ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2017 року Справа № 39/831-07

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чимбар Л.В. (доповідач),

суддів: Орєшкіна Е.В., Березкіна О.В.,

Секретар судового засідання Манчік О.О.

Представники сторін:

від скаржника: Черненка Р.В., довіреність №1.9.1311 від 14.12.2016 р., представник;

представники позивача та відповідача в судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства "Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами" Дніпропетровської міської ради на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2008 року по справі №39/831-07

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2, м. Дніпропетровськ

до Приватного підприємства "Компанія Ріно", м. Дніпропетровськ

третя особа без самостійних вимог на предмет спору: комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради

про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання право власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2008р. у справі №39/831-07 (суддя: Ліпинський О.В.) позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1,, укладений між суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 та ПП „Компанія Ріно" та визнано за позивачем право власності на майно, придбане за спірним договором.

Не погодившись з даним рішенням, комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради звернулося до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, як прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Посилається на те, що особа, яка здійснює господарську діяльність на об'єкті благоустрою за адресою: АДРЕСА_1, використовує спірне майно без дозволу на будівництво, введення в експлуатацію, тобто об'єкт нерухомості є самочинним будівництвом на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

Крім того, скаржник зазначив, що на час здійснення самовільного будівництва земельна ділянка, на якій розташовані спірна самовільно збудовані магазини, була призначена для розташування об'єкту благоустрою - місця загального користування та обладнання елементами благоустрою - асфальтовим покриттям, чим було порушено права та охоронювані законом інтереси територіальної громади міста Дніпропетровська.

Також просить залучити комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору у даній справі.

Відповідач та позивач відзиви на апеляційну скаргу не надали.

Колегія суддів, розглянувши клопотання про залучення скаржника я якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, вважає за необхідне його задовольнити, оскільки господарським судом було вирішено питання про права та обов'язки територіальної громади міста Дніпра, інтереси якої представляє комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради, яка, згідно п.20.5 Правил благоустрою території міста Дніпра, затверджених рішенням від 27.11.2013р. Дніпровської міської ради 344/43 є уповноваженим представником власника об'єктів благоустрою - територіальної громади міста Дніпра у відносинах із суб'єктами сфери споживчого ринку. Відповідно до п.20.1 згаданих вище правил об'єкти роздрібної торгівлі віднесено до об'єктів сфери споживчого ринку, відпочинку та сфери послуг.

У судове засідання, призначене для розгляду апеляційної скарги, представники позивача та відповідача не з'явились, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи те, що коло представників у судовому засіданні не обмежено та те, що залучені до справи докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників позивача та відповідача, яких належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні 01.03.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як вказано в позовній заяві, 01.10.2007р. між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Оскільки відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення укладеного договору, позивач звернувся з позовом до суду про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд виходив з того, що спірне майно відповідає нормативним вимогам та є придатним для експлуатації, а тому, відповідно до ст.ст.328, 376 ЦК України право власності на нього слід визнати за позивачем.

З даним висновком апеляційний суд не погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 24 Закону України "Про планування та забудову територій" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування..

Статтею 29 Закону України "Про планування та забудову територій" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) Дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови (далі - комплексний висновок).

Порядок отримання дозволу на будівництво тимчасових споруд та розміщення реклами визначається місцевими правилами забудови відповідно до закону.

Приписами ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» передбачено, що закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

За приписами ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до Законів України "Про планування і забудову територій", "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", якими визначено основні вимоги і правила забудови території і використання земель, здійснення будівництва на земельних ділянках, не наданих відповідно до вимог закону, без отримання дозволів на будівництво є самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законодавством.

Статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи, набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

У відповідності до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Як убачається із матеріалів справи та змісту оскаржуваних судових рішень, спірне нерухоме майно збудоване без дотримання передбаченого законодавством порядку, земельна ділянка в установленому порядку під уже збудоване майно не надавалась.

Крім того, слід зазначити, що згідно рішення господарського суду Дніпропетровської області у справі №31/373-06 від 23.11.2006р. за приватним підприємством "Компанія Ріно" визнано права власності на об'єкт по АДРЕСА_1 не як на нерухоме майно.

На момент вирішення даного спору об'єкт за адресою: АДРЕСА_1 не був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. А як вбачається з договору купівлі-продажу (а.с.90-91), спірний об'єкт нерухомості, як об'єкт нерухомого майна, вперше був зареєстрований комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 09.06.2008р. за реєстраційним номером НОМЕР_1, тобто після винесення господарським судом рішення у даній справі.

Відповідно до частини другої статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Таким чином, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, слід визначити, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Також слід визначити, що позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна та визнати на нього право власності стосовно об'єкта, який в установленому законодавством порядку раніше не був визнаний об'єктом нерухомого майна та не зареєстрований як об'єкт нерухомого майна відповідно до вимог діючого законодавства.

Враховуючи наведені вище норми права та фактичні обставини даної справи, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Дніпропетровської області підлягає скасуванню внаслідок порушення судом норм матеріального та процесуального права, а в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами" Дніпропетровської міської ради задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.04.2008 року по справі №39/831-07 скасувати

Прийняти нове рішення.

В задоволені позову відмовити.

Стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства "Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами" Дніпропетровської міської ради витрати по сплаті судового збору в сумі 93,50грн.

Видачу відповідного наказу доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий Л.О. Чимбар

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя О.В. Березкіна

Постанова виготовлена в повному обсязі 06.03.2017 року.