ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2017 р. Справа № 922/3532/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В. І. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача не зявився

третьої особи: не зявився

відповідача: ОСОБА_1 (ОСОБА_2А.) за довіреністю б/н від 05.01.2017 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "ОСОБА_3 М2", м. Харків (вх. № 213Х1) на рішення господарського суду Харківської області від 20.12.2016 р. у справі № 922/3532/16

за позовом ТОВ "ОСОБА_3 М2", м. Харків третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації, м. Харків
до ТОВ "Слобожанська пивоварня", м. Дергачі
про визнання недійсним договору оренди
ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2016 р. ТОВ "ОСОБА_3 М2" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просило визнати недійсним Договір оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1 від 17 жовтня 2013 року, укладений між ТОВ "ОСОБА_3 М2" та ТОВ "Слобожанська пивоварня", що посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 в реєстрі за №3307.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що приміщення 1-го поверху № 21 -:- 23, 25-:-27, ХІІІ, ІХ, ХІ загальною площею 148,9 кв.м. в літ. А-2, Б-6, що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 3, які були передані в довгострокову оплатну оренду відповідно до умов спірного договору оренди, знаходяться в будівлі, яка є памяткою містобудування та архітектури місцевого значення, тому режим користування ними визначається Законом України "Про охорону культурної спадщини", який порушено при укладенні договору, що в свою чергу є підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.12.2016 р. (суддя Денисюк Т.С.) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено приписи ст. 58 Конституції України, ст. 18, 24 ЗУ «Про охорону культурної спадщини». Судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.01.2017 р. апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження і призначено її до розгляду на 14.02.2017 р.

01.02.2017 р. представником третьої особи були надані письмові пояснення по справі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 р. розгляд справи відкладено на 06.03.2017 р.

Відповідач 14.02.2017 р. за вх. № 1656 надав заперечення на апеляційну скаргу, в яких проти апеляційної скарги позивача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 р. розгляд справи відкладено на 09.03.2017 р.

В судове засідання, призначене на 09.03.2017 р. представники позивача та третьої особи не зявились, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, будь-яких письмових клопотань (в т.ч. і про відкладення розгляду справи) не заявляли.

Враховуючи належне повідомлення позивача та третьої особи про час та місце засідання суду, відсутність будь-яких клопотань, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу позивача за відсутності зазначених представників, за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 жовтня 2013 року між ТОВ "ОСОБА_3 М2" (орендодавець) та ТОВ "Слобожанська пивоварня" (орендар) було укладено договір оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1, відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець передає в довгострокову оплатну оренду, а орендар приймає нежитлові приміщення 1-го поверху № 21 -:- 23, 25-:-27, ХІІІ, ІХ, ХІ загальною площею 148,9 кв.м. в літ. А-2, Б-6, що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 3 (обєкт оренди) з організованими окремими входами/виходами до приміщень, відповідно до Додатку № 1 договору оренди, який є невідємною частиною Договору.

Згідно ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 794 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного не менше як на три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Колегією суддів встановлено, що договір оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1 від 17 жовтня 2013 року був посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 в реєстрі за №3307.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєктів нерухомого майна № 66323732 від 21.08.2016 року, наданої позивачем, речові права (договір оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1) на спірні нежитлові приміщення, які є предметом договору, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (дата реєстрації 17.10.2013 року, номер запису 2917633).

Пунктом 1.2 договору оренди сторони визначили мету оренди приміщень розміщення технологічних та інших приміщень закладу громадського харчування з цілодобовим режимом роботи та дискотекою.

Відповідно до пункту 1.3 договору оренди, орендодавець запевняє, що обєкт оренди належить йому на праві власності відповідно до договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 від 28.09.2012 року за реєстровим № 1502 та зареєстрованого КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 17.10.2012 року за реєстраційним № 25757437, номер запису 2923 в книзі 1, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.10.2012 року за № 35884131.

Строк оренди за договором становить 12 (дванадцять) років з моменту підписання акту прийому передачі обєкту оренди (пункт 3.1 договору).

Відповідно до пункту 8.6 договору оренди, на договір не поширюються дія Закону України № 2269-XII від 10.04.1992 р. "Про оренду державного та комунального майна" (з наступними змінами та доповненнями), а також видані на підставі цього Закону підзаконні нормативно-правові акти.

Згідно пункту 8.8 договору оренди, сторони підтверджують, що ними досягнуто домовленість з усіх істотних умов договору і на момент підписання договору відсутні будь-які підстави для визнання договору неукладеним, недійсним, нікчемним.

Умови укладеного між сторонами договору оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1 від 17 жовтня 2013 року виконуються орендарем належним чином, доказів порушення чи не виконання умов договору зі сторони товариства з обмеженою відповідальністю "Слобожанська пивоварня" позивачем не надано, в матеріалах справи не міститься.

Відповідно до пп. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини" до повноважень органу виконавчої влади АРК, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить встановлення режиму використання памяток місцевого значення, їхніх територій, зон охорони.

Частиною 2 ст. 24 вказаного Закону передбачено, що використання памятки здійснюється відповідно до режимів використання, встановлених органами культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень памятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

Режим використання памяток встановлює орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації щодо памяток місцевого значення.

Стаття 44 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачає відповідальність юридичних осіб за порушення законодавства про охорону культурної спадщини.

Так, цією нормою передбачено, що відповідний орган охорони культурної спадщини накладає на юридичну особу, яка є власником або уповноваженим ним органом чи замовником робіт, такі фінансові санкції, зокрема за ухилення власника памятки або уповноваженого ним органу від підписання охоронного договору або за порушення ним режиму використання памятки у розмірі від ста до тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

За порушення режиму використання памятки, а також невиконання законних вимог посадових осіб органів охорони культурної спадщини щодо усунення порушень вимог законодавства про охорону культурної спадщини або створення перешкод для їх діяльності винні особи притягаються до адміністративної відповідальності відповідно до закону (ч. 1 ст. 46 Закону України "Про охорону культурної спадщини").

Постановою КМ України від 28.12.2001 р. № 1768 затверджено Порядок укладення охоронних договорів на памятки культурної спадщини (далі Порядок).

Згідно пункту 2 Порядку власник памятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобовязаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання памятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Відповідно до пункту 5 Порядку в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання памятки, види і термін виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших памяткоохоронних заходів, необхідність яких визначається органом охорони культурної спадщини.

З приписів вимог ст. 23 Закону України "Про охорону культурної спадщини" та вищевказаного Порядку випливає, що режим використання памятки встановлюється в охоронному договорі, який укладається з власником памятки або уповноваженою ним особою не пізніше ніж через місяць з моменту отримання памятки чи її частини у власність.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 лютого 2014 року між Департаментом містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації (орган охорони) та ТОВ "Слобожанська пивоварня" (користувач) було укладено Охоронний договір на памятку культурної спадщини (її частину) № 769.

Пунктом 6 Охоронного договору передбачений обовязок Користувача використовувати нежитлові приміщення у будівлі під розміщення закладу громадського харчування з цілодобовим режимом роботи та дискотекою.

Таким чином, режим використання нежитлових приміщень, який встановлений Охоронним договором, відповідає меті використання нежитлових приміщень, що передбачені пунктом 1.2 Договору оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1 від 17 жовтня 2013 року, а саме, використання обєкту оренди для розміщення закладу громадського харчування з цілодобовим режимом роботи та дискотекою.

З наданих позивачем копій документів (паспорт на житловий будинок по вул. Сумській, 3 у м. Харкові) вбачається, що характер сучасного використання будинку передбачає господарче використання будинку та його частини (пункт 5 паспорту з позначкою Х), що також відповідає договору оренди нежитлових приміщень, укладеного між сторонами, який є господарським договором.

Згідно ч. 2 ст. 6-1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" рішення про надання або відмову в наданні дозволу, погодження чи висновку приймається органом охорони культурної спадщини протягом одного місяця з дня подання фізичною чи юридичною особою відповідних документів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 4-1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" порядок видачі документів дозвільного характеру або відмови в їх видачі, переоформлення, видачі дублікатів, анулювання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами встановлюється Кабінетом Міністрів України за поданням відповідного дозвільного органу, погодженим з уповноваженим органом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Порядок видачі документів дозвільного характеру або відмови в їх видачі, переоформлення, видачі дублікатів, анулювання, видача або відмова у видачі яких законами України віднесена до повноважень органів місцевого самоврядування, встановлюється їх рішенням, а у випадках, передбачених законом, - на підставі типових порядків, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Державною службою України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва було розглянуто проект постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку прийняття органами культурної спадщини рішень про надання дозволу, погодження чи висновку" та документи, додані до проекту листом Міністерства культури України від 22.03.2013 р. № 730/10/14-13.

За результатами розгляду проекту постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку прийняття органами культурної спадщини рішень про надання дозволу, погодження чи висновку" Державною службою України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва прийнято рішення від 24 травня 2013 року № 518 про відмову в погодженні проекту постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку прийняття органами культурної спадщини рішень про надання дозволу, погодження чи висновку".

Таким чином, порядок про надання або відмову у наданні дозволу, погодження чи висновку Кабінетом Міністрів України, обовязковість якого передбачена ч. 2 ст. 6-1 Закону України "Про охорону культурної спадщини", Кабінетом Міністрів України не прийнятий та не затверджений, а тому посилання позивача на отримання погодження (дозволу) на укладення договору оренди за відсутності встановленого Кабінетом Міністрів України порядку є безпідставним, оскілки жодна із сторін не могла виконати вимоги на отримання погодження за відсутності такого порядку.

Позивачем не надано доказів накладення органом культурної спадщини на юридичну особу, яка є власником вказаних нежитлових приміщень, фінансових санкцій за порушення режиму використання памятки, а також доказів притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності, як це встановлено ст. 46 Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 6 ст. 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" памятка культурної спадщини обєкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих памяток України.

Статтею 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року N 1805-III визначено, що об'єкти культурної спадщини незалежно форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення пам'ятки до Реєстру за категоріями національного та місцевого значення. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам'ятки.

Отже, об'єкт нерухомого майна набуває правового статусу пам'ятки тільки із занесенням до Реєстру.

Аналогічна правова позиція щодо набуття правового статусу памятки із занесенням до Реєстру викладена в Постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 09.09.2014 по справі № 5011-48/950-2012|3-66гс14, постанові Вищого господарського суду України від 07.10.2014 року справа № 5011-48/950-2012.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року N 1805-III передбачено, що об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону УРСР Про охорону і використання памяток історії та культури N 3600, визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року N 1760, прийнятою на виконання Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року N 1805-III , затверджено Порядок визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Реєстру.

16 грудня 2004 року було прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" N 2245-IV, відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень якого об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР Про охорону і використання памяток історії та культури N 3600, до вирішення питання про їх включення (виключення) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" N 2245-IV від 16.12.2004 року Кабінет Міністрів України був зобов'язаний протягом шести місяців з дня опублікування цього Закону внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції про приведення Законів України у відповідність із цим Законом та забезпечити прийняття нормативно-правових актів, спрямованих на його виконання.

Упродовж шестимісячного строку, визначеного Законом "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" N 2245-IV від 16.12.2004 р, Кабінет Міністрів України не подав на розгляд Верховної Ради України законопроектів (пропозицій) про приведення законів України у відповідність із зазначеними Законами щодо включення чи невключення об'єктів до списків (переліків) пам'яток історії та культури згідно із Законом УРСР Про охорону і використання памяток історії та культури N 3600 і до Реєстру нерухомих пам'яток України, а отже нежитлові приміщення за адресою м. Харків, вул. Сумська, 3 не набуло статусу пам'ятки.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини" занесення обєкта культурної спадщини до Реєстру щодо памяток місцевого значення здійснюється на підставі рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 року № 928 затверджено Перелік обєктів культурної спадщини національного значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих памяток України, до якого нежитлові приміщення загальною площею 148,9 кв.м. та будівля за адресою м. Харків, вул. Сумська, 3 не внесені.

В переліку памяток культурної спадщини місцевого значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих памяток України, розміщеному на офіційному сайті Міністерства культури України, житловий будинок та нежитлові приміщення за адресою м. Харків, вул. Сумська, 3 також не значаться.

Відповідно до пункту 1 Порядку визначення категорій памяток для занесення обєктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих памяток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1760 (в редакції постанови КМ України від 14.09.2016 р. № 626) обєкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих памяток України за рішенням Кабінету Міністрів України (щодо обєктів національного значення) та Мінкультури (щодо обєктів місцевого значення).

Згідно ч. 3 ст. 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, видає власнику памятки або уповноваженому ним органу свідоцтво про реєстрацію обєкта культурної спадщини як памятки.

Позивачем та третьою особою не надано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що спірні нежитлові приміщення по вул. Сумській, 3 у м. Харкові, які є предметом Договору оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1 від 17 жовтня 2013 року, укладеного між ТОВ "ОСОБА_3 М2" та ТОВ "Слобожанська пивоварня", згідно вимог Порядку визначення категорій памяток для занесення обєктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих памяток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 р. № 1760 (в редакції постанови КМ України від 14.09.2016 р. № 626), занесено до Державного реєстру нерухомих памяток України місцевого значення. Свідоцтво про реєстрацію обєкта культурної спадщини як памятки, позивачем до суду також не надано.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Разом із тим частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів не встановлено, а позивачем не доведено порушень вимог чинного законодавства при укладенні 17 жовтня 2013 року між ТОВ "ОСОБА_3 М2" та ТОВ "Слобожанська пивоварня" договору оренди нежитлових приміщень № 17/10/13-1, а тому позовні вимоги ТОВ "ОСОБА_3 М2" про визнання недійсним спірного Договору оренди нежитлових приміщень колегія суддів вважає необґрунтованими.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на припущеннях, не доведені належними доказами, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі та ухвалене ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "ОСОБА_3 М2", м. Харків на рішення господарського суду Харківської області від 20.12.2016 р. у справі № 922/3532/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.12.2016 р. у справі № 922/3532/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.