ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2017 року Справа № 914/2288/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О. ? головуючого (доповідач),
Могил С.К.,
Грека Б. М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго"
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016
У справі№ 914/2288/15 Господарського суду Львівської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Львівобленерго"
До треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:Комунального підприємства "Бориславтеплоенерго", 1) Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, 2) Департамент фінансів Львівської обласної державної адміністрації, 3) Державне підприємство "Енергоринок"
Про за участю від позивача: від відповідача: від третіх осіб:стягнення 56799,78 грн., ОСОБА_4, не з'явились, не з'явились,

ВСТАНОВИВ:

Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго" до Комунального підприємства "Бориславтеплоенерго", третя особа - 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, третя особа - 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Департамент фінансів Львівської обласної державної адміністрації, третя особа - 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Державне підприємство "Енергоринок" про стягнення 56799, 78 грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.10.2015 позов Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго" частково задоволено. Стягнуто із Комунального підприємства "Бориславтеплоенерго" 8,12 грн. пені, 0,48 грн. 3% річних.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 рішення Господарського суду Львівської області від 29.10.2015 залишено без зміни.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.02.2016 скасовано постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 та рішення Господарського суду Львівської області від 29.10.2015 у справі № 914/2288/15, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

У постанові Вищого господарського суду зазначено, що судам належало надати оцінку спільним протокольним рішенням в контексті умов договору та норм законодавства, що регулює зміни умов договору.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.10.2016 у справі № 914/2288/15 (суддя Березяк Н.Є.) позов частково задоволено. Стягнуто із Комунального підприємства "Бориславтеплоенерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Львівобюленерго" 8,12 грн пені, 0,48 грн. 3% річних, 0,28 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 914/2288/15 (у складі колегії суддів: Малех І.Б. - головуючого, Михалюк О.В., Плотніцький Б.Д.) рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2016 у справі № 914/2288/15 Господарського суду Львівської області залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 914/2288/15, Публічне акціонерне товариство "Львівобленерго" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2016 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 914/2288/, і прийняти нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення процесуального права та неправильність застосування норм матеріального права судом першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників позивача, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, і матеріалами справи підтверджується, що між ПАТ "Львівобленерго" (надалі постачальник) та Комунальним підприємством "Бориславтеплоенерго" (надалі споживач) 07.12.2006 укладено договір про постачання електричної енергії № 90337 (надалі договір), відповідно до п. 1 якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною в додатку № 9 "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії", а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі, згідно з умовами договору.

Відповідно до п. п. 2.3.3, 2.3.4 договору споживач зобов'язався оплачувати постачальнику вартість електричної енергії, згідно з умовами додатків № 2 "Порядок розрахунків" та № 9 "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії", здійснювати оплату за послуги з компенсації перетікання реактивної електричної енергії між електромережею постачальника та електроустановками споживача згідно з додатком № 7а "Порядок розрахунків за перетікання реактивної електроенергії".

Відповідно до п. 4 додатку № 2 до договору остаточний розрахунок споживача за електричну енергію спожиту, протягом розрахункового періоду здійснюється на підставі виставленого постачальником рахунку, відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії визначеного за показами розрахункових засобів обліку, які фіксуються у терміни, передбачені договором, та/або розрахунковим шляхом у випадках, передбачених ПКЕЕ.

Відповідно до п. 2.1 договору під час виконання умов цього договору, а також вирішення питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією (далі ПКЕЕ).

Пунктом 2.1.2 договору передбачено, що у випадку зміни чинного законодавства України, зокрема, нормативно-правових актів, які регулюють правовідносини, що виникають з приводу постачання електричної енергії та стосуються предмета цього договору; зобов'язань, прав, обов'язків та відповідальності сторін; порядку визначення та узгодження договірних величин споживання електричної енергії та потужності; порядку обмеження та припинення електропостачання; обліку електричної енергії та порядку розрахунків; відносин із третьою стороною та інших правовідносин, які випливають щодо постачання електричної енергії, застосовуються положення цих нормативно-правових актів, які мають перевагу перед положеннями цього договору. Сторони зобов'язуються керуватися вимогами цих нормативно-правових актів з дня набрання ними чинності незалежно від внесення змін до цього договору.

Як вбачається з доказів наявних в матеріалах справи та не заперечується представниками сторін, на виконання умов договору протягом січня-травня 2015 року позивачем поставлено, а відповідачем прийнято активну електроенергію загальною вартістю 764221,50 грн., зокрема, за січень в сумі 216565,81 грн.; лютий в сумі 217979,90 грн.; березень в сумі 199785,10 грн.; квітень в сумі 125001,10 грн.; травень в сумі 4889,59 грн., а також реактивну електроенергію загальною вартістю 17848,98 грн., зокрема, за січень 2015 р. в сумі 4795,78 грн.; лютий в сумі 4736,00 грн.; березень в сумі 4209,97 грн.; квітень в сумі 3457,13 грн.; травень в сумі 650,10 грн.

Підставою звернення позивача з позовом до господарського суду є несвоєчасність здійснення відповідачем розрахунків за поставлену активну електричну енергію за період з січня по травень 2015 року та за реактивну електроенергію за березень 2015 року, що стало підставою нарахування позивачем 13026,40 грн. пені на підставі п. 4.2.1 договору та 42821,07 грн. інфляційних нарахувань і 952,31 грн. 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. На підтвердження позовних вимог позивачем долучено копії рахунків на оплату електроенергії за спірний період та розрахунки боргу, інфляційних нарахувань, трьох процентів річних та пені.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У частині 1 статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судами встановлено, що на виконання укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії № 90337 від 07.12.2006 позивачем здійснено поставку електроенергії відповідачу за період січня 2015 року по травень 2015 року на загальну суму 764221,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем вказано, що в порушення умов договору № 90337 від 07.12.2006 відповідачем не проведено вчасної оплати поставленої електричної енергії.

Пунктом 2.1.2 договору передбачено, що у випадку зміни чинного законодавства України, зокрема, нормативно-правових актів, які регулюють правовідносини, що виникають з приводу постачання електричної енергії та стосуються предмета цього договору; зобов'язань, прав, обов'язків та відповідальності сторін; порядку визначення та узгодження договірних величин споживання електричної енергії та потужності; порядку обмеження та припинення електропостачання; обліку електричної енергії та порядку розрахунків; відносин із третьою стороною та інших правовідносин, які випливають щодо постачання електричної енергії, застосовуються положення цих нормативно-правових актів, які мають перевагу перед положеннями цього договору. Сторони зобов'язуються керуватися вимогами цих нормативно-правових актів з дня набрання ними чинності незалежно від внесення змін до цього договору.

Судом під час розгляду справи надано оцінку спільним протокольним рішення, що укладено відповідно до п. 2.1.2 договору та встановлено наступне:

У спірному періоді, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 "Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій", Головним управлінням Державної казначейської служби України (сторона № 1), Департаментом фінансів Львівської обласної державної адміністрації (сторона № 2), енергопостачальною компанією ПАТ "Львівобленерго" (сторона № 3) та ДП "Енергоринок" (сторона остання) підписано чотири спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету з бюджетної заборгованості перед підприємствами ЖКГ з одночасним погашенням заборгованості за спожиту електроенергію перед ПАТ "Львівобленерго" від 19.01.2015 (№ 20/150 на суму 215000,00 грн.); від 17.02.2015 (№ 20/629 на суму 240000,00 грн.), від 18.03.2015 (№ 20/1010 на суму 222000,00 грн.) та від 17.04.2015 (№ 20/1477 на суму 106000,00 грн.) на загальну суму 768700,00 грн.

Механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню, зокрема, на оплату електроенергії, визначено Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим Постановою КМУ № 20 від 11.01.2005.

Взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України, Міністерством фінансів Автономної Республіки Крим, головними фінансовими управліннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", ДП "Енергоринок" та іншими учасниками розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, що проводяться відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого Постановою КМУ № 20 від 11.01.2005, визначені Порядком проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженим наказом Міністерства палива та енергетики, НАК "Нафтогаз України", Державного казначейства України № 55/57/43 від 03.02.2009, який був чинним станом на березень 2015 року (п. 1.1 Порядку).

Відповідно до п. 1.2. Порядку № 55/57/43 від 03.02.2009 розрахунки, передбачені в пункті 1.1 цього Порядку, проводяться за згодою сторін на підставі актів звірки за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) та спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, форму якого наведено у додатку 1, спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форму якого наведено у додатку 2.

Згідно з рахунком ПАТ "Львівобленерго" за січень 2015 року відповідачу нараховано 216565.81 грн. за активну електроенергію та 4795,78 грн. за реактивну енергію. Строк оплати визначено до 27.01.2015. Відповідачем 30.01.2015 здійснено оплату на суму 1565,81 грн. Сума 215000,00 грн. підлягала оплаті згідно з протокольним рішенням. Згідно з рахунком за лютий 2015 року позивачем нараховано 217979,90 грн. Строк оплати до 20.03.2015. Сума 217979,90 грн. підлягала погашенню згідно з протокольним рішенням. Згідно з рахунком за березень 2015 року позивачем нараховано 199785,10 грн. Строк оплати до 27.03.2015. Сума 199785,10 грн. підлягала погашенню згідно зі спільним протокольним рішенням. Згідно з рахунком за квітень 2015 позивачем нараховано 125001,10 грн. Строк оплати до 27.04.2015. Сума 125001,10 грн. підлягала погашенню згідно з протокольним рішенням. Згідно з рахунком за травень 2015 року нараховано 4899,59 грн. Строк оплати до 27.05.2015 і вказана сума підлягала погашенню з переплачених коштів відповідно до зазначених протокольних рішень.

У пунктах 4, 5 вказаних спільних протокольних рішень сторонами передбачено порядок та строки проведення взаєморозрахунків, зокрема, визначено, що усі учасники розрахунків не пізніше наступного дня після зарахування коштів на їх рахунок перераховують кошти наступному учаснику розрахунків.

Таким чином суди дійшли до правильного висновку, що вказані спільні протокольні рішення про організацію взаємних розрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету передбачають перерахування з Державного бюджету України відповідачу заборгованості з компенсації коштів щодо пільг і субсидій за спірний період 2015 року.

Підписавши спільні протокольні рішення про організацію взаємних розрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, які в силу положень п.2.1.2 договору про постачання електричної енергії №90337 від 07.12.2006, мають перевагу перед положеннями цього договору, сторонами, в тому числі позивачем, погоджено порядок і строки погашення заборгованості споживачів перед постачальником електроенергії - ПАТ "Львівобленерго", тому суди дійшли до правильного висновку, що безпідставним є твердження позивача про порушення відповідачем строків оплати отриманої електричної енергії, що передбачені договором, та притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення інфляційних втрат, процентів річних та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за вказаним договором.

Заперечення позивача щодо того, що відповідач не є учасником спільних протокольних рішень і відповідно їх дія не може поширюватися на договірні правовідносини, не може бути взята судом до уваги, оскільки підписуючи спільні протокольні рішення позивач погодився на порядок і механізм отримання коштів за поставлену, в тому числі і відповідачу, електроенергію.

У спільних протокольних рішеннях сторонами передбачено, що рішення вважається укладеним у разі, якщо воно підписане сторонами без розбіжностей та інших додаткових умов. Як вбачається з представлених суду доказів ПАТ "Львівобленерго" підписано спільні протокольні рішення без жодних зауважень, чим погодилось на визначений порядок розрахунків без участі відповідача.

У п. п. 6, 8 сторонами спільних протокольних рішень узгоджено те, що сторони несуть відповідальність за недотримання вимог постанови КМУ від 11.01.2005 та Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію (зі змінами) і невиконання своїх зобов'язань за цим спільним протокольним рішенням відповідно до чинного законодавства. Всі спірні питання, пов'язані із виконанням спільного протокольного рішення, вирішуються шляхом переговорів між сторонами.

Таким чином, підписуючи СПР позивач поінформований про особливості здійснення розрахунків.

Судами встановлено, що спільні протокольні рішення укладено на загальну суму, у склад якої входила і сума заборгованості відповідача перед позивачем, визначена зведеними реєстрами, які є додатком до кожного протокольного рішення і погоджені його сторонами та скріплені мокрими печатками сторін.

Відповідно оплату здійснено на суму спільних протокольних рішень, зокрема, розрахунки зі спільного протокольного рішення від 19.01.2015 проведено на загальну суму 12070400,00 грн. Оплату здійснено 28.01.2015 на суму 12070400,00 грн. платіжним дорученням № 348.

Розрахунки зі спільного протокольного рішення від 17.02.2015 проведено на загальну суму 11792000,00 грн. Оплату здійснено 01.04.2015 на суму 11792000,00 грн. платіжним дорученням № 353.

Розрахунки зі спільного протокольного рішення від 18.03.2015 проведено на загальну суму 3398900,00 грн. Оплату здійснено 17.04.2015 на суму 3298900,00 грн. платіжним дорученням № 414.

Розрахунки зі спільного протокольного рішення від 17.04.2015 проведено на загальну суму 2438100,00 грн. Оплату здійснено 07.05.2015 на суму 2438100,00 грн. платіжним дорученням № 451.

У графі "призначення платежу" зазначених платіжних доручень зазначено ПКМУ № 20, а платником виступає Департамент фінансів Львівської ОДА, що є доказом того, що оплату здійснено не відповідачем, і не на виконання укладеного між сторонами договору про постачання електричної енергії № 90337 від 07.12.2006. У матеріалах справи відсутні докази про неприйняття чи повернення коштів, сплачених Департаментом фінансів Львівської ОДА на виконання спільних протокольних рішень в рахунок погашення заборгованості КП "Бориславтеплоенерго" перед енергопостачальною організацією.

Відповідно до спільних протокольних рішень заборгованість відповідача за спожиту електроенергію (активну) перед ПАТ "Львівобленерго" погашено за рахунок коштів загального фонду державного бюджету.

Суд враховує, що з огляду на особливості здійснення господарської діяльності в сфері теплопостачання та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб'єктами, що здійснюють господарську діяльність в цій сфері, відповідач не мав можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за електроенергію у зв'язку з чим вина Комунального підприємства "Бориславтеплоенерго" у простроченні платежів за договором на підставі спільних протокольних рішень відсутня, тому і відсутній склад правопорушення, що згідно зі ст. 614 ЦК України позбавляє позивача права застосовувати до боржника заходи відповідальності, передбачені п. 4.2.1 договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Порушенням зобов'язання відповідно до статті 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання.

За змістом приписів статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Судами встановлено, що позивачем отримано грошові кошти за поставлену відповідачу в спірному періоді електроенергію, що охоплюється спільними протокольними рішеннями.

Позивачем не висловлено жодних претензій щодо виконання сторонами своїх зобов'язань відповідно до СПР про організацію взаємних розрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 зі змінами.

Тобто з матеріалів справи не вбачається вини відповідача у несвоєчасному виконанні спірних зобов'язань, оскільки такий не був стороною СПР, проте був поінформований за особливості здійснення розрахунків.

Разом з тим, твердження позивача про те, що відповідач не є учасником спільних протокольних рішень і їх дія не може поширюватись на спірні договірні правовідносини, є необґрунтованим з огляду на положення п.2.1.2 укладеного між ним та КП "Бориславтеплоенерго" договору про постачання електричної енергії №90337 від 07.12.2006 Підписавши спільні протокольні рішення, позивач погодився на визначений ними порядок і механізм отримання коштів за поставлену відповідачу електроенергію.

Позовні вимоги, які стосуються виконання зобов'язань з оплати за спожиту електроенергію в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 (зі змінами) та спільними протокольними рішеннями про організацію взаємних розрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, стороною яких є позивач, не підлягають задоволенню.

Поряд з цим, судами встановлено прострочення договірного зобов'язання відповідачем, яке було допущено поза межами спільних протокольних рішень, з приводу цього судами зазначено наступне:

Оплату за активну електроенергію згідно з рахунком за січень в сумі 1565,81 грн. платіжним дорученням № 211 від 30.01.2015 та оплату за реактивну електроенергію згідно з рахунком за березень 2015 року на суму 4209,97 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Щодо розміру пені, судом першої інстанції здійснено перерахунок розміру пені, з яким правомірно погодилась колегія суддів апеляційної інстанції, взято до уваги заперечення представника відповідача та встановлено, що стягненню за прострочення виконання зобов'язання з відповідача підлягає 8,12 грн. пені за прострочення договірного зобов'язання відповідачем, яке допущено поза межами спільних протокольних рішень, а не 13026,40 грн., як зазначено позивачем.

Як вказано позивачем, ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі даного положення позивач заявляє до стягнення з відповідача 42821,07 грн. інфляційних втрат, 952,31 грн. трьох процентів річних.

Сплата 3% від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), інфляційних нарахувань, не мають характеру штрафних санкцій, і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з п. 3.2 постановою Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Враховуючи вищенаведене, перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% та їх обгрунтованість, суди дійшли до правильного висновку за необхідне частково задовольнити вимогу позивача щодо стягнення трьох процентів річних, та стягнути з відповідача 3% річних в сумі 0,48 грн., а у задоволенні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат відмовити.

Щодо правової природи СПР, то дійсно відповідач (комунальне підприємство, статус якого перевірено відповідно до реєстраційних даних у ЄДРПОУ) не був стороною договору, а призначення такого СПР є визначення джерела та порядку фінансування оплати отриманої електричної енергії. Проте договір № 90337 між сторонами передбачав умову, за якої сторони відходять від його умов, виконуючи приписи нормативно-правових актів, які можуть бути застосовані у майбутньому. Таким чином диспозитивне застереження у договорі про таку умову (зокрема, розрахунки за СПР) надає сторонам усвідомлення про можливість відступлення у цій частині від умов Договору.

Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини при з'ясуванні питання щодо порушення положень ст. 1 Протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід з'ясовувати наступні питання: 1) чи є в справі власність або володіння майном у розумінні ст. 1 Протоколу Конвенції ? 2) Чи мало місце втручання у право мирного володіння майном ? Чи здійснене втручання в "інтересах суспільства" ? Чи відповідає втручання принципу правової визначеності? Чи дотримано "справедливий баланс" між суспільним інтересом та правом особи на мирне володіння майном?

В аспекті питань, що необхідно з'ясувати з наведеного вище, суди дійшли до правильного висновку, що в справі має місце законна вимога позивача про очікувану сатисфакцію від відповідача в контексті оплати штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язання. Суд звертає увагу, що штрафна санкція, інфляційні нарахування, 3% річних стосуються періоду погашення заборгованості з яких відповідач прострочив, не враховуючи періоду погашення заборгованості третьою стороною.

У питанні чи є власністю позивача грошова сума із позовних вимог, що підлягають задоволенню, слід виходити із усталеної практики органів Конвенції, де власність в сенсі статті 1 Протоколу № 1 може становити існуючу власність (див. рішення від 23.11.1983 у справі "Ван дер Мюссель проти Бельгії", Серія А № 70, стор. 23, п. 48) чи майно, включаючи скарги, щодо яких заявник може стверджувати, що він має щонайменше законні сподівання на отримання та ефективне використання майнових прав (див. рішення від 29.11.1991 у справі "Пайн Воллі Девелопментс Лтд. та інші проти Ірландії", Серія А № 222, стор. 23, п. 51).

Проте відшкодування вартості заборгованості третьою стороною здійснене в інтересах суспільства, оскільки сам факт СПР передбачає відшкодування державою коштів і містить соціальні складову та призначення.

Тому принцип правової визначеності в цих обставинах не порушено, оскільки сам позивач підписав СПР, тим самим усвідомлюючи про настання можливих несприятливих обставин щодо нього.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 914/2288/15 Господарського суду Львівської області прийнято з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Таким чином постанова Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 914/2288/15 Господарського суду Львівської області підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Львівобленерго" на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 914/2288/15 Господарського суду Львівської області залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 у справі № 14/2288/15 Господарського суду Львівської області залишити без змін.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж. О.
Судді:Могил С.К.
Грек Б.М.