РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.2017Справа №910/19533/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Купній В.В.

розглянувши справу № 910/19533/16

за позовом публічного акціонерного товариства «Укртелеком»;

до 1) Головного управління президентського зв'язку Державної служби

спеціального зв'язку та захисту інформації України;

2) Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту

інформації України;

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту

інформації України;

за участю Генеральної прокуратури України;

про відшкодування збитків 1 949 366,21 грн.

Представники сторін:

від позивача: Цейтлін Т.Г., довіреність б/н від 18.05.2016р.;

Аністратенко О.О., довіреність №508 від 09.09.2016 р.;

від відповідача-1: Шульга Л.В., довіреність б/н від 02.01.2017р.;

від відповідача-2: Волоняк С.Б., довіреність №13/10-63 від 09.01.2017р.;

від прокуратури: Голуб Є.В., посвідчення №029151 від 22.09.2014 р.;

від третьої особи: Семененко І.О., довіреність №18104-2282 від 07.07.2016 р.

обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління президентського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України про відшкодування збитків на суму 1 949 366,21 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.10.2016р. порушено провадження у справі № 910/19533/16 та розгляд справи призначений на 24.11.2016р.

22.11.2016р. через загальний відділ господарського суду від позивача надійшли витребувані докази та пояснення.

23.11.2016р. через загальний відділ господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

24.11.2016р. до початку розгляду справи через загальний відділ господарського суду надійшло повідомлення від Генеральної прокуратури України - Заступника Головного військового прокурора про вступ у справу на підставі ч. 1 ст. 29 ГПК України.

Присутній у судовому засіданні 24.11.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві.

Представник відповідача-1 проти позову заперечив, зазначивши, що згідно з замовленнями, на які посилається позивач у позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог, оплату наданих телекомунікаційних послуг мав здійснювати Департамент забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, з яким у позивача існували в 2013 році договірні відносини. Також, відповідач-1 посилався на відсутність у позивача належних доказів в обґрунтування понесених збитків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2016р. було залучено до участі у розгляді справи в якості іншого відповідача - Департамент забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, як особу, з якою у позивача існували договірні відносини у 2013 році та якій позивач надсилав рахунки за телекомунікаційні послуги й акти здавання-приймання наданих послуг на загальну суму 1 949 366,21 грн., що є предметом спору у даній справі.

Також, ухвалою суду від 24.11.2016р. судом задоволено клопотання позивача про залучення в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Адміністрацію Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, як розпорядника бюджетних коштів Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України та відкладено розгляд справи на 08.12.2016р.

08.12.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про залучення відповідача - Державної казначейської служби України, письмові пояснення на відзив відповідача-1. Від представника третьої особи - письмові пояснення на позовну заяву.

У судовому засіданні 08.12.2016р. було оголошено перерву до 10.01.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2016р. суд, на підставі ч. 3 статті 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжив строк розгляду справи.

12.12.2016р. через відділ діловодства суду від представника відповідача-2 отримано відзив на позовну заяву.

28.12.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про доповнення позовних вимог.

В судовому засіданні 10.01.2017р. присутній представник позивача просив суд прийняти до розгляду заяву про доповнення позовних вимог та підтримав позовні вимоги, з урахуванням доповнення, просив їх задовольнити.

Відповідно до п.3.11, п.3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Суд, розглянувши заяву позивача про доповнення позовних вимог, дійшов висновку про залишення її без розгляду, з огляду на те, що вказана заява містить нові позовні вимоги, які обґрунтовані новими підставами, відповідно, по своїй суті є заявою про зміну як предмета позову, так і підстав позову, оскільки первісні позовні вимоги полягають у стягненні з відповідача-1 збитків на підставі договорів, укладених з відповідачем-2, а нові вимоги полягають у визнанні незаконними дій відповідача-1 на підставі порушення останнім норм, установлених Бюджетним кодексом України та відшкодуванні збитків з Державного бюджету України.

Крім того, в судовому засіданні 24.11.2016р. суд перейшов до розгляду справи по суті, про що також було відображено в протоколі судового засідання від 24.11.2016р.

Також, враховуючи, що судом розглядаються позовні вимоги, викладені у позові, про стягнення збитків на суму 1 949 366,21 грн., суд відхиляє клопотання позивача про залучення у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Державної казначейської служби України, оскільки рішення у даній справі не вплине на права та обов'язки останньої.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у відзивах.

Представник третьої особи в своїх поясненнях зазначив, що рішення у даній справи не вплине на права та обов'язки Адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, а також вказував на те, що позовна заява не містить вимог щодо кожного з відповідачів у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 05.02.2013р. між позивачем та відповідачем-2 було укладено договір № 36-3-13 про закупівлю у 2013 році на постійній основі послуг за державні кошти, за умовами якого позивач зобов'язався надавати послуги (надання у користування виділених некомутованих каналів (трактів) електрозв'язку на загальну суму 4512128,00 грн., а відповідач-2 зобов'язався приймати та сплачувати вартість наданих послуг (далі - Договір № 36-3-13). Зазначений договір був укладений на період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р., а його ціна становила 4 512 128,00грн.

Крім того, 05.02.2013 р. між позивачем та відповідачем-2 укладено додаткову угоду № 1/10 до цього договору про зменшення вартості Договору №36-3-13 до фактичних кошторисних призначень на 2013 р., зокрема, вартість Договору № 36-3-13 було зменшено до 3 212 128,00 грн.

Також, 20.12.2013р. між позивачем та відповідачем-2 було укладено договір № 256-3-13 про закупівлю послуг за державні кошти на загальну суму 2 000 000,00 грн. (далі - Договір № 256-3-13).

Одночасно в день укладення Договору № 256-3-13, а саме 20.12.2013р. між позивачем та відповідачем-2 укладено додаткову угоду № 1 до цього договору про зменшення вартості Договору № 256-3-13 до фактичних кошторисних призначень на 2013 рік., зокрема, вартість Договору №256-3-13 було зменшено до 763962,00 грн.

05.02.2013р. сторонами було укладено Додаткову угоду №1/10 від 05.02.2013р. до Договору №36-3-13, згідно з якою було внесено зміни до п.3.1 та 10.1 Договору, якими змінено ціну договору та яка стала становити 3 212 128,00грн.

Позивач вказує та матеріали справи свідчать, що протягом 2013 року за вказаними договорами відповідачу-2 було надано послуг на загальну суму 3 976 090,00грн., повний розрахунок за які здійснено.

Договори № 36-3-13 від 05.02.2013 та № 256-3-13 від 20.12.2013 передбачають витрачання державних коштів і були укладені відповідно до процедур державних закупівель.

Отримуючи послуги після вичерпання бюджетних асигнувань, посадові особи відповідача-1 замовляли послуги позивача, передбачені умовами договорів № 36-3-13 та № 256-3-13, понад загальні суми цих договорів, за які відповідач-1 гарантував їх оплату, та вартість таких послуг склала 1 949 366,21 грн. з ПДВ.

При цьому, позивач зазначає, що не має права з власної ініціативи в односторонньому порядку обмежувати чи припиняти надання замовлених телекомунікаційних послуг підрозділам Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, а тому, незважаючи на вичерпання бюджетних асигнувань, позивач продовжував надавати послуги за замовленням відповідача-1згідно з умовами спірних договорів, внаслідок чого позивачу було завдано збитків на суму 1 949 366,21 грн., оскільки такі послуги станом на день звернення з позовом до суду, ані відповідачами, ані третьою особою не оплачені.

Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву заперечив проти позовних вимог, зазначивши, що згідно з замовленнями, на які посилається позивач у позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог, оплату наданих телекомунікаційних послуг мав здійснювати відповідач-2, з яким у позивача існували в 2013 році договірні відносини на підставі договорів № 36-3-13 та № 256-3-13. Також, відповідач-1 посилався на відсутність у позивача належних доказів в обґрунтування понесених збитків.

Відповідач-2 заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що відповідач-2 виконав свої зобов'язання за договорами № 36-3-13 та № 256-3-13 в повному обсязі. Також, відповідач-2 зазначив, що умовами вказаних договорів не передбачено надання послуг на замовлення відповідача-1, оскільки згідно з п.5.2 договорів, послуги надаються на підставі замовлень саме відповідача-2. Інший порядок надання послуг позивачем в договорах не передбачено. Крім того, відповідач-2 зазначив, що від позивача не надходило пропозицій щодо укладення договору на надання послуг на суму, яка заявлена позивачем до стягнення, у зв'язку з чим відповідачем-2 не було підписано акти здавання-приймання робіт (надання послуг), суми в яких виходять за межі договірних зобов'язань відповідача-2 по спірним договорам.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджуючи в судовому засіданні докази, господарський суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 5 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель», умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту пропозиції конкурсних торгів або цінової пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов'язань сторонами у повному обсязі, крім випадків:

1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;

2) зміни ціни за одиницю товару не більш як на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;

3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної у договорі;

4) продовження строку дії договору та виконання зобов'язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об'єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі форс-мажорних обставин, затримки фінансування витрат замовника за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної у договорі;

5) зміни умов у зв'язку із застосуванням положень частини шостої цієї статті;

6) узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг).

7) зміни ціни у зв'язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок;

8) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу інфляції, зміни курсу іноземної валюти у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни залежно від зміни такого курсу, зміни біржових котирувань, регульованих цін (тарифів) і нормативів, які застосовуються в договорі про закупівлю.

У п. 1.2 та п. 3.2 Договорів № 36-3-13 від 05.02.2013р. та № 256-3-13 від 20.12.2013р. враховано істотну умову п. 5 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» щодо заборони збільшення ціни Договорів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2014р. у справі № 910/3635/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.10.2014р., відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укртелеком» до Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (відповідач-2 у даній справі) та Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (третя особа у даній справі) про стягнення 3 446 278,35 грн. за договорами № 36-3-13 та № 256-3-13.

Так, судами було встановлено, що Департамент забезпечення Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (далі - відповідач-2) в повному обсязі оплатив усі рахунки, виставлені до оплати позивачем відповідно до погоджених сторонами суми договорів № 36-3-13 та № 256-3-13. Оплата послуг понад установлену Договорами суму, так само як і взяття відповідачем-2 бюджетних зобов'язань без договірних відносин є незаконним. Крім того, від позивача не надходило пропозицій щодо укладення договору з відповідачем-2 на суму 4 195 906,71 грн. У зв'язку із цим, відповідачем-2 правомірно не було підписано направлені позивачем акти здавання-приймання робіт (надання послуг), суми в яких виходять за межі договірних зобов'язань відповідача-2 по зазначеним договорам. Оскільки законодавством України у сфері державних закупівель та договорами не передбачена можливість збільшення договірної ціни, то позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 4 статті 48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються.

Проаналізувавши матеріали справи, судом встановлено, що за умовами договорів № 36-3-13 та № 256-3-13 замовником послуг є саме відповідач-2, а тому було безпідставним та необґрунтованим надання позивачем послуг понад установлену договорами суму на замовлення відповідача-1.

Крім того, в судовому порядку було встановлено належне виконання відповідачем-2 умов спірних договорів щодо оплати послуг позивача в сумі, що погоджена сторонами. Натомість, матеріали справи не містять доказів узгодження відповідачем-2 вартості послуг на суму 1 949 366,21 грн. та підписання актів здавання-приймання наданих послуг на таку суму згідно з умовами спірних договорів, термін дії яких було встановлено до 31.12.2013р.

Крім того, враховуючи, що вартість послуг виходила понад узгоджену сторонами договорів суму в розмірі 1 949 366,21 грн., позивач не вжив заходів щодо уникнення понесення збитків у сумі 1 949 366,21 грн. та включення вказаної суми до бюджетних зобов'язань, шляхом звернення до відповідача-2 з повідомленням про надання телекомунікаційних послуг на суму 1 949 366,21 грн., як замовника за спірними договорами. Також, позивач не звертався з аналогічним зверненням, ані до відповідача-1, ані до третьої особи по справі - Адміністрації Держспецзв'язку, як головного розпорядника коштів.

Матеріали справи доказів протилежного не містять.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Поняття збитків надається ст. 22 Цивільного кодексу України, відповідно до якої виділяють дві групи збитків: реальна шкода та упущена вигода. В разі порушення зобов'язання боржником, він зобов'язаний відшкодувати збитки в повному обсязі.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме:

- протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання;

- наявність збитків;

- причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб;

- вина боржника.

Лише за наявності зазначених чотирьох умов настає відповідальність за порушення зобов'язання.

Отже, станом на день розгляду справи, позивачем не надано суду доказів існування зобов'язань відповідачів щодо оплати послуг на суму 1 949 366,21 грн., включення таких зобов'язань до бюджетних асигнувань, відтак позивачем не доведено вини відповідачів та протиправність їх поведінки, внаслідок чого позивач зазнав збитки в сумі 1 949 336,21 грн.

Оскільки законодавством України у сфері державних закупівель та договорами не передбачена можливість збільшення договірної ціни, а матеріали справи не містять доказів включення телекомунікаційних послуг на суму 1 949 336,21 грн., наданих позивачем на підставі договорів № 36-3-13 та № 256-3-13 до бюджетних асигнувань, то позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також суд враховує те, що оплата послуг понад установлену договорами суму, так само як і взяття відповідачами бюджетних зобов'язань без договірних відносин, є незаконним.

Також, згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. 34 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Під доказуванням в судочинстві слід розуміти діяльність осіб, які беруть участь у справі, і суду, що здійснюється у передбаченій процесуальним законодавством формі, по встановленню юридично значущих фактів.

У пункті 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Таким чином, позивачем під час розгляду справи не доведено наявності завданої відповідачами шкоди.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 16.01.2017р.

Суддя А.І. Привалов