РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2017Справа №910/18526/16

За позовомЕтада Спрінт Лімітед (Etada Sprint Limited)
доПублічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»
провизнання недійсними додаткових угод
Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

від позивача:Козаченко І.В., Цигарьов О.О.
від відповідача:Охріменко О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Етада Спрінт Лімітед (Etada Sprint Limited) (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - відповідач) про визнання недійсними додаткових угод №3 від 19.01.2015, №4 від 29.01.2015, №5 від 29.01.2015 до Зовнішньоекономічного контракту №ЕХР031114-1 від 03.11.2014, у зв'язку з тим, що вони були підписані від імені позивача особою, яка не була уповноважена на їх укладення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2016 порушено провадження у справі №910/18526/16 та призначено її до розгляду на 10.11.2016.

08.11.2016 відповідачем через відділ діловодства суду було подано заяву про припинення провадження по справі, яка мотивована тим, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки у Зовнішньоекономічному контракті №ЕХР031114-1 від 03.11.2014 міститься арбітражне застереження.

В судовому засіданні від 10.11.2016 оголошено перерву до 17.11.2016.

17.11.2016 відповідач подав через відділ діловодства Господарського суду міста Києва клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

В судове засідання 17.11.2016 представник позивача з'явився, подав клопотання про доручення документів до матеріалів справи, проти задоволення заяви відповідача про припинення провадження по справі заперечував та просив відмовити у її задоволенні.

Представник відповідача в судове засідання 17.11.2016 з'явився, підтримав свою заяву про припинення провадження по справі та просив її задовольнити в повному обсязі.

Вказана заява мотивована тим, що оскільки в п. 16.2 Зовнішньоекономічного контракту №ЕХР031114-1 від 03.11.2014 передбачено, що всі спори, які виникають між сторонами за даним контрактом повинні розглядатись Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово-промисловій палаті України, провадження у даній справі підлягає припиненню на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд відмовив у задоволенні заяви відповідача про припинення провадження у справі з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.

У пункті 16.2 Зовнішньоекономічного контракту №ЕХР031114-1 від 03.11.2014 встановлено, що у випадку неможливості врегулювання спору шляхом переговорів, сторони дійшли згоди, що будь-які спори, які можуть виникнути по даному контракту або у зв'язку з ним, повинні бути врегульовані та вирішені шляхом арбітражу у Міжнародному комерційному арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті України (МКАС при ТППУ) в м. Києві, в складі одного арбітра. Арбітражні процедури проводяться відповідно до Регламенту МКАС при ТППУ. Всі процеси арбітражного розгляду повинні проводитись українською мовою.

Предметом позову у справі є визнання недійсними додаткових угод №3 від 19.01.2015, №4 від 29.01.2015, №5 від 29.01.2015 до Зовнішньоекономічного контракту №ЕХР031114-1 від 03.11.2014.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися: спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв'язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном, а також спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об'єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб'єктами права України.

Можливість передачі державою на розгляд третейських судів спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин визнана зарубіжною практикою, заснованою, в тому числі, на міжнародному праві. Загальні засади арбітражного розгляду цих спорів визначені Європейською конвенцією про зовнішньоторговельний арбітраж від 21.04.1961 та рекомендовані державам Арбітражним регламентом Комісії ООН з права міжнародної торгівлі (ЮНСІТРАЛ) від 15.06.1976.

Пунктом 2 частини 2 статті 6 Європейської конвенції про зовнішньоторговельний арбітраж передбачено, що суд, в якому порушено справу, може не визнати арбітражну угоду, якщо за законом його країни спір не може бути предметом арбітражного розгляду.

Пунктом 3 статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З огляду на висновки Конституційного Суду України наведені у його рішенні від 10.01.2008 у справі №1-3/2008 (№1-рп/2008) (справа про завдання третейського суду), згідно чинного законодавства певне питання вирішується «судом», «у судовому порядку», «на підставі рішення суду» слід вважати, що йдеться про державні суди.

До аналогічного правового висновку прийшов Вищий господарський суд України у постанові від 21.06.2010 у справі №1/5пд.

Наведене також підтверджується наданим у статті 2 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» визначенням поняття «суд», відповідно до якого це відповідний орган судової системи держави, на відміну від поняття «третейський суд» - одноособовий арбітр або колегія арбітрів.

Враховуючи викладене та з огляду на умови ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України виключно державними судами розглядаються спори щодо визнання правочину недійсним.

Вказані висновки суду цілком відповідають правовій позиці Верховного Суду України, наведеній у листі від 11.02.2009 «Практика застосування судами Закону України «Про третейські суди».

Так, у вказаному листі Верховний Суд України зазначив, що згідно з п. 7 ст. 6 Закону N1701-IV третейські суди не можуть розглядати справи, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України. Таким чином, якщо згідно з положеннями чинного законодавства певне питання вирішується "судом", "у судовому порядку", "на підставі рішення суду" тощо, слід вважати, що йдеться про державні суди. Отже, відповідні питання не підлягають розгляду у третейських судах. Таким чином, виключно державними судами розглядаються справи щодо землі (відповідно до положень Земельного кодексу України (далі - ЗК), зокрема ч. 2 ст. 158 ЗК, за якою виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей); щодо визнання правочину дійсним або недійсним (відповідно до положень ЦК (зокрема, ч. 2 ст. 218, ч. 3 ст. 215 та ін.); щодо житла (відповідно до положень Житлового кодексу України (зокрема ст. 109 цього Кодексу); щодо самочинного будівництва (відповідно до положень ЦК (зокрема, ст. 376) тощо. Керуючись цим, при розгляді справ про видачу виконавчого документа на рішення третейського суду щодо таких питань, суди мають відмовляти у видачі виконавчого документа на рішення третейського суду на підставі п. 2 ч. 6 ст. 56 Закону N1701-IV.

Крім того, Пунктом 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. За результатами дослідження чинності і дійсності арбітражної угоди господарський суд вирішує питання щодо необхідності і можливості припинення провадження по справі і направлення сторін до арбітражу.

Господарський суд, відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, порушує справи (у тому числі) за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Аналіз зазначених вище норм дає підстави вважати, що у господарському суді може бути розглянуто спір між сторонами і при наявності арбітражної угоди, узгодженої сторонами у відповідному договорі, але з урахуванням вимог ч. 1 ст. 8 вказаного Закону.

В той же час, рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 визначено, що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду за захистом своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду (арбітражу), крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, та спорів, передбачених п. 4 ч. 1 цієї статті.

Передбачену ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України згоду сторін спору щодо передання спору на розгляд третейського суду (арбітражу) не можна розглядати як відмову від права звернення до господарського суду за захистом права чи охоронюваного законом інтересу, адже це суперечило б задекларованими в ст. 55 Конституції України принципам судового захисту прав і свобод людини і громадянина, відповідно до яких кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, а також принципам, передбаченим в ст. 8 Конституції України щодо гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України. (Принципи про які йдеться в ст. 55 Конституції України, відповідно до ч. 4 п. 1 рішення Конституційного Суду України від 10.01.2008, № 1-рп/2008 «У справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування" Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду)»), стосуються не лише судового захисту прав і свобод людини і громадянина, а й юридичних осіб).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (пп. 4.1 п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 р. за N 15-рп/2004).

Гарантуючи судовий захист з боку держави, норми Конституції України визнають право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів реалізації вказаного права є звернення до третейського суду (арбітражу), який не віднесено до судів загальної юрисдикції, але який є недержавним незалежним органом захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері цивільних і господарських відносин.

Водночас, відповідно до положень ч. 2 ст. 124 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (чинного, на момент прийняття рішення у даній справі), ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; угода про відмову від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці 7 статті 2, статті 3 Закону України «Про третейські суди», є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України.

Тобто, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. У зв'язку з викладеним у сторін існує виключно правова можливість, а не обов'язок звертатись до третейського суду. При цьому обмеження права звернення до господарського суду не допускається.

Відсутність взаємної згоди саме сторін спору на вирішення спору комерційним судом (арбітражем), незалежно від попередньої домовленості про це, виключає можливість розгляду спору таким судом.

Більш того, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру. На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб". Встановлюючи такі правила, Договірна держава користується певною свободою розсуду. Попри те, що остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції належить Суду, він не повинен підміняти оцінку, зроблену національними органами, будь-якою іншою оцінкою того, що має бути найкращою стратегією у цій сфері. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Наталія Михайленко проти України, no. 49069/11, від 30.05.2013 р.).

Суд нагадує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

З огляду на викладене, судом було відмовлено у задоволенні заяви відповідача про припинення провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 17.11.2016 оголошено перерву до 29.11.2016 у зв'язку з задоволенням усного клопотання представника відповідача про оголошення перерви у судовому засіданні.

17.11.2016 відповідач подав через відділ діловодства Господарського суду міста Києва відзив на позовну заяву, в якому вказував на необхідність припинення провадження у даній справі з огляду на арбітражне застереження у Зовнішньоекономічному контракті №ЕХР031114-1 від 03.11.2014. Крім того, ПАТ «ДПЗКУ» зазначає, що не отримувало від позивача жодних повідомлень щодо скасування довіреності особи, яка підписувала спірні додаткові договори. Також, відповідач зазначає, що позивач підтвердив дійсність спірних додаткових договорів під час виконання Зовнішньоекономічного контракту №ЕХР031114-1 від 03.11.2014, а тому просив відмовити компанії Етада Спрінт Лімітед (Etada Sprint Limited) в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні 29.11.2016 оголошено перерву до 14.12.2016.

14.12.2016 через відділ діловодства до суду надійшли додаткові пояснення від представника позивача з доданими до них документами, в яких Етада Спрінт Лімітед вказує, що завчасно повідомило особу, яка підписала спірні додаткові угоди, про скасування довіреності у телефонному режимі та шляхом направлення на адресу представника засобами поштового зв'язку відповідного листа.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі №910/18526/16 продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 20.12.2016.

В судовому засіданні 20.12.2016 оголошено перерву до 26.12.2016.

26.12.2016 позивачем через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подано заяву про долучення документів до матеріалів справи.

26.12.2016 представником відповідача подано до відділу діловодства Господарського суду міста Києва письмові пояснення по справі, в яких відповідач вказує, що листом від 14.07.2015 Директор позивача повідомляла МКАС при ТПП України про наявність у ОСОБА_6, особи яка підписала оспорювані додаткові угоди, повноважень на представництво інтересів Етада Спрінт Лімітед у МКАС при ТПП України на підставі довіреності від 29.09.2014, а відтак дана особа була уповноважена на укладення від імені позивача спірних додаткових угод.

У судових засіданнях 26.12.2016 та 12.01.2017 оголошувались перерви до 12.01.2017 та 24.01.2017 відповідно.

24.01.2017 позивачем надано через відділ діловодства Господарського суду міста Києва письмові пояснення, згідно яких Етада Спрінт Лімітед вказує, що ОСОБА_6 був уповноважений на укладання договорів та додаткових угод до них від імені Етада Спрінт Лімітед на підставі довіреності від 29.09.2014, однак 31.12.2014 позивач скасував вказану довіреність, що підтверджується Протоколом наради директорів від 31.12.2014. Крім того, позивач зазначив, що ОСОБА_6 було видано дві довіреності від 29.09.2014: одна з яких і була скасована за наведених вище підстав, а інша - скорочена, що не надавала йому прав на вчинення від імені позивача будь-яких правочинів чи внесення змін до таких, а виключно надавала технічні повноваження для подання та отримання документів в різних установах.

В судовому засіданні 24.01.2017 оголошено перерву до 31.01.2017.

31.01.2017 відповідачем надано через відділ діловодства Господарського суду міста Києва клопотання про фіксацію судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Також відповідачем надані письмові пояснення по справі, в яких ПАТ «ДПЗКУ» вказує про наявність у ОСОБА_6 3 різних довіреностей -б/н від 29.09.2014, б/н від 12.01.2015 та б/н/1 від 29.09.2014, кожна з яких надавала останньому повноваження для підписання спірних додаткових угод. Крім того, відповідач зазначає, що про дійсність повноважень представника позивача, який підписав від імені Етада Спрінт Лімітед спірні додаткові угоди, свідчить здійснення ОСОБА_6 оплати арбітражного збору для розгляду арбітражного позову у МКАС при ТПП України. Також, представником відповідача подано до відділу діловодства Господарського суду міста Києва клопотання про призначення почеркознавчої та судово-технічної експертизи з метою з'ясування справжності підпису на кожному з цих документів, а також фактичної дати виготовлення довіреностей та листа від 17.01.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 у справі 910/18526/16 витребувано у позивача оригінали документів та відкладено розгляд справи на 21.02.2017.

17.02.2017 від представника позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надійшли пояснення по справі, в яких Етада Спрінт Лімітед заперечує проти проведення експертиз з огляду на те, що необхідність у їх проведенні відсутня.

21.02.2017 представником відповідача подано до відділу діловодства Господарського суду міста Києва клопотання про призначення судової експертизи, в якому ПАТ «ДПЗКУ» просить суд призначити почеркознавчу та судово-технічну експертизу довіреності №б/н/1 від 29.09.2014 та довіреності №б/н від 12.01.2015, виданих ОСОБА_6, та листа від 17.01.2017 з метою підтвердження або фальсифікації вказаних документів. Так, на думку відповідача, вказані документи були виготовлені нещодавно для мотивування своєї правової позиції у даній справі.

В судовому засіданні 21.02.2017 оголошено перерву до 28.02.2017.

У судове засідання 28.02.2017 представники позивача з'явились, надали пояснення по суті спору, проти клопотання відповідача про призначення судових експертиз заперечували, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання 28.02.2017 з'явився, надав пояснення по суті спору, клопотання про призначення експертиз підтримав та просив його задовольнити, проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про проведення судової почеркознавчої та технічної експертиз з огляду на те, що вказані довіреності - б/н/1 від 29.09.2014 та б/н від 12.01.2015 не стосуються предмету спору, а саме - чинності довіреності б/н від 29.09.2014, на підставі якої ОСОБА_6 було укладено спірні Додаткові угоди. Крім того, довіреність б/н від 12.01.2015 є апостильованою (тобто посвідченою уповноваженими особами та відповідними печатками, в тому числі підписом постійного секретаря Міністерства юстиції та суспільного порядку Республіки Кіпр), а відтак дата її складення та достовірність підпису директора Етада Спрінт Лімітед - ОСОБА_7 у суду не викликає сумніву. Що ж до листа директора Етада Спрінт Лімітед ОСОБА_7 від 17.01.2017, то суд зазначає, що даний лист не підтверджує та не спростовує наявність повноважень у представника позивача - ОСОБА_6 станом на січень 2015 року, оскільки у ньому йдеться про відсутність інформації про судовий спір, що розглядався у МКАС при ТПП України у лютому 2016 року, відтак необхідністю у проведенні технічної та почеркознавчої експертизи відсутні.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі №910/18526/16.

В судовому засіданні 28.02.2017 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.11.2014 між Етада Спрінт Лімітед та Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було укладено Зовнішньоекономічний контракт №ЕХР031114-1 (надалі - Контракт), який був підписаний від імені Етада Спрінт Лімітед директором ОСОБА_7, яка діє на підставі Статуту.

25.11.2014 між Етада Спрінт Лімітед та Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було укладено Додаткову угоду № 1 до Контракту, яка була підписана від імені Етада Спрінт Лімітед директором ОСОБА_7, яка діє на підставі Статуту.

10.12.2014 між Етада Спрінт Лімітед та Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було укладено Додаткову угоду № 2 до Контракту, яка була підписана від імені Етада Спрінт Лімітед директором ОСОБА_7, яка діє на підставі Статуту.

19.01.2015 між Етада Спрінт Лімітед та Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було укладено Додаткову угоду №3 до Контракту, яка була підписана від імені Етада Спрінт Лімітед ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності від 29.09.2014.

29.01.2015 між Етада Спрінт Лімітед та Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» було укладено Додаткову угоду №4 та Додаткову угоду №5 до Контракту, які були підписані від імені Етада Спрінт Лімітед ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності від 29.09.2014.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що позивач вказує на недійсність Додаткових угод №3 від 19.01.2014, №4 від 29.01.2015, №5 від 29.01.2015, укладених від імені Етада Спрінт Лімітед ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності від 29.09.2014, оскільки довіреність від 29.09.2014, була скасована 31.12.2014, що підтверджується Протоколом наради директорів Етада Спрінт Лімітед від 31.12.2014, про що ОСОБА_6 було повідомлено 31.12.2014 засобами факсимільного зв'язку та листом, який був надісланий 13.01.2015.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами ч. 4 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, згідно загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами Додаткові угоди №3 від 19.01.2014, №4 від 29.01.2015, №5 від 29.01.2015 укладені від імені Етада Спрінт Лімітед ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності від 29.09.2014.

Відповідно до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 246 ЦК України передбачено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами.

Довіреність б/н від 29.09.2014, видана ОСОБА_6 директором Етада Спрінт Лімітед ОСОБА_7, є апостильованою . Вказаною довіреністю, зокрема п. 14, було уповноважено ОСОБА_6 підписувати, виконувати та вручати будь-які правочини та інші документи, необхідні чи бажані для досягнення вищезазначеної мети або для управління і розвитку діяльності компанії. Отримувати повідомлення, листування та інші документи, адресовані компанії. Використовувати печатку компанії для виконання будь-якої із погоджених дій та операцій, визначених в даній довіреності.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 249 Цивільного кодексу України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність.

З наявного в матеріалах справи Протоколу наради директорів Етада Спрінт Лімітед від 31.12.2014, довіреність від 29.09.2014, видана ОСОБА_6, була скасована.

Позивач стверджує, що того ж дня - 31.12.2014 засобами факсимільного зв'язку повідомив ОСОБА_6 та своє представництво в Україні про скасування довіреності від 29.09.2014, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями факсового повідомлення про відправлення кореспонденції та факсового повідомлення про отримання відправленої кореспонденції.

Більше того, 13.01.2015 позивачем було направлено на адресу представника засобами потового зв'язку вказаний Протокол від 31.12.2014, в якому зазначалось про скасування довіреності від 29.09.2014, що підтверджується відміткою відділення поштового зв'язку на конверті, в якому здійснювалось відповідне міжнародне відправлення.

У своїх відзиві та письмових поясненнях відповідач вказує про недоведеність відправлення відповідного протоколу або будь-яких інших повідомлень щодо скасування довіреності, оскільки з наданих позивачем доказів не вбачається який саме документ направлявся засобами факсимільного та поштового зв'язку.

Частинами 1 та 2 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Відповідно до частини 1 статті 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Керуючись наведеними нормами процесуального законодавства, враховуючи, що відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження обставини, на які останній посилається як на підставу своїх заперечень, та враховуючи наявність в матеріалах справи письмових доказів на підтвердження здійснення відправлення Протоколу від 31.12.2014 як засобами факсимільного зв'язку, так і засобами поштового зв'язку, суд приходить до висновку про доведеність повідомлення ОСОБА_6 про відсутність у нього повноважень на представництво інтересів Етада Спрінт Лімітед на підставі довіреності б/н від 29.09.2014.

Крім того, відповідач як на підставу для відмови у позові та наявність у ОСОБА_6 повноважень на підставі довіреності від 29.09.2014 посилається на повідомлення Директора Етада Спрінт Лімітед від 14.07.2015 МКАС при ТПП України про наявність у ОСОБА_6 повноважень на представництво інтересів Етада Спрінт Лімітед у МКАС при ТПП України на підставі довіреності від 29.09.2014.

На спростування вказаних обставин, позивачем надано письмові пояснення, з доданими до них доказами, з яких вбачається, що ОСОБА_6 було видано дві довіреності від 29.09.2014: довіреність б/н від 29.09.2014 (яка була скасована відповідно до Протоколу від 31.12.2014) та довіреність/1 від 29.09.2014, згідно з якою ОСОБА_6 було уповноважено представляти інтереси Компанії в будь-якій країні перед органами вищої державної або місцевої влади, неурядовими організаціями та іншими підприємствами, інституціями, організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкування та галузевої належності, в судах України всіх рівнів щодо подання та отримання будь-якої кореспонденції, яка стосується Компанії.

Відтак, посилання на лист від 14.07.2015, згідно змісту якого Етада Спрінт Лімітед повідомляла МКАС при ТПП України про наявність повноважень у ОСОБА_6 подавати документи в Суд та отримувати всі документи, не спростовують тверджень позивача про скасування довіреності б/н від 29.09.2014 та повідомлення про скасування такої довіреності.

Отже, відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_6 повноважень на підставі довіреності б/н від 29.09.2014 на укладення від імені Етада Спрінт Лімітед додаткових угод до вже існуючих контрактів станом на 19.01.2015 та 29.01.2015.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що у ОСОБА_6 станом на дату укладення додаткових угод №3 від 19.01.2015, №4 від 29.01.2015 та №5 від 29.01.2015 були відсутні повноваження на підставі довіреності б/н від 29.09.2014 (яка зазначена у спірних Додаткових угодах) на укладення останніх.

Також, судом відхиляються доводи відповідача про схвалення позивачем спірних правочинів, оскільки статтею 241 Цивільного кодексу України передбачено, що схвалення правочину створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки для особи, лише у разі вчинення його представником з перевищенням повноважень.

Отже, стаття 241 ЦК України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також встановлює випадки й умови набуття чинності правочином, вчиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК України не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх і перевищити.

Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України №6-2612цс15 від 25.05.2016.

Оскільки у даному випадку у ОСОБА_6 станом на дати укладення спірних додаткових угод взагалі не було повноважень на їх укладення, то приписи ст. 241 ЦК України щодо наступного схвалення правочину позивачем не можуть бути застосовані.

Таким чином, враховуючи те, що О. Наколаєнко, підписуючи спірні Додаткові угоди до Контракту від імені Етада Спрінт Лімітед, не мав на те жодних повноважень, то позовні вимоги про визнання Додаткових угод №3 від 19.01.2015, №4 від 29.01.2015 та №5 від 29.01.2015 недійсними є обґрунтованими та правомірними.

Виходячи з зазначеного вище, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог Етада Спрінт Лімітед до ПАТ «ДПЗКУ» про визнання недійсними додаткових угод в повному обсязі.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати недійсною Додаткову угоду №3 від 19.01.2015 до Зовнішньоекономічного контракту №ЕХР031114-1 від 03.11.2014, укладеного між Етада Спрінт Лімітед (Etada Sprint Limited) (Themistokli Dervi 39, flat/office 103, 1066 Nicosia, Cyprus) та Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1; ідентифікаційний код 37243279).

3. Визнати недійсною Додаткову угоду №4 від 29.01.2015 до Зовнішньоекономічного контракту №ЕХР031114-1 від 03.11.2014, укладеного між Етада Спрінт Лімітед (Etada Sprint Limited) (Themistokli Dervi 39, flat/office 103, 1066 Nicosia, Cyprus) та Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1; ідентифікаційний код 37243279).

4. Визнати недійсною Додаткову угоду №5 від 29.01.2015 до Зовнішньоекономічного контракту №ЕХР031114-1 від 03.11.2014, укладеного між Етада Спрінт Лімітед (Etada Sprint Limited) (Themistokli Dervi 39, flat/office 103, 1066 Nicosia, Cyprus) та Публічним акціонерним товариством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1; ідентифікаційний код 37243279).

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1; ідентифікаційний код 37243279) на користь Етада Спрінт Лімітед (Etada Sprint Limited) (Themistokli Dervi 39, flat/office 103, 1066 Nicosia, Cyprus) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.03.2017.

Суддя Т.М. Ващенко