ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" лютого 2017 р.Справа № 916/3604/16

Позивач: фізична особа-підприємець ОСОБА_1

Відповідач: публічне акціонерне товариство "ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "ОДЕСАОБЛЕНЕРГО"

про стягнення 2 507,58 грн.

Суддя Цісельський О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - особисто

від відповідача: Хомич Р.В. - довіреність

У відповідності до ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерва з 16.02.2017р. до 09 год. 40 хв. 23.02.2017р.

Суть спору: позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до господарського суду Одеської області з позовної заявою, в якій просить стягнути з публічне акціонерне товариство "ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "ОДЕСАОБЛЕНЕРГО" 2 507,58 грн., де 1 322,88 грн. - основна заборгованість, 119,06 грн. - проценти за користування грошовими коштами, 1 065,64 грн. - інфляційні.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.12.2016р. позовну заяву (вх.№3861/16) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №916/3604/16 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача заявлені позивачем позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позов (вх.№1366/17 від 19.01.2017р.), письмових поясненнях (вх.№3609/17 від 16.02.2017р.) та (вх.№3908/17 від 16.02.2017р.) та заяви (вх.№2-941/17 від 16.02.2017р.) про застосування строків позовної давності, яка судом врахована при прийнятті рішення.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

26 лютого 2013р. фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до публічного акціонерного товариства "ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "ОДЕСАОБЛЕНЕРГО" із заявою про приєднання до мереж електропостачання.

Надалі, в єдиному вікні обслуговування громадян ПАТ "ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "ОДЕСАОБЛЕНЕРГО" позивачу було надано проект договору про реалізацію технічних умов за №156-13 від 25.03.2013р. з додатком "Технічні умови".

За отримання технічних умов, позивачем було сплачено відповідачу 1 322,88 грн., що підтверджується квитанцією №ПН217753 від 26.03.2013р. на суму 1 322,88 грн.

27.03.2013р. позивач звернувся до відповідача з листом (б/н), яким просив переглянути технічні умови №156-13 від 25.03.2013р.

В обґрунтування заявленого позову, позивач зазначає, що відповідачем було безпідставно отримано з позивача плату в сумі 1 322,88 грн.

22.01.2016р. позивач, листом (б/н) звернувся до ПАТ "ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "ОДЕСАОБЛЕНЕРГО" та Білгород-Дністровського РЕМ, яким просив повернути сплачені грошові кошти, а також надання технічних умов для приєднання до мережі електропостачання.

14.03.2016р. позивач, листом (б/н) звернувся до ПАТ "ЕНЕРГОПОСТАЧАЛЬНА КОМПАНІЯ "ОДЕСАОБЛЕНЕРГО", Білгород-Дністровського РЕМ та Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Південному регіоні, яким просив повернути сплачені грошові кошти в сумі 1 322,88 грн.

На підтвердження безпідставності отримання плати, позивачем подано до матеріалів справи лист Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Південному регіоні №28-01/10-05-06.1-225.

29.04.2016р. відповідач листом №21/282 направив на адресу позивача 3 примірника технічних умов та 2 примірника договору про приєднання до електричних мереж.

Також, зі змісту зазначеного листа, вбачається, що відповідач зазначив про свій намір повернути сплачені позивачем грошові кошти в сумі 1 322,88 грн., проте з врахуванням відсутності реквізитів ФОП ОСОБА_1 для перерахування коштів, таке повернення є неможливим.

Крім того, зазначеним листом відповідач просив повернути після підписання примірники технічних умов та договору.

З підстав того, що позивачем примірники відповідача технічних умов та договору повернуто не було, відповідач листом від 19.05.2016р. (№33/10-298) вдруге звернувся до позивача із проханням повернути примірники технічних умов та договору.

З врахуванням вищенаведеного, позивач був змушений звернутись до господарського суду Одеської області із даним позовом для захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав:

Частиною 1 ст.15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В пунктах 1-10 ч.2 ст.16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

До того ж, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В силу частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема визнання наявності або відсутності прав.

Метою подання такого позову є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб'єктивного права особою.

Законодавчо визначенні способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений ст.16 ЦК України, але який встановлений законом або договором та є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Крім того, суд зазначає, що підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстави.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Як правило, підстава має складний фактичний склад.

Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується вимога позивача.

За приписами ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зі змісту ст.1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Як вбачається, з матеріалів справи, відповідачем було отримано оплату в сумі 1 322,88 грн. від позивача безпідставно, у зв'язку з чим, позивачем було правомірно заявлено позовну вимогу про стягнення з відповідача зазначених коштів в порядку ст.ст.1212, 1213 ЦК України в судовому порядку.

Проте, зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Згідно вимог ст.256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності відповідно до вимог ч.1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли таке право не порушене, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

І лише якщо буде встановлено, що право особи дійсно порушене, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності поважних причин її пропущення.

Згідно вимог ч.4 ст.267 ЦК України законодавцем в імперативному порядку визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що перебіг позовної давності розпочався з дати сплати позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 26.03.2013р.

А від так строк, у межах якого позивач мав право звернутись до суду з вимогою про захист своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів складає до 27.03.2016р.

Таким чином, судом було встановлено, що позов про стягнення 1 322,88 грн. подано позивачем поза межами строку, у межах якого він міг звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто ці позовні вимоги подані позивачем з пропуском строку позовної давності.

Крім того, суд зазначає, оскільки позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 119,06 грн. процентів за користування чужими та 1 065,64 грн. інфляційних є похідними позовними вимогами від вимоги про стягнення 1 322,88 грн. строк на стягнення якої позивачем було пропущено, у зв'язку з чим, у стягненні процентів за користування чужими та інфляційних суд також відмовляє, з врахуванням пропуску строку на їх стягнення в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищезазначені матеріали справи та проаналізовані положення чинного законодавства України, з врахуванням пропуску позовної давності, суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові - відмовити повністю.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Повний текст рішення складено 28 лютого 2017 р.

Суддя О.В. Цісельський