ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2017 р. Справа № 914/2952/16
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Кобецької С. М., секретар судового засідання Савчин Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,

АДРЕСА_1, 25031;

АДРЕСА_2, 25006;

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,

юридична адреса:вул. Ювілейна, 40, с. Нижній Струтинь, Рожнятівський район,

Івано-Франківська область,77620;

поштова адреса: вул. Героїв УПА, 73, оф.305, м. Львів, 79041;

про: стягнення 36 239,30грн., з яких: 33 500,00грн. - основний борг, 2 294, 46грн. - інфляційні втрати, 444,84грн. - 3% річних.

Представники сторін в судове засідання не з"явились.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, звернувся до господарського суду Львівської області, з позовом про стягнення з відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 34 973,32грн., з яких: 33 500,00грн. - основний борг, 1 028,48грн. - інфляційні втрати, 444,84грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 12.12.16р., матеріали справи №914/2952/16, на підставі ст. ст. 15, 17 Господарського процесуального кодексу України, направлено за встановленою підсудністю господарському суду Івано-Франківської області.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 21.12.16р., справу №914/2952/16 призначено до розгляду в судовому засіданні.

При цьому, судом взято до уваги приписи пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950р., ратифікованої Україною 17.07.1997р. (набрала чинності для України 11.09.1997р.), якими гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків, зокрема, цивільного характеру. Одночасно, реалізація "права на суд", передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., відповідно до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого, згідно із ст.32 Конвенції, поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах Буланов та Купчик проти України заяви №№ 7714/06, 23654/08 від 09.12.2010р., Чуйкіна проти України № 28924/04 від 13.01.2011р.).

Представник позивача в судове засідання не з"явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений ухвалою суду від 02.02.17р. Слід зазначити, що на виконання вимог ухвали суду від 21.12.16р., позивачем, здійснено нарахування відповідачу інфляційних втрат, із врахуванням сумарного індексу інфляції, у відповідності до Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі Верховного суду України від 03.04.1997р. №62-97р., у зв"язку з чим, позивач просить суд, стягнути з відповідача 2 294, 46грн. - втрат від інфляції. Судом розцінюється така позиція позивача як збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат.

Враховуючи правила ст.22 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких позивач, до прийняття рішення по справі, має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог та п.3.10. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.11р., відповідно до якого, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, судом прийнято до розгляду клопотання позивача про збільшення розміру позовних вимог (в межах суми сплаченого судового збору), а спір вирішується виходячи зі збільшеної ціни позову.

Позовні вимоги, позивач виклав у позовній заяві, вказуючи при цьому на:

- укладення між сторонами Договору транспортного експедирування №ТЕ-002891 від 14.01.16р., на виконання умов якого, на підставі Заявок про перевезення вантажу автомобільним транспортом №14/01 від 14.01.16р., №02/02 від 02.02.16р. до Договору, позивач надав відповідачу послуги з перевезення вантажу на загальну суму 51 000,00грн., що підтверджують міжнародні товарно-транспортні накладні (СМR) А№491199 від 25.01.16р., А№229074 від 04.02.16р., акти прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №01/02 від 01.02.16р., №11/02 від 11.02.16р.;

- неналежне виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов"язань, зокрема п.3.4.Договору, яким обумовлено порядок здійснення розрахунків між сторонами, внаслідок чого, неоплаченою залишилась вартість наданих транспортних послуг в сумі 33 500,00грн. (17 500,00грн. - відповідачем сплачено);

- звернення до відповідача з вимогою від 11.07.16р., про оплату коштів в сумі 33 500,00грн., яка залишилась без належного реагування з боку відповідача;

- приписи ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі яких, відповідачу нараховано 2 294, 46грн. - інфляційних втрат, 444,84грн. - 3% річних;

- норми ст.ст. 509, 526, 625, 908, 909 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 193 Господарського кодексу України.

Представник відповідача в судові засідання жодного разу не з"явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень від 22.12.16р., від 13.01.17р., від 04.02.17р. Будь-яких заперечень в спростування заявлених позовних вимог, відповідач суду не подав.

За таких обставин, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи той факт, що позивач та відповідач, відповідно до вимог чинного законодавства, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті, спір належить вирішити у відсутності представників сторін за матеріалами справи, запобігаючи, одночасно, безпідставному затягуванню розгляду спору та сприяючи своєчасному поновленню порушеного права.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 Юрієвичем (Експедитор/відповідач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Виконавець/позивач) укладено Договір транспортного експедирування №ТЕ-002891 від 14.01.16р.

Згідно п.п.1.1.,1.2. Договору, Експедитор доручає Виконавцю перевезти вантаж в міжнародному та/або внутрішньо-українському сполученні та оплачує перевезення, а Виконавець надає транспортні засоби для перевезення вантажу та доставляє вантаж у пункт призначення Вантажоодержувачу вказаному у супровідних документах в обумовлений сторонами термін. Виконавець, здійснює перевезення вантажу власним (або найманим) автомобільним транспортним і несе повну матеріальну відповідальність за збереження вантажів з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі Вантажоодержувачу.

Виконавець організовує перевезення вантажів на підставі Заявок Експедитора. Конкретні умови по кожному замовленню погоджуються сторонами і вказуються у Заявці, яка є невід"ємною частиною даного Договору. Заявка вважається прийнятою до виконання, якщо вона підтверджена підписами уповноважених осіб та скріплена печатками сторін. Заявка може бути подана Експедитором за допомогою засобів факсимільного зв"язку (факсом) чи/або іншим фіксованим шляхом (способом). Факс-копія заявки має юридичну силу оригіналу (п.п.2.1.,2.2.Договору).

Пунктами 3.1.,3.3. Договору обумовлено, що вартість перевезення обумовлюється сторонами на кожен рейс в Заявці. Підтвердженням факту надання послуг є оригінал товарно-транспортної накладної (ТТН, СМR) з відміткою Відправника, Перевізника, Виконавця, Одержувача вантажу або інший документ, що підтверджує отримання вантажу Вантажоодержувачем.

У відповідності до п. 3.4.Договору, Експедитор оплачує замовлені послуги протягом 14 банківських днів з моменту отримання Експедитором повного пакету документів, а саме, оригіналу Договору, Заявки на перевезення, рахунку, акту виконаних робіт, товарно-транспортної накладної (ТТН, СМR), податкової накладної.

Дослідженням обставин справи судом встановлено, що Експедитор/відповідач звертався до Виконавця/позивача з Заявками про перевезення вантажу автомобільним транспортом №14/01 від 14.01.16р., №02/02 від 02.02.16р., в яких обумовлено місце, дату, час завантаження вантажу; назву, масу, об"єм вантажу; тип, марку, д.з.н. автомобіля; прізвище, телефон водія; пункт, дату розвантаження вантажу; вартість перевезення; порядок та форму оплати. Заявки, погоджені, підписані та скріплені печатками сторін (а.с.23,56). І як наслідок, на виконання умов договірних відносин, позивач надав відповідачу послуги з перевезення вантажу, обумовлені Заявками №14/01 від 14.01.16р., №02/02 від 02.02.16р., на загальну суму 51 000,00грн. Даний факт підтверджують належним чином оформлені, підписані без жодних зауважень та скріплені печатками сторін акти прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №01/02 від 01.02.16р., №11/02 від 11.02.16р. з рахунками - фактурами №01/02 від 01.02.16р., №11/02 від 11.02.16р., міжнародні товарно-транспортні накладні (СМR) А№491199 від 25.01.16р., А№229074 від 04.02.16р. (а.с.51, 52, 57-60).

Як вбачається з виписок ПАТ КБ "Приватбанк" по рахунку ОСОБА_1 (а.с.28-34, 107-108), відповідачем частково перераховано позивачу кошти за транспортні послуги, згідно рахунку - фактури №01/02 від 01.02.16р., в сумі 17 500,00грн. Разом з тим, доказів здійснення відповідачем повної оплати вартості наданих позивачем послуг з перевезення вантажу в розмірі 33 500,00грн., матеріали справи не містять.

Позивач звертався до відповідача з вимогою від 11.07.16р. (а.с.35), про оплату коштів за надані послуги з перевезення вантажу в сумі 33 500,00грн. Однак, доказів належного реагування відповідачем суду не пред"явлено.

Станом на 16.02.17р., в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили здійснення відповідачем розрахунків за надані позивачем транспортні послуги в розмірі 33 500,00грн.

Із змісту ст. 11 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов"язки виникають зокрема, з Договору.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов"язковим для виконання сторонами (ст.ст. 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України).

В силу ч.ч.1, 2 ст.908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (ч.ч.1, 2 ст. 307 Господарського кодексу України ч. ч. 1, 3 ст. 909 Цивільного кодексу України).

Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" N 57-V від 01.08.06р., Україна приєдналась до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19 травня 1956 року). Ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін. Договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення. Вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника. Після прибуття вантажу на місце, передбачене для його доставки, одержувач має право вимагати від перевізника передачі йому другого примірника вантажної накладної і вантажу в обмін на розписку (ст.ст.1, 4, 5, 13 Конвенції).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Нормою ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Оскільки, відповідач неналежно виконав свої зобов"язання, які випливають з Договору та закону, то, вимога позивача про стягнення з відповідача вартості наданих транспортних послуг, в сумі 33 500,00грн., підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов"язання припиняється належним чином проведеним виконанням.

Однак, якщо зобов"язання не виконано належним чином, то на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов"язки в тому числі передбачені ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України /боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом/.

Позивачем нараховано відповідачу інфляційні втрати за період червень - грудень 2016р., від суми боргу 33 500,00грн., в розмірі 2 294, 46грн. та 3% річних за період з 07.06.16р. по 15.11.16р. від суми боргу 33 500,00грн., в розмірі 444,84грн. (розрахунки а.с.15,109).

Судом здійснено перевірку правильності нарахування позивачем інфляційних втрат та встановлено, що останні, підлягають стягненню за період та у сумі, визначеній позивачем у розрахунку (а.с.109), який перевірено судом та визнано арифметично вірним.

Що стосується 3% річних, то як вбачається з розрахунку (а.с.15), позивачем невірно визначено початок періоду їх нарахування, позаяк, включено день фактичної часткової оплати суми боргу - 07.06.16р. (а.с.34), в період часу, за який здійснювалось нарахування 3% річних, що не узгоджується з роз"ясненнями Вищого господарського суду України, викладеними у п.1.9. постанови пленуму "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.13р., у відповідності до яких, день фактичної сплати суми боргу не включається в період часу, за який здійснюється стягнення 3% та з приписами ст.ст. 599, 612 Цивільного кодексу України, за змістом яких, день виконання зобов'язання не може входити до періоду прострочення його виконання, позаяк, цього дня зобов'язання боржника, хоч і з порушенням строку виконання, але припиняється.

За таких обставин, правомірним визнається судом нарахування відповідачу 3% річних за період з 08.06.16р. по 15.11.16р., від суми боргу 33 500,00грн., в розмірі 442,09грн.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З огляду на вимоги ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Позивачем доведено та документально підтверджено факт несплати відповідачем вартості наданих послуг з перевезення вантажу за Договором №ТЕ-002891 від 14.01.16р.

В силу п. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов"язання. Відповідач в судові засідання жодного разу не з"явився, своїми правами, наданим йому ст.ст. 22, 59 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, будь - яких заперечень проти позову чи доказів належного виконання своїх зобов"язань не надав, доводи позивача не спростував.

За таких обставин, стягненню з відповідача, в судовому порядку, підлягає вартість наданих транспортних послуг в сумі 33 500,00грн., 3% річних в сумі 442,09грн., інфляційні втрати в сумі 2 294, 46грн. В частині стягнення 2,75грн. - 3% річних - відмовити.

Судовий збір за правилами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вчиненої в Римі 04.11.1950р., Законом України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" N 57-V від 01.08.06р., ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625 - 629, 908, 909 Цивільного кодексу України, ст.ст.173, 193, 307 Господарського кодексу України ст. ст. 22, 33, 34, 43, 49, 75, 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, вул. Ювілейна, 40, с. Нижній Струтинь, Рожнятівський район, Івано-Франківська область,77620 (реєстраційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 25031 (реєстраційний номер НОМЕР_2) 33 500,00грн. (тридцять три тисячі п"ятсот грн. 00коп.) - заборгованості, 442,09грн. (чотириста сорок дві грн. 09коп.) - 3% річних, 2 294, 46грн. (дві тисячі двісті дев"яносто чотири грн. 46 коп.) - інфляційних втрат, 1 377,86грн. (одну тисячу триста сімдесят сім грн. 86коп.) - судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 2,75грн. - 3% річних - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення складено 20.02.17р.

Суддя С.Кобецька