ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2017 р.Справа № 915/2117/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Головея В.М., Колоколова С.І.,

(склад судової колегії змінено відповідно до розпорядження керівника апарату суду № 94 від 18.01.2017 року щодо повторного автоматизованого розподілу справи у зв'язку з припиненням повноважень головуючого судді Петрова М.С. з 21.12.2016р.)

при секретарі судового засідання Полінецькій В.С

за участю представника позивача ОСОБА_1, довіреність № 20/Б, дата видачі : 01.12.16

/відповідач не використав права на участь у судовому засіданні, хоча про час та місце його проведення повідомлений належним чином (див. розписку представника в судовому засіданні від 9.02.17р.)/,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АДМ Трейдінг Україна", м.Київ

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 28 серпня 2015 року

у справі № 915/2117/14

за позовом скаржника

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зерноприймальний комплекс "Інтерагротранс", м.Миколаїв

про стягнення збитків у сумі 34 961 971,20 грн.

/в судовому засіданні оголошувалася перерва за ст.77 ГПК України з 9.02. по 23.02.2017р.; повна фіксація судового процесу здійснювалась відповідно до ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України/,

В С Т А Н О В И В :

17 грудня 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі по тексту ТОВ) АДМ Трейдінг Україна звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс про стягнення збитків у розмірі 34 961971,2 грн., спричинених відповідачем втратою біомаси гранульованої та не гранульованої загальною вагою 26023,378 тон, що була передана йому на зберігання за договором складського зберігання №15 від 12 червня 2013 року.

11.08.2015р. ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс звернулось до Господарського суду Миколаївської області із зустрічним позовом про стягнення з ТОВ «АДМ «Трейдінг Україна» 799239, 39грн. за надані послуги по зберіганню біомаси гранульованої та не гранульованої по договору №15 від 12.06.2013р., який ухвалою від 27.08.2015р. залишено без розгляду у звязку з ненаданням ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс належних доказів сплати судового збору у повному обсязі.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 28.08.2015р. (суддя Мавродієва М.В.) в позові ТОВ АДМ Трейдінг Україна відмовлено з огляду на те, що позивачем не доведено наявність всіх умов, сукупність яких створює склад цивільного правопорушення у вигляді завдання збитків.

За висновком суду першої інстанції позивач не надав належних доказів, що беззаперечно підтверджують обсяги втраченого відповідачем товару, оскільки протокол тимчасового доступу до речей і документів від 19.12.14 р. та опис до нього, які складені в рамках кримінального провадження №0006499, містять дані приблизного характеру щодо обсягів наявного товару, переданого на зберігання позивачем, на складах відповідача. Не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача щодо втрати товару та зменшенням майнових прав позивача. Також суд першої інстанції відзначає, що позивачем не надано доказів притягнення посадових осіб ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс до кримінальної відповідальності та встановлення вини останніх у зловживанні службовим становищем та заволодінні майном ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс відповідним вироком суду.

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.08.15р., ТОВ "АДМ Трейдінг Україна" звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення місцевого господарського суду скасувати, оскільки воно прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги наявні в матеріалах справи протокол та опис, які вказують на нестачу переданої на зберігання відповідачу біомаси, а також відсутність у позивача можливості надати належні докази стосовно наявності та кількості біомаси на зберіганні у відповідача у звязку з відсутністю доступу до складського приміщення. При цьому суд першої інстанції безпідставно відмовив у проведенні виїзного судового засідання із залученням відповідних спеціалістів для встановлення наявності або відсутності переданого відповідачу на зберігання товару, а відповідач в порушення вимог ст.33 ГПК України не надав жодного доказу на підтвердження наявності у нього переданого на зберігання товару.

Крім того, на думку скаржника суд першої інстанції не надав належної оцінки діям відповідача з відмови у поверненні товару за вимогою поклажедавця (позивача), які свідчать про відсутність товару, переданого на зберігання.

Скаржник також звертає увагу на те, що відсутність вироку у кримінальному провадженні №006499 не спростовує факту наявності збитків позивача внаслідок неправомірних дій відповідача, на його думку матеріали кримінального провадження містять інформацію, що може свідчити про відсутність товару в зерносховищах відповідача, який відповідно до договору з позивачем, був зобовязаний здійснювати його зберігання.

З огляду на вказане скаржник зазначає, що повернення йому товару може бути неможливим, що може мати наслідком відшкодування вартості такого товару на користь позивача відповідно до положень ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, однак суд першої інстанції не прийняв до уваги вищезазначені норми, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

В ході розгляду апеляційної скарги позивачем було заявлено письмове клопотання про призначення судової економічної експертизи по даній справі з метою документального підтвердження факту та розміру нестачі товару позивача, який прямо віднесений до предмету доказування за заявленим позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу та у судових засіданнях ТОВ «Зерноприймальний комплекс «Інтерагротранс» спростовує доводи скаржника, стверджує про готовність повернути товар позивача у разі належного його витребування та просить залишити оскаржене рішення господарського суду по даній справі без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судова колегія задовольнила клопотання позивача та ухвалою від 04.02.2016р. призначила судову економічну експертизу, проведення якої доручила Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, а провадження по справі зупинила до отримання експертного висновку.

09.09.2016 року до Одеського апеляційного господарського суду від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшла справа №915/2117/14 разом з висновком судової економічної експертизи та доданими до нього матеріалами в якому експертом зазначено:

1. Проведеними дослідженнями по наданим матеріалам справи документально підтверджується надходження від ТОВ «АДМ Трейдінг Україна на зберігання до ТОВ «Зерноприймальний комплекс «Інтерагротранс» на підставі договору складського зберігання №15 від 12.06.2013 з урахуванням додаткових угод до нього (від №1 до №9) за період з червня 2013р. по 28.08.2015р. біомаси гранульованої та не гранульованої у кількості 43918,685тн.;

- списання біомаси гранульованої та не гранульованої у кількості 17895,307тн.;

- залишок біомаси гранульованої та не гранульованої у кількості 26023,378: (43918,65тн. - 17895,307тн.), а саме:

-6635,510 тон біомаси не гранульованої у вигляді лушпиння соняшника та відходів деревини;

-17373,588 тон біомаси не гранульованої у вигляді відходів деревини;

-1331,140 тон біомаси гранульованої у вигляді відходів лісової промисловості;

-683,140 тон біомаси гранульованої у вигляді лушпиння соняшнику.

По наданим матеріалам справи, в межах компетенції експерта, не надається за можливе документально обґрунтувати нестачу товару - біомаси гранульованої та не гранульованої станом на 15.11.2014-28.08.2015 р., який належав ТОВ «АДМ Трейдінг Україна» та був переданий ТОВ «Зерноприймальний комплекс «Інтерагротранс» по договору складського зберігання №15 від 12.06.2013 з урахуванням додаткових угод до нього, у зв'язку з ненаданням на дослідження регістрів та первинних документів бухгалтерського обліку ТОВ «Зерноприймальний комплекс «Інтерагротранс» за період з червня 2013 по 28.08.2015р., акту звірки взаєморозрахунків станом на 15.11.2014-28.08.2015р., матеріалів проведення інвентаризації станом на 15.11.2014-28.08.2015р. складання яких передбачено вимогами Наказу Мінфіну України від 02.09.2014 Н N879 «Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань».

2. Проведеним дослідженнями не надається за можливе документально обґрунтувати нестачу біомаси гранульованої та не гранульованої станом на 15.11.2014-28.08.2015р. у кількості 26023,378тн. (6635,510 тон біомаси не гранульованої у вигляді суміші лушпиння соняшника та відходів деревини; 17373,588 тон біомаси не гранульованої у вигляді відходів деревини; 1331,140 тон біомаси гранульованої у вигляді відходів лісової промисловості; 683,140 тон біомаси гранульованої у вигляді лушпиння соняшнику), що належав ТОВ «АДМ Трейдінг Україна» та був переданий на зберігання до ТОВ «Зерноприймальний комплекс «Інтерагротранс» на підставі договору складського зберігання №15 від 12.06.2013 з урахуванням додаткових угод до нього (від №1 до №9), а відповідно не надається за можливе документально обґрунтувати балансову вартість зазначеної нестачі товару - біомаси гранульованої та не гранульованої станом на 15.11.2014-28.08.2015р..

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 03.10.2016р. апеляційне провадження по справі № 915/2117/14 поновлено з 26.10.2016 року та розгляд апеляційної скарги ТОВ"АДМ Трейдінг Україна" призначено на 26.10.2016р.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26.10.2016р. колегія суддів за власною ініціативою призначила судову товарознавчу експертизу для встановлення яка конкретно біомаса знаходиться на складі відповідача, її кількості та вартості, проведення якої доручила Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, а провадження по справі зупинила до отримання експертного висновку.

16.01.2017 року до Одеського апеляційного господарського суду від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшла справа №915/2117/14 з доданими до неї матеріалами без висновку судової товарознавчої експертизи, у звязку з відсутністю в інституті фахівців відповідного фаху, які б могли вирішити питання вказані в ухвалі Одеського апеляційного господарського суду від 26.10.2016р. та провести відповідні лабораторні дослідження.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 18.01.2016р. апеляційне провадження по справі № 915/2117/14 поновлено з 09.02.2017 року та розгляд апеляційної скарги ТОВ"АДМ Трейдінг Україна" призначено на 09.02.2017р., в судовому засіданні оголошено перерву до 23.02.17р..

Клопотання позивача від 23.02.17р. про продовження строку розгляду та відкладання слухання справи у звязку з тим, що позивачем до комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України оскаржена реєстраційна дія від 16.02.2017р. з припинення юридичної особи ТОВ «Зерноприймальний комплекс «Інтерагротранс» колегією суддів відхилено, як необґрунтоване та безпідставне, оскільки даний факт не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду від 28.08.2015р..

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність юридичної оцінки судом першої інстанції встановлених фактичних обставин справи і застосування норм матеріального та процесуального права, судова колегія приходить до наступного.

12.06.2013 між ТОВ АДМ Трейдінг Україна (поклажедавець) та ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс (склад) було укладено договір №15 складського зберігання (надалі Договір №15-т.1 а.с.29-34).

Згідно розділу 1 Договору №15 поклажедавець передає біомасу не гранульовану та гранульовану, а склад приймає на оплатне відокремлене зберігання, забезпечує переоформлення та зобовязується повернути продукцію поклажедавцю або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством. Якість продукції, що приймається на зберігання визначається лабораторією складу та зазначається у акті приймання-передачі продукції (форма акту передбачена Додатком №1 до Договору №15). Продукція зберігається за адресою: м.Миколаїв, пр.Героїв Сталінграду, 117.

Строк зберігання продукції сторони визначили у п.8.1 Договору №15 - до 30.09.2013.

Додатковою угодою №9 від 01.10.2014 сторони досягли згоди про продовження строку зберігання продукції та внесення змін у п.8.1 Договору №15, а саме визначили строк зберігання до 30.09.2015 (т.1 а.с.35).

Як вбачається з наявних матеріалів справи та підтверджено висновками економічної експертизи позивач на підставі договору складського зберігання №15 від 12.06.2013 з урахуванням додаткових угод до нього (від №1 до №9) за період з червня 2013р. по 28.08.2015р. передав на зберігання біомаси гранульованої та не гранульованої у кількості 43918,685тн , частину якої у кількості 17895,307тн списав, отже залишок біомаси гранульованої та не гранульованої становить 26023,378: (43918,65тн. - 17895,307тн.), а саме:

-6635,510 тон біомаси не гранульованої у вигляді лушпиння соняшника та відходів деревини;

-17373,588 тон біомаси не гранульованої у вигляді відходів деревини;

-1331,140 тон біомаси гранульованої у вигляді відходів лісової промисловості;

-683,140 тон біомаси гранульованої у вигляді лушпиння соняшнику.

Вказані обставини відповідачем не заперечуються.

Пунктами 3.4-3.6 Договору №15 визначено, що склад може зберігати продукцію до предявлення поклажедавцем вимоги про її повернення, але у будь-якому разі не пізніше терміну дії договору. Про намір забрати продукцію зі зберігання поклажедавець має письмово повідомити склад не пізніше ніж за один банківський день до моменту отримання продукції. Відвантаження продукції проводиться на підставі письмової заяви поклажедавця, скріпленої підписом та печаткою, в його присутності або у присутності його уповноваженого представника, за умови надання акту приймання-передачі продукції, форма якого затверджена сторонами згідно Додатку №1 до договору, та довіреності на отримання ТМЦ. Сторони домовились, що особа, зазначена у довіреності на отримання ТМЦ, виданої поклажедавцем, має повноваження на отримання документів, які склад видає у відповідності до умов даного договору.

Відповідно до п.п.4.1.3, 4.1.4 Договору №15, склад не пізніше трьох робочих днів з моменту отримання письмової вимоги поклажедавця зобовязаний провести відвантаження продукції в автомобільний транспорт, наданий поклажедавцем. Склад зобовязаний на першу вимогу поклажедавця відвантажити продукцію, навіть якщо строк його зберігання не закінчився, з урахування технічних можливостей обладнання та норм відвантаження складу.

Відповідач зазначає, що наданий йому на зберігання позивачем за договором складського зберігання №15 від 12.06.2013р товар є в нього в наявності, однак він не повернув його позивачу, в звязку з відсутністю належної вимоги на повернення товару через відсутність повноважень у особи, яка звернулась за отриманням цього товару.

Дійсно, 14.11.14 р. позивач направив відповідачу заявку №14/11/14-4 про відвантаження біомаси гранульованої у кількості 2014,280 тон та біомаси негранульованої у кількості 24009,098 тон виробництва 2014 року починаючи з 15.11.2014, за довіреністю №5096 від 14.11.2014 через ОСОБА_2 Оплату послуг з відвантаження позивач гарантував (т.1 а.с.197).

За твердженням позивача відповідач відмовився від завантаження біомаси на надані позивачем транспортні засоби, в підтвердження чого надав Акт відмови №1410-1650 від 21.11.2014 фірми SGS, в якому зазначено, що 20.11.2014 о 17:00 термінал ТОВ Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс відмовився завантажувати автомашину НОМЕР_1. 21.11.2014, по вказівці директора термінала завантаження було відмінено. Машини виставлені за ворота термінала. Представник відповідача ОСОБА_3 від підпису відмовився, що засвідчено підписом менеджера позивача ОСОБА_4 (т.1 а.с.198).

Як вбачається із заявки позивача №14/11/14-4 від 14.11.14 р. уповноваженою особою на отримання товару зі зберігання зазначено ОСОБА_2 за довіреністю №5096 від 14.11.2014 р. Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що 21.11.2014 р. ОСОБА_2 за довіреністю №5096 від 14.11.2014 р. прибув до відповідача для отримання товару зі зберігання, відсутні також і докази того, що у менеджера позивача ОСОБА_5, який прибув для отримання товару зі зберігання замість ОСОБА_2 і склав акт про відмову представника відповідача у видачі товару зі зберігання, була належним чином оформлена довіреність від позивача на отримання товару. Таким чином, відмова відповідача у передачі товару зі зберігання за відсутності доказів повноважень представника позивача була правомірною, а вищезазначений Акт відмови у видачі зі зберігання товару сам по собі не може свідчити про втрату відповідачем товару або його нестачу.

У відповідності до п.4.9, 4.10 Договору №15, зерновий склад зобовязаний забезпечити доступ позивачеві та/або уповноваженій ним особі до продукції для проведення огляду протягом строку його зберігання. Щомісяця та/або запитом позивача проводити звірку наявності продукції та підписувати двосторонні акти звірки ТМЦ.

Позивач стверджує, що відповідач не надає доступу представникам позивача до складів, що не дає можливості самостійно пересвідчитись у наявності всього обєму біомаси, що була передана на зберігання. При цьому, доказів звернення до відповідача з такою вимогою позивач до суду першої інстанції не надав. З огляду на зазначене, судова колегія вважає, що голослівне посилання позивача на те, що відповідач не надає йому доступу до товару, не може бути доказом відсутності товару.

Крім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач повідомив, що 19.12.2014, у межах кримінального провадження №0006499, слідчим було складено протокол тимчасового доступу до речей і документів та опис, згідно яких на складах відповідача за адресою м.Миколаїв, пр.Героїв Сталінграду, 117 виявлено певну кількість біомаси гранульованої та негранульованої, а саме: на складі 2/Л розміром приблизно 60х26х8 м. знаходиться біомаса гранульована, склад заповнено приблизно на 3/4 частини; на складі 5/А1 розмір 60х40ж8 в частині складу знаходиться макуха (приблизно 21х18х6 м.); склад 4/А - порожній; склад Ж1 - порожній; на подвірї є територія де знаходяться дерева, які зі слів є біомасою негранульованою (т.1 а.с.212-229).

Однак, вказаний протокол також не може бути належним доказом на підтвердження обсягів втраченого відповідачем товару, оскільки обсяги товару визначалися слідчим візуально, а найменування товару зі слів представника відповідача.

Слід зазначити, що за результатами призначеної та проведеної в межах апеляційного провадження по цієї справі судової експертизи було встановлено, що проведеними дослідженнями, по наданим документам, в межах компетенції експерта-економіста не надається за можливе документально обґрунтувати нестачу біомаси гранульованої та не гранульованої станом на 15.11.2014-28.08.2015р. у кількості 26023,378тн., що належала ТОВ «АДМ Трейдінг Україна» та була передана на зберігання ТОВ „Зерноприймальний комплекс „Інтерагротранс за договором складського зберігання №15 від 12.06.2013р. з урахуванням додаткових угод до нього (від №1 до №9).

З викладеного слідує висновок, що експертиза на підставі наданих документів не встановила факт нестачі переданого на зберігання товару, а твердження позивача про його відсутність є припущенням, яке не може бути покладено судом в основу рішення. .

В той же час, позивач визначив розмір прямих збитків від втрати товару у сумі 34961971,20 грн. (т.1 а.с.7), що становить ринкову вартість переданої на зберігання продукції, виходячи із середнього рівню оптових цін на внутрішньому ринку України станом на 12.12.2014 на умовах EXW-елеватори Миколаївської області, в підтвердження чого надав довідку Торгово-промислової палати України від 05.02.2015 (т.2 а.с.31).

Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.1 ст.623 ЦК України боржник який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно ст.ст.224, 225 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною;

неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною;

матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто збитки це обєктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також неодержаних кредитором доходів, які б він одержав, коли зобовязання було виконано боржником.

Обовязок відшкодування збитків є загальною формою цивільно-правової відповідальності, яка настає для боржника внаслідок порушення ним зобовязання.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст.623 ЦК України.

Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок неналежного виконання зобовязання за договором, тобто наявності прямого причинного-наслідкового звязку між неправомірними діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

При цьому, обовязковими умовами покладання відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного звязку між діями особи та збитками, які складають обєктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Не доведення хоч би одного із них виключає можливість задоволення вимоги про стягнення збитків.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у справах про відшкодування збитків (постанова від 04.07 2011 у справі №42/78-10).

За умовами ст.ст.949, 950 ЦК України зберігач зобовязаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Стаття 951 ЦК України передбачає, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Слід зазначити, що за правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 23.06.2009 у справі №34/136-08-2506 та від 21.01.2015 у справі №918/407/14, зберігач, за договором схову, зобовязаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання або відповідну кількість речей такого самого роду, а збитки, про які йде мова у ст.951 ЦК України підлягають стягненню лише у випадку втрати (нестачі) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, за наявності складу цивільного правопорушення.

Виходячи з аналізу вказаних правових норм, обовязковим під час розгляду даного спору є доведення факту втрати майна, переданого на зберігання та встановлення наявності всіх елементів складу правопорушення: наявність збитків, протиправність дій особи, причинного звязку між діями особи та збитками, які складають обєктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до приписів ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.2 ст.623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором.

Надані позивачем в підтвердження факту втрати майна, переданого на зберігання, протокол та опис від 19.12.2014, суд не вважає доказами, які беззаперечно підтверджують відсутність біомаси гранульованої та негранульованої, враховуючи фіксування у них перебування певної (приблизної) кількості біомаси на складах відповідача.

Доказів притягнення посадових осіб ТОВ «Зерноприймальний комплекс Інтерагротранс до кримінальної відповідальності по кримінальному провадженню №0006499 та встановлення вини останніх у зловживанні службовим становищем та заволодінні майном ТОВ АДМ Трейдінг Україна відповідним вироком суду позивачем суду також не надано. При цьому всі події, на які посилається скаржник в додаткових письмових поясненнях до апеляційної скарги, відбувались після прийняття рішення, а отже вони не підтверджують факт нестачі товару на момент подання позову та колегією суддів до уваги не приймаються.

Відповідно, розмір заявлених позивачем збитків, який напряму повязаний з втратою переданої на зберігання речі (їх кількості) позивачем всупереч вимогам ст. 33 ГПК України належними доказами не доведено, отже суд дійшов вірного висновку про те, що правові підстави для задоволенню позовних вимог відсутні.

Слід також зазначити, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна за ст.ст. 1212 і 1213 ЦК України, на які в якості правового обґрунтування своїх вимог послався скаржник у своїй апеляційній скарзі, є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту, тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз вищевказаних правових норм дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Матеріали справи свідчать, що відповідач набув майно, з метою зберігання, за існування достатніх правових підстав та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме на підставі Договору №15, тобто на підставі договірних відносин з позивачем.

Докази визнання недійсним або розірвання Договору №15 в матеріалах справи відсутні, а на час звернення позивача до суду першої інстанції з цим позовом та ухвалення судом рішення у справі строк дії договору ще не закінчився, тобто Договір №15 на час вирішення спору в суді першої інстанції був чинним.

Доводи скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі, про те, що оскільки він звернувся до відповідача з вимогою про повернення товару, то у відповідача відпала правова підстава володіння зазначеним товаром, а тому до цих відносин можливо застосовувати приписи ст. ст. 1212 і 1213 ЦК України, не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вимогу позивача про повернення товару не можна розцінювати як закінчення (припинення) дії договору, а відтак приписи вказаних правових норм не можуть враховуватись у разі заявлення позивачем вимоги про повернення товару або відшкодування його вартості.

Слід зазначити, що такої правової позиції (неможливість застосування приписів ст. ст. 1212 і 1213 ЦК України у разі наявності договірних відносин) притримується Верховний суд України у постановах по конкретним справам по спорам, повязаним зі застосуванням вказаних правових норм (ст.ст.1212 і 1213 ЦК України), зокрема, у постанові від 14.10.2014р. у справі №3-129гс14, і ця правова позиція є обовязковою для застосування всіма судами України.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції доходить висновку, що місцевий суд підставно відмовив позивачу в задоволенні його позовних вимог, однак позивач не позбавлений права на вимогу повернення товару зі зберігання за ст. 949 ЦК України.

За таких обставин, апеляційна скарга ТОВ "АДМ Трейдінг Україна" підлягає залишенню без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.08.15р. без змін.

Згідно ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 ГПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.08.2015 року у справі № 915/2117/14 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АДМ Трейдінг Україна" без задоволення.

Постанова в порядку ст.105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 24.02.2017 р.

Головуючий суддя Разюк Г.П.

Суддя Головей В.М.

Суддя Колоколов С.І.