і виступила генеральним підрядником будівництва житлового будинку з вбудовано - прибудованими приміщеннями на вул. Чаадаєва, 2- Б у Святошинському районі м. Києва, після введення в експлуатацію будинку взяв його на баланс для подальшого обслуговування та експлуатації. Крім того, Фірма "Т.М.М." у формі Товариства з обмеженою відповідальністю в результаті будівництва отримала у власність нежитлові приміщення, про що отримала 11.03.1998 року свідоцтво про право колективної власності на будинок з вбудовано - прибудованими приміщеннями, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва, зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 16.03.1998 року за №9148. Як зазначав Позивач, група нежилих приміщень №60 та №57 є вбудовано - прибудованими до житлового будинку нежилими приміщеннями (відокремленими від житлового фонду), побудованими саме на кошти Фірми "Т.М.М." у формі Товариства з обмеженою відповідальністю як інвестора будівництва, а тому не є спільною сумісною власністю власників квартир. За вказаних підстав, позивач просив визнати за Фірмою "Т.М.М." у формі Товариства з обмеженою відповідальністю право приватної власності на групу нежилих приміщень АДРЕСА_1 та на нежиле приміщення АДРЕСА_2

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 у справі № 910/23198/13 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 рішення місцевого господарського суду скасовано, прийнято нове рішення яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано за Фірмою "Т.М.М." у формі Товариства з обмеженою відповідальністю право власності на групу нежилих приміщень АДРЕСА_1 площею 344,60 кв.м. та на нежиле приміщення АДРЕСА_2

Не погоджуючись з постановою апеляційного суду, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Чаадаєва-2" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 19.04.1995 третя особа 1 як перший учасник та позивач як другий учасник уклали договір про сумісну діяльність № 19/95 (а.с. 129-131 т. 3), в якому дійшли згоди щодо сумісних дій для будівництва "під ключ" монолітного житлового будинку загальною площею 5 009 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 з всією інженерно та соціально-побутовою інфраструктурою.

У пунктах 1.3, 1.4 вказаного договору сторонами визначено, що ведення спільних справ доручається позивачу, який вправі на підставі цього договору проводити від свого імені юридичні та фактичні дії, необхідні для здійснення спільної мети; позивач вправі залучати на пайових засадах до участі у будівництві інших осіб.

В розділі ІІ зазначеного договору сторонами погоджені вклади учасників:

- третя особа 1 проводить вклад у сумісну діяльність у вигляді транспортних послуг, будівельних робіт, незавершеного будівництва та визначеного обладнання;

- позивач проводить вклад у вигляді грошових коштів.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що внаслідок будівництва за договором про сумісну діяльність № 19/95 позивач побудував 18-поверховий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями, який розташований в місті Києві за адресою: АДРЕСА_2, при чому до вказаного будівництва позивачем залучались кошти фізичних осіб, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія додаткової угоди № 5 від 27.08.1997 (а.с. 101 т. 2), укладеної позивачем з ОСОБА_5.

Актом про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, зареєстрованим Управлінням держархбудконтролю м. Києва №380 від 30.12.1997 (а.с. 44-46 т. 1), спірний житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями прийнято в експлуатацію, замовник будівництва - третя особа 1, генпідрядник - позивач.

Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва відповідачу видано свідоцтво серія ЖБ №3 від 11.03.1998 (а.с. 36 т. 1) про право власності на житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями, з якого слідує, що позивачу на праві колективної власності належить житловий 18-поверховий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями площею 7 156,0 кв.м, який розташований в місті Києві за адресою: АДРЕСА_2.

Зі змісту вказаного свідоцтва слідує, що воно видано на підставі Тимчасового порядку видачі свідоцтва про право власності, угоди про сумісну діяльність від 19.04.1995 №19/95, додаткової угоди від 05.03.1997 № 1, акту передачі від 25.02.98, листа третьої особи 1 від 25.02.98 № 139.

З огляду на видачу вказаного свідоцтва, Київським міським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення, яке зареєстровано 16.03.1998 за реєстровим №9148.

З жовтня 1998 року проводилась реєстрація права власності на квартири як окремі об'єкти нерухомого майна на підставі свідоцтв про право власності, виданих Київською державно адміністрацією та Ленінградською райадміністрацією народних депутатів м. Києва, що підтверджується листом Київського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 32059 (И-2012) від 29.08.2012 (а.с. 96-97 т.2) і на даний час квартири у будинку АДРЕСА_2 зареєстровані за фізичними особами, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 124-136 т. 2).

Рішенням Установчих зборів об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 оформленого протоколом № 3 від 15.12.1999, мешканці спірного житлового будинку створили Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Чаадаєва-2" (відповідач), яке зареєстровано в установленому чинним законодавством порядку (а.с. 61-78 т. 1).

З огляду на створення відповідача спірний житловий будинок передано з балансу позивача (як обслуговуючої організації) на баланс відповідача як ОСББ, про що свідчить наявна в матеріалах копія акту № 2 приймання-передачі житлового комплексу з балансу на баланс, складеного 01.11.2012 уповноваженими представниками сторін (а.с. 47-50 т. 1).

Правовий режим спірного майна при цьому визначений не був.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить визнати за ним право власності на групу нежилих приміщень АДРЕСА_1 площею 344,60 кв.м. та на нежиле приміщення АДРЕСА_2

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем, після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію, не було проведено державної реєстрації права власності на спірні нежилі приміщення, в той час як нормами ст. 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення, оскільки таке право власності виникає на підставі державної реєстрації згідно норм діючого законодавства, тобто, фактично, до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна, а законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про встановлення факту відсутності набуття позивачем права власності на спірні об'єкти, що є основоположним при розгляді справ про визнання спірного права на новобудову, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для захисту такого права в судовому порядку.

Скасовуючи рішення місцевого господарського суду та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції вказав на те, що Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва позивачу видано свідоцтво серія ЖБ №3 від 11.03.1998 (а.с. 36 т. 1) про право власності на житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями, з якого слідує, що відповідачу на праві колективної власності належить житловий 18-поверховий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями площею 7 156,0 кв.м, який розташований в місті Києві за адресою: АДРЕСА_2. Доказів того, що спірні приміщення не входять до вказаного майна, матеріали справи не містять. Жодних заперечень з приводу належності позивачу спірних приміщень з боку третьої особи 1 як замовника будівництва спірного будинку матеріали справи також не містять, при тому, що за умовами укладеного між позивачем та третьою особою 1 договору про сумісну діяльність № 19/95 саме на позивача покладено ведення спільних справ, який вправі на підставі цього договору проводити від свого імені юридичні та фактичні дії, необхідні для здійснення спільної мети. Отже апеляційний суд дійшов висновку, що спірні приміщення не відносяться до допоміжних, а тому не перебувають у спільній сумісній власності спільного майна багатоквартирного будинку, з огляду на що правові підстави для твердження про наявність права відповідача на це майно відсутні.Крім того, апеляційний суд зазначив, що наявними матеріалами справи підтверджується факт проведення позивачем фінансування будівництва спірного майна,тому вимоги позивача про визнання за ним права власності на групу нежилих приміщень АДРЕСА_1 площею 344,60 кв.м. та на нежиле приміщення АДРЕСА_2 площею 43,7 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновком апеляційного господарського суду виходячи з наступного.

Згідно зі ст.321 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 331 ЦК України:

- право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна);

- якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації;

- якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем, після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію, не було проведено державної реєстрації права власності на спірні нежилі приміщення.

Але апеляційний господарський суд правомірно вказав на те, що Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва позивачу видано свідоцтво серія ЖБ №3 від 11.03.1998 (а.с. 36 т. 1) про право власності на житловий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями, з якого слідує, що відповідачу на праві колективної власності належить житловий 18-поверховий будинок з вбудовано-прибудованими приміщеннями площею 7 156,0 кв.м, який розташований в місті Києві за адресою: АДРЕСА_2.Доказів того, що спірні приміщення не входять до вказаного майна, матеріали справи не містять. Жодних заперечень з приводу належності позивачу спірних приміщень з боку третьої особи 1 як замовника будівництва спірного будинку матеріали справи також не містять, при тому, що за умовами укладеного між позивачем та третьою особою 1 договору про сумісну діяльність № 19/95 саме на позивача покладено ведення спільних справ, який вправі на підставі цього договору проводити від свого імені юридичні та фактичні дії, необхідні для здійснення спільної мети.

При цьому суд апеляційної інстанції посилається на висновок експерта за результатами призначеної судом першої інстанції (ухвала від 13.02.2014 у цій справі) судової будівельно-технічної експертизи №2392/2393/14-43 від 20.02.2015 (а.с. 220-262 т.1), складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, яким серед іншого, встановлено, що:

- приміщення групи АДРЕСА_2, що розташовані на першому поверсі основної 18-ти поверхової житлової багатоквартирної частини (літера А) будинку АДРЕСА_2 мають загальну площу 43,7 кв.м. і не відносяться до допоміжних приміщень даного будинку;

- приміщення групи АДРЕСА_1, що розташовані в підвалі двоповерхової нежитлової прибудови (літера А-1) та в підвалі основної частини (літера А) будинку АДРЕСА_2 мають загальну площу 344,6 кв.м. і не відносяться до допоміжних приміщень основної 18-ти поверхової житлової багатоквартирної частини (літера А) даного будинку.

Будь-яких підстав відхилити висновок судового експерта не має, тому колегія суддів погоджується з апеляційним господарським судом стосовно прийняття до уваги висновки експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №2392/2393/14-43 від 20.02.2015 року, який був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку або за відмову від дачі висновку (п. 1 ст. 384,п. 1 ст. 385 КК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції правомірно дійшов висновку, що спірні приміщення не відносяться до допоміжних, а відтак, не перебувають у спільній сумісній власності спільного майна багатоквартирного будинку, з огляду на що правові підстави для твердження про наявність права відповідача на це майно відсутні.

Що стосується доказів проведення саме позивачем фінансування будівництва спірного майна слід вказати наступне.

- за умовами укладеного між позивачем та третьою особою 1 договору про сумісну діяльність № 19/95, саме позивач проводить вклад у сумісну діяльність у вигляді грошових коштів;

- на час реєстрації права власності на спірний будинок діяв Порядок видачі свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна, затверджений розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 1563 від 02.10.1996, згідно з яким для оформлення позивачем права власності на спірний будинок йому було необхідно подати документи, які підтверджують фінансування будівництва або реконструкції об'єкту замовником, без подання яких свідоцтво не могло бути видане, а відтак, враховуючи видачу позивачу Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок (серія ЖБ №3 від 11.03.1998), такі документи для отримання вказаного свідоцтва позивачем до Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва були подані, і доказів іншого матеріали справи не містять;

- матеріали справи не містять і доказів того, що будь-яка особа, в тому числі члени ОСББ (враховуючи, що спірні приміщення не відносяться до спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку - примітка), інвестувала кошти у будівництво спірних нежитлових приміщень і що будь-яка особа, окрім відповідача, на законних підставах вважає спірне майно своєю власністю;

- з наявної в матеріалах справи копії додаткової угоди № 5 від 27.08.1997 до договору про сумісну діяльність № 19/95 укладеної позивачем та ОСОБА_5 (а.с. 101 т. 2), слідує, що вказана особа інвестувала грошові кошти в будівництво спірного будинку з метою отримання у власність квартири № 17 у спірному будинку.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку, що саме позивачем здійснювалося фінансування будівництва спірного майна, тому за останнім слід визнати право власності на спірні об'єкти.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного та обґрунтованого висновку про повне задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на спірні об'єкти.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційних скарг не спростовують висновків апеляційного господарського суду та не впливають на них, а тому підстави для її задоволення і скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016, ухваленої з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального законодавства, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Чаадаєва-2" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 у справі № 910/23198/13 - без змін.

Головуючий Н. Нєсвєтова
Судді: С. Бондар
І. Кондратова