ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017р. Справа№ 914/128/17

Суддя Запотічняк О.Д. при секретарі Думин В. розглянувши матеріали справи

за позовом: Приватного підприємства Гарантбуд - 2012, м.Трускавець,

до відповідача: Управління комунальної власності Трускавецької міської ради, м.Трускавець,

за участю: Прокуратури Львівської області, м.Львів,

про: визнання частково недійсним договору та внесення змін до договору.

В судове засідання зявились:

Від позивача: не зявився;

Від відповідача: ОСОБА_1 начальник управління комунальної власності;

Від прокуратури: ОСОБА_2 (посвідчення №032118 від 11.02.2015р.);

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Приватного підприємства Гарантбуд - 2012 до відповідача: Управління комунальної власності Трускавецької міської ради, за участю: Прокуратури Львівської області про: визнання частково недійсним договору та внесення змін до договору.

Ухвалою від 16.01.2017р. суд порушив провадження по справі та призначив її розгляд в судовому засіданні на 01.02.2017р.

В судовому засіданні 01.02.2017р. оголошувалась перерва до 07.02.2017р. для надання сторонам можливості подати додаткові докази по справі.

В судове засідання 07.02.2017р. зявилися представники відповідача та прокурор.

Представники позивача в судове засідання не зявилися, подали клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з тим, що в той час на який призначено розгляд справи №914/128/17 вони братимуть участь в інших судових засіданнях у Львівському апеляційному господарському суді та не зможуть зявитись в дане судове засідання.

Прокурор подав заяву в якій зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо позовних вимог, так як позивач звернувся із заявою до міського голови про надання в оренду спірного нежитлового приміщення 09.10.2013р., розпорядження про укладення договору оренди було отримано позивачем 24.10.2013р. а договір оренди укладено 25.10.2013р. Просив суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача, та відмовити в позові.

21.02.2017 р. в судове засідання зявились представник відповідача та прокурор. Представник позивача не з» явився , причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся.

В судовому завданні 21.02.2017 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

25 жовтня 2013 року між Управлінням комунальної власності Трускавецької міської ради (орендодавець згідно з договором) та Приватним підприємством Гарантбуд - 2012, (орендар згідно з договором) було укладено договір оренди нерухомого майна ,що належить до комунальної власності міста Трускавця. В оренду було передано нежитлову трьохповерхову будівлю з підвалом площею 660,5 кв.м.,що розміщене за адресою : Львівська область, м. Трускавець провулок Тихий 1. Майно передається в оренду для оздоровчого закладу для дітей та молоді.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що договір укладений на 2 роки 11 місяців і діє з 25 жовтня 2013 року по 25 вересня 2016 року.

Сторони обумовили в договорі п.10.5, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміни цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Листами № 18/12 -1584/1 від 23.06.2016р.,№590 від 29.09.2016 р.,№775 від 12.12.2016 р.№611 від 05.10.2016 р. відповідач попереджав позивача,що на новий термін договір укладатись не буде і про те,що договір закінчив свою дію і майно буде використовуватись останнім для власних потреб.

Однак позивач вважає,що на момент укладення договору оренди статтею 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» було визначено термін договору оренди який визначається за погодженням сторін, однак він не може бути меншим , ніж пять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

При прийнятті рішення суд виходив із наступного:

Загальні правові засади визнання правочину недійсним визначені у ст. 215 ЦК України, частина 1 якої передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 вищенаведеної правової норми визначено, що у разі, коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Схожі за змістом положення містить і ст. 207 ГК України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Як встановлено судом, між сторонами було укладено договір оренди № 36 нерухомого майна ,що належить до комунальної власності міста Трускавця. В оренду було передано нежитлову трьохповерхову будівлю з підвалом площею 660,5 кв.м.,що розміщене за адресою :Львівська область,м.Трускавець провулок Тихий 1.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що договір укладений на 2 роки 11 місяців і діє з 25 жовтня 2013 року по 25 вересня 2016 року.

В матеріалах справи міститься заява позивача (а.с. 14) в якій він просить надати йому в оренду майно, однак не зазначає терміну оренди. 25 жовтня 2013 року укладаючи договір на 2 роки 11 місяців , позивач підписав договір без будь яких застережень, не надано суду доказів звернення до відповідача, щодо продовження строку договору протягом його дії.

Некоректним є посилання позивача на ст..17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» що термін договору оренди не може бути меншим , ніж п»ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. Оскільки при укладенні договору сторони вільні у виборі і цим правом сторони скористались укладаючи договір на термін менший ніж пять років .

Відповідно до п.4.4 Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" передбачено, що термін договорів оренди державного та комунального майна для суб'єктів малого підприємництва, укладених до набрання чинності цим Законом, слід вважати продовженим до п'яти років з дня укладення, якщо орендар не пропонує менший термін.

Обов'язковість виконання зазначеного законодавчого припису не ставиться у залежність від намірів орендодавця використовувати майно для власних потреб або від будь-яких інших обставин, за винятком пропонування орендарем меншого, ніж п'ять років, строку продовження договорів оренди державного та комунального майна.

Оскільки зазначена норма надає орендарю право продовжувати орендні відносини на строк до п'яти років, то визначення конкретного строку, на який продовжується строк договору, повинно бути здійснено шляхом внесення змін до договору. У зв'язку з цим орендар має право звернутися з відповідним позовом до суду на підставі пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" в будь-який час до припинення дії договору оренди.

У разі ж звернення з відповідним позовом орендодавця слід з'ясовувати наявність згоди орендаря на продовження строку дії договору і за наявності його заперечень відмовляти в позові.

Станом на день звернення до суду термін дії договору закінчився, а тому внесення змін до договору який припинив свою дію суперечить нормам чинного законодавства. На дану обставину акцентує увагу і вище зазначена Постанова Пленуму ВГСУ .

Не заслуговує на увагу суду посилання прокурора та відповідача на пропущення строку позовної давності , оскільки позовні вимоги є безпідставними.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги у не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення.

У відповідності зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У силу вимог ст. 49 ГПК України судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 12, 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85 , суд

В И Р І Ш И В:

1.В задоволенні позовних вимог Приватного підприємства Гарантбуд - 2012, до Управління комунальної власності Трускавецької міської ради про визнання частково недійсним договору та внесення змін до договору відмовити повністю.

2.Рішення суду може бути оскаржено згідно ст.ст. 91-95 ГПК України.

Повний текст рішення складено 24.02.2017р.

Суддя Запотічняк О.Д.