ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.02.2017 Справа № 904/11948/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРА ГРУП", м. Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "ІНТЕРПАЙП НОВОМОСКОВСЬКИЙ ТРУБНИЙ ЗАВОД", м. Новомосковськ, Дніпропетровська область

про стягнення 3 451,17 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

Секретар судового засідання Бойчук Ю.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник відповідно до договору про надання правової

допомоги № 1 від 21.08.2016

від відповідача: ОСОБА_2, представник за довіреністю № 19-02 від 11.01.2017

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРА ГРУП" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "ІНТЕРПАЙП НОВОМОСКОВСЬКИЙ ТРУБНИЙ ЗАВОД" (далі - відповідач) про стягнення 18 911,26 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки № 210/16 від 15.03.2016, в частині розрахунків за отриманий товар.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2016 порушено провадження у справі № 904/11948/16 та справу призначено до розгляду.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.01.2017 виправлено описку в п. 2 ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 21.12.2016, викладено його в наступній редакції: "Справу призначити до розгляду в засіданні на 08.02.2017 о 11:30 год.".

08.02.2017 до суду від позивача надійшли:

- заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 3 451,17 грн.;

- клопотання про стягнення витрати на правову допомогу у розмірі 2 500,00 грн.;

- заява про долучення до матеріалів справи витребуваних судом документів.

08.02.2017 до суду від відповідача надійшли:

- відзив на позовну заяву;

- заява про припинення провадження у справі в частині стягнення основного боргу.

В судовому засіданні 08.02.2017 оголошено перерву до 15.02.2017.

15.02.2017 повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги, з урахування заяви про зменшення розміру позовних вимог, підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

В свою чергу, повноважний представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог щодо стягнення пені та витрат на оплату послуг адвоката.

У судовому засіданні 15.02.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРА ГРУП" (далі- позивач, постачальник) та Публічним акціонерним товариством "ІНТЕРПАЙП НОВОМОСКОВСЬКИЙ ТРУБНИЙ ЗАВОД" (далі - відповідач, покупець) укладено договір поставки № 210/16 (далі - Договір поставки), відповідно п. 1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупцю, а покупець прийняти та оплатити продукцію матеріально-технічного призначення, надалі - товар. Найменування, асортимент, кількість, ціна, умови та строки поставки товару зазначаються у специфікаціях, які оформлюються у вигляді Додатків і складають невід'ємну частину цього договору.

Відповідно до п. 2.3 Договору поставки, ціна за одиницю виміру товару, яка зазначена в узгоджених сторонами специфікаціях, є фіксованою і не підлягає збільшенню.

Сума цього договору визначається як загальна вартість товару, поставленого за весь період дії цього договору на підставі оформлених сторонами специфікацій (п. 2.4 Договору поставки).

Положеннями п. 3.6. Договору передбачено, що датою поставки товару і датою переходу права власності на товар є дата, зазначена покупцем у видатковій накладній при прийманні товару. Сторони у специфікації можуть обумовити інші умови визначення дати поставки товару і дати переходу права власності на товар.

Згідно з п. 4.1 Договору поставки, розрахунки за цим договором покупець здійснює шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника в порядку та строки, зазначені у специфікаціях. При здійсненні оплати на умовах передплати покупець перераховує грошові кошти у розмірі вартості узгодженої партії товару. При здійсненні оплати з відстрочкою платежу покупець перераховує грошові кошти за фактично прийняту вагу/кількість товару.

У випадку невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за цим Договором, винна сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та/або чинним законодавством України, з відшкодуванням добросовісній стороні фактично заподіяного збитку (п. 7.1. Договору).

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що у випадку порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення їх підписів печатками сторін. Строк дії цього договору встановлюється на період з 15.03.2016 по 31.12.2016, а в частині не виконаних зобов'язань - до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (п.п. 10.1, 10.2 Договору поставки).

15.03.2016 сторонами було узгоджено та підписано специфікацію, яка є додатком № 1 до Договору поставки (далі - Специфікація).

Відповідно до п. 6 Специфікації, розрахунок за поставлений по даній специфікації товар покупець здійснює протягом 60-ти календарних днів від дати поставки.

На виконання умов Договору, по видатковій накладній № Б496, позивач 24.03.2016 здійснив поставку товару відповідачу на суму 15 460,09 грн. Поставлений товар був отриманий представником відповідача за довіреністю № 397 від 24.03.2016.

Позивач зауважує, що в передбачені строки відповідач за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого у відповідача виникла прострочена заборгованість перед позивачем у розмірі 15 460,09 грн.

За неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки, позивачем на підставі п. 7.2. Договору нарахована пеня у розмірі 2 261,60 грн.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 927,91 грн. та 3% річних у розмірі 261,76 грн.

З метою досудового врегулювання спору, 21.11.2016 позивач направив на адресу відповідача претензію № б/н від 18.11.2016, щодо погашення заборгованості за Договором поставки, що підтверджується описом вкладення в цінний лист від 21.11.2016 та фіскальним чеком від 21.11.2016 (а.с. 20). Відповідачем вимоги позивача були залишені без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутися з позовом до суду.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар у розмірі 15 460,09 грн., пеню у розмірі 2 261,50 грн., інфляційні втрати у розмірі 927,91 грн., 3% річних у розмірі 261,76 грн., а всього 18 911,26 грн.

08.02.2017, у зв'язку з оплатою суми основного боргу, позивач зменшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 2 261,50 грн., інфляційні втрати у розмірі 927,91 грн., 3% річних у розмірі 261,76 грн., а всього 3 451,17 грн.

В свою чергу, відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні заявлених позовних вимог щодо стягнення пені, виходячи з того, що сторони не визначили у Договорі поставки конкретний розмір пені.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників позивача та відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічна норма міститься у ст. 712 Цивільного кодексу України відповідно до якої, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 266 Господарського кодексу України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

За приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як зазначено у ст. 129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Положеннями ст. 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач свої обов'язки за Договором поставки виконав належним чином, що підтверджується видатковою накладною № Б496 від 24.03.2016 на суму 15 460,09 грн. з ПДВ, підписаною зі сторони відповідача уповноваженою особою за довіреністю ОСОБА_3 та скріплена печатками сторін. Зазначений документ був підписаний відповідачем без будь-яких зауважень, що свідчить про те, що відповідач своїми діями у повному обсязі прийняв умови Договору поставки.

Згідно платіжного доручення № 810 від 06.02.2017 (а.с. 35), відповідач здійснив оплату заборгованості за поставлений позивачем товар у розмірі 15 460,09 грн. лише 06.02.2017, тобто з простроченням строку, встановленого для виконання зобов'язання за умовами Специфікації. Оскільки останнім днем здійснення оплати за Договором поставки є 22.05.2016, виконання відповідачем зобов'язання вважається простроченим з 23.05.2016.

Щодо заяви відповідача про припинення провадження у справі в частині стягнення основного боргу суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно з частиною 3 пункту 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи те, що 08.02.2017 позивачем було зменшено розмір позовних вимог в частині стягнення основного боргу, на час подання відповідачем заяви про припинення провадження зазначена позовна вимога не була заявлена, тому заява про припинення провадження не розглядається судом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми закону позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 927,91 грн. за період червень - грудень 2016 року, 3% річних у розмірі 261,76 грн. за період з 24.05.2016 по 16.12.2016, розрахунок яких перевірений господарським судом та визнаний вірним.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 927,91 грн. та 3% річних у розмірі 261,76 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 2 261,50 грн. за період з 22.04.2016 по 19.11.2016.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Оскільки законом у даному випадку не передбачено розмір штрафних санкцій, то застосовуються санкції, передбачені договором.

Відповідно до п. 7.2. Договору поставки у випадку порушення строків оплати покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Господарський суд вважає, що сторони в договорі не встановили конкретний розмір пені, а обмежили лише її розмір подвійною обліковою ставкою НБУ (не більше подвійної облікової ставки НБУ).

Таким чином, оскільки сторони не узгодили в Договорі поставки конкретний розмір пені, то нарахування позивачем пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та її стягнення є неправомірним, тому в частині позовних вимог про стягнення пені слід відмовити.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 28.05.2014 у справі № 904/1249/14.

На підставі вищевикладеного, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 261,50 грн. задоволенню не підлягають.

Викладене є підставою для задоволення позову частково.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Поняття особи, яка є адвокатом, визначено в статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", котра зазначає, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" зазначає представництво як один із видів адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як зазначено у п. 6.3. Постанови, Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум. За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Аналогічну правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу (оплату послуг адвоката) за договором про надання правової допомоги № 31 від 21.09.2016 та додатковою угодою № 2 до цього договору від 01.12.2016 у розмірі 2 500,00 грн.

Суд звертає увагу, що розмір послуг адвоката не залежить лише від суми позовних вимог, а визначається сукупністю проведених ним дій щодо аналізу документів, підготовки позовної заяви, витраченого часу, складності справи та представлення інтересів позивача під час розгляду справи.

Сума витрат на оплату послуг адвоката у даній справі в розмірі 2 500,00 грн. є завищеною, виходячи з того, що справа не є складною, підготовка позовної заяви кваліфікаційним фахівцем не потребує багато часу, кількість доданих до позовної заяви документів є незначною, тому не потрібно багато часу для їх вивчення та аналізу, розрахунки інфляційних втрат та 3% річних проводяться за допомогою системи Законодавства або ОСОБА_3, що полегшує роботу щодо проведення розрахунків.

Враховуючи невисоку складність юридичної кваліфікації правовідносин у даному спорі та, відповідно, невелику кількість часу, необхідну на підготовку матеріалів до судового засідання, суд вважає, що витрати по оплаті послуг адвоката у розмірі 2 500,00 грн. є необґрунтовано завищеними, а тому розмір відповідних витрат підлягає обмеженню сумою 700,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що заявлені позивачем витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 2 500,00 грн. підлягають задоволенню частково, в сумі 700,00 грн.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 612, 625, 629, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 230, 231, 232, 265, 266 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 48-49, 82-84, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ІНТЕРПАЙП НОВОМОСКОВСЬКИЙ ТРУБОПРОКАТНИЙ ЗАВОД" (51200, Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул.Сучкова, буд. 115, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІМПЕРА ГРУП" (49098, м. Дніпро, вул. Білостоцького, буд. 159, ) інфляційні втрати у розмірі 927,91 грн. (дев'ятсот двадцять сім грн. 91 коп.), 3% річних у розмірі 261,76 грн. (двісті шістдесят одна грн. 76 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 475,02 грн. (чотириста сімдесят п'ять грн. 02 коп.), витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 700,00 грн. (сімсот грн. 00 коп).

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 20.02.2017.

Суддя ОСОБА_4