КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Справа№ 910/13788/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Коротун О.М.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання Гройсберг К.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Шаблівська В.В. - представник, дов. № 52 від 29.12.2016;

від відповідача: Онофріюк Д.В. - представник, дов. б/н від 11.01.2017;

від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору,на стороні позивача:

1. Кібець Р.Р. - представник, дов. № 27-27951/16 від 22.06.2016;

Голік О.А. - представник, дов. № 27-48339/16 від 28.12.2016;

2. не з'явився;

3. не з'явився;

4. не з'явився;

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Український Професійний Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ „УПБ" Пантіної Л.О. на рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2016

у справі № 910/13788/16 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства „Український Професійний Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ „УПБ" Пантіної Л.О.

до Товариства з обмеженою відповідальністю „ФК Аурум Фінанс"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача 1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

2. Національний банк України,

3. ОСОБА_9,

4. ОСОБА_10,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Публічне акціонерне товариство „Український Професійний Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ „УПБ" Пантіна Л.О. з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „ФК Аурум Фінанс" про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Ухвалою від 29.07.2016 Господарський суд міста Києва залучив до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича.

Рішенням від 26.09.2016 Господарський суд міста Києва у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства „Український Професійний Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ „УПБ" Пантіної Л.О. відмовив повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ПАТ „УПБ" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ „УПБ" Пантіної Л.О. звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі № 910/13788/16 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ „УПБ" в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Гаврилюк О.М., судді Коротун О.М., Сулім В.В. прийнято вказану вище апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи № 910/13788/16 за участю уповноважених представників сторін.

Справа розглядалася різними складами суду. Розгляд справи неодноразово відкладався.

У зв'язку з перебуванням судді-учасника колегії Майданевича А.Г. на лікарняному, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 23.01.2017, було визначено склад колегії суддів: Гаврилюк О.М. (головуючий), судді: Коротун О.М., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2017 вказана судова колегія прийняла апеляційну скаргу у даній справі до свого провадження, розгляд справи почався спочатку.

24.01.2017 до Київського апеляційного господарського суду надійшло повідомлення про замінування, у зв'язку з чим розгляд справи не відбувся.

На підставі ст. 86 ГПК України, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2017 розгляд справи № 910/13788/16 призначено на 14.02.2017 о 12 год. 30 хв.

09.02.2017 від ОСОБА_10 через відділ канцелярії суду надійшла заява, в якій, зокрема, міститься прохання розгляд справи № 910/13788/16 проводити без участі та присутності ОСОБА_10

В судовому засіданні 14.02.2017 представник позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати з прийняттям нового про задоволення позову з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.02.2017 проти задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу, зазначив, що відсутні підстави визнання договору про відступлення прав вимоги нікчемним, тому, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Представник третьої особи-1 апеляційну скаргу у даній справі підтримав, зазначив, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, положення ст. 38 Спеціального Закону, а тому, просив рішення у даній справі скасувати з прийняттям нового про задоволення позову.

Представники третіх осіб-2, 3, 4 в судове засідання 14.02.2017 не з'явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників третьої особи-2, 3, 4, які були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі № 910/13788/16 має бути скасовано частково та частково задоволені позовні вимоги.

Як вбачається із матеріалів справи, 26.05.2015 між позивачем та відповідачем договір про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрований у реєстрі за № 6262, відповідно до п.п. 1-3 якого позивач, за договором первісний кредитор, передає (відступає) відповідачу, за договором новому кредитору, свої права вимоги до ОСОБА_14, а відповідач сплачує позивачу за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, визначеній п. 5 цього договору, у порядку та строки, встановлені цим договором, та набуває права вимоги позивача в обсязі та на умовах, що існують на момент переходу права вимоги за кредитним договором № 290 від 18.10.2013 з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього, укладеним між позивачем та ОСОБА_14, а також іпотечним договором від 18.10.2013, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. за реєстровим номером 9460, предметом якого є іпотека нерухомого майна: квартири № 9, загальною площею 34,1кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та договір поруки № 290-1 від 18.10.2013, які були укладені між позивачем та ОСОБА_10; до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора за кредитним договором, в тому числі, але не виключно право вимоги сплати заборгованості за кредитом, несплачених процентів, комісії та штрафних санкцій за кредитним договором у розмірі, який буде існувати на момент переходу права вимоги, вказаний в п. 3 цього договору, а також всі права заставодержателя за договором застави, іпотекодержателя за іпотечним договором та всі права за договором поруки; станом на 25.05.2015 заборгованість за кредитним договором становила 37 123,20 грн.

За змістом п. 5 договору про відступлення прав вимоги, за відступлені права вимоги за кредитними договорами новий кредитор сплачує первісному кредитору кошти в українських гривнях в розмірі 37 123,30 грн. без ПДВ, які сплачуються новим кредитором первісному кредитору протягом 2 банківських днів з дня укладення цього договору. Ціна продажу сплачується шляхом перерахування грошових коштів на рахунок первісного кредитора.

Права вимоги за кредитним договором є такими, що передані новому кредитору з моменту підписання акту приймання-передачі права вимоги. Акт приймання-передачі права вимоги підписується виключно після отримання первісним кредитором ціни продажу в повному обсязі (п. 6 договору про відступлення прав вимоги).

Відповідно до акту приймання-передачі від 27.05.2015, на підставі п. 6 договору про відступлення прав вимоги, укладеного між сторонами, позивач передає, а відповідач приймає права за зобов'язанням, зокрема, ОСОБА_14, наступні документи: кредитний договір № 290 від 18.10.2013, іпотечний договір від 18.10.2013, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. за реєстровим № 9460, договір поруки № 290-1 від 18.10.2013, договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 03.07.2013 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., за реєстровим № 4172; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 5609750 від 03.07.2013; технічних паспорт на квартиру № 9, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається із матеріалів справи, 28.05.2015 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 107 «Про запровадження тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», згідно із яким з 29.05.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «Український професійний банк».

Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Український професійний банк» Л.О. Пантіної № 26/ТА від 29.05.2015 вирішено здійснити перевірку договорів (інших правочинів), укладених позивачем протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації в банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають критеріям, передбаченим ст. 38 Спеціального Закону.

Відповідно до протоколу № 9 від 24.07.2015 засідання комісії з перевірки договорів (інших правочинів) на виконання наказу № 26/ТА від 29.05.2015, комісією з перевірки договорів (інших правочинів) було виявлено наступні порушення норм законодавства при укладенні, зокрема, договору про відступлення права вимоги від 26.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого у реєстрі за № 6262, а саме: постановою Правління Національного банку України № 293/БТ позивача було віднесено до категорії проблемних та запроваджено певні обмеження, зокрема, заборонено передавати в забезпечення третім особам майно та активи банку (десятий абзац пункту 3 Постанови № 293/БТ). Так, договір відступлення було укладено 26.05.2015, під час дії обмежень, запроваджених Постановою № 293/БТ, при цьому у цей період укладення таких договорів було банку заборонено, оскільки за своєю суттю вказаний договір відступлення мав на меті задоволення вимог кредитора банку - ТОВ «ФК Аурум Фінанс». Крім того, розрахунки за договором відступлення проводилися шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитора, відкритому в банку, на рахунки 2909 («Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами») позичальника банку по договору відступлення на рахунок 0945. Таким чином, при розрахунках по договору відступлення, що здійснювалися в національній валюті України, платежі проходили не через кореспондентський рахунок банку, відкритий у Національному Банку України, чим було прямо порушено заборону, встановлену Постановою № 293/БТ, відповідно до якої під час здійснення особливого режиму контролю всі розрахунки в національній валюті повинні проводитися через кореспондентський рахунок банку, відкритий у Національному банку України. Також умови договору відступлення, укладеного між банком та ТОВ «ФК Аурум Фінанс», прямо передбачають передачу ТОВ «ФК Аурум Фінанс», що є одночасно кредитором банку, майнових прав за кредитним договором та надає кредитору банку - ТОВ «ФК Аурум Фінанс» переваги перед іншими кредиторами. За таких обставин, комісією з перевірки договорів (інших правочинів) вирішено затвердити результати перевірки, якою виявлено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрований у реєстрі за № 6262, що є нікчемним згідно зі ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Український Професійний Банк» Л.О. Пантіною було складено повідомлення № 01-10/3279 від 03.08.2015 про нікчемність правочину, адресоване Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс», відповідно до якого останнє повідомлено про нікчемність договору про відступлення прав вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого у реєстрі за № 6262. Вказаним повідомленням про нікчемність правочину позивач просив повернути протягом десяти днів всі отримані згідно з умовами нікчемного договору оригінали документів (кредитні договори, договори забезпечення, всі інші документи відповідно до акту приймання-передачі від 27.05.2015).

При цьому, спір у справі виник з підстав визнання Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Український Професійний Банк» Л.О. Пантіною в порядку здійснення перевірки правочинів, вчинених протягом року до введення в Публічному акціонерному товаристві «Український Професійний Банк» тимчасової адміністрації, відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», спірного договору відступлення права вимоги нікчемним, у зв'язку з чим позивачем заявлено вимогу про застосування наслідків недійсності такого правочину.

Суд першої дійшов висновку про відсутність підстав вважати договір про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрований у реєстрі за № 6262, нікчемним в порядку п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком господарського суду першої інстанції, враховуючи викладене та наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Стаття 215 ЦК України встановлює, що:

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1);

- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2);

- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними зокрема, з таких підстав (пункти 1,2,7):

- банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

- банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

- банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Як зазначалось вище, Уповноваженою особою Фонду відповідачу направлено повідомлення про нікчемність правочинів № 01-10/3267 від 03.08.2015, в якому повідомлено про нікчемність договору відступлення права вимоги, а також витребувано у відповідача всі отримані за умовами вказаного договору оригінали документів. На доказ направлення вказаного повідомлення до матеріалів справи залучено копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 05961467 з відміткою відповідача про отримання 13.08.2015.

При цьому, у разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни (ч. 5 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідач оригінали документів не повернув, наслідком чого і стало звернення позивача до суду з цим позовом.

З витягу з протоколу № 9 від 24.07.2015 засідання комісії з перевіркм договорів (інших правочинів) на виконання Наказу № 26/ТА від 29.05.2015 та позовної заяви вбачається, що спірний правочин підпадає під критерії нікчемності, визначені п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а як на підставу для віднесення їх до нікчемних Уповноваженою особою Фонду зазначено, що станом на дату укладення таких договорів відповідач був кредитором позивача, зокрема, за договором № 315-УОК на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування суб'єктів господарювання від 18.05.2015 та депозитним договором № 245 строкового банківського вкладу «Депозитна лінія «Гнучка» від 20.05.2015.

Разом з цим, спірним договором про відступлення права вимоги позивач відступив відповідачу право вимоги за кредитним договором № 290 від 18.10.2013, іпотечним договором від 18.10.2013, договором поруки № 290-1 від 18.10.2013, фактично надавши відповідачу як кредитору позивача переваги, прямо не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку.

Суд першої інстанції не погодився з посиланнями позивача на наявність правових підстав для віднесення договору відступлення права вимоги до нікчемних на підставі п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з чим суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 38 Спеціального Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, у разі якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна. Суд апеляційної інстанції не приймає доводи відповідача, що оскільки спірний правочин був оплатним, останній не може бути віднесено до нікчемних на підставі вказаного пункту. При цьому, доказами оплатності такого правочину, на думку відповідача, є оригінал платіжного доручення № 52 від 27.05.2015, відповідно до якого відповідач перерахував на рахунок позивача 37 123,20 грн. за відступлення права вимоги.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції приймає доводи скаржника, що вказане платіжне доручення фактично виконано не було, а тому, позивач на підставі спірного правочину безоплатно здійснив відчуження майна. Так, відповідно до Постанови Національного банку України від 21.01.2004 № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. При цьому, відповідно до п. 1.12. банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: "Немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку"; ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності.

Разом з цим, з матеріалів справи, зокрема з довідки НБУ № 55-0004/59610 від 18.07.2016 (а.с. 83) вбачається, що залишок коштів у національній валюті на кореспондентському рахунку ПАТ «УПБ» станом на 27.05.2016 становить всього 43 805,61 грн. Таким чином, з урахуванням того, що платіжне доручення № 52 від 27.05.2015 виконано банком не було, фактично кошти за відступлення права вимоги не надійшли на кореспондентський рахунок позивача.

Відхиляючи доводи банку щодо нікчемності спірних договорів, місцевий господарський суд виходив з того, що умовами спірного договору передбачено обов'язок нового кредитора здійснити перерахування на користь позивача грошових коштів за набуте право вимоги, тобто, відчуження майнових прав відбулося не безоплатно. Однак, такий висновок суду першої інстанції є передчасним, оскільки сама лише наявність умови у договорах щодо подальшої оплати не дає підстави вважати правочин оплатним.

Відтак, приймаючи рішення, місцевий господарський суд не надав належної оцінки доводам позивача, що банк відмовився від власних майнових вимог до позичальника на користь третьої особи, передавши право вимоги та позбавивши себе цього права, безоплатно, оскільки кошти за відступлене право вимоги банком не отримано. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 03.08.2016 у справі № 910/933/16).

При цьому, судом апеляційної інстанції не приймаються доводи відповідача про порушення позивачем п. 1.12 Інструкції як на підставу для залишення позову без задоволення, відповідно до якого банк був зобов'язаний надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини, оскільки таке порушення Інструкції щодо повідомлення хоч і мало місце, проте не впливає на ту обставину, що кошти за відступлене право вимоги не було отримано банком, оскільки коштів на кореспондентському рахунку банку було недостатньо для виконання платіжного виконання доручення відповідача (про що не міг не бути обізнаний банк).

Щодо доводів позивача на нікчемність спірного договору з посиланням на п. 2 ч. 3 ст. 38 Спеціального Закону суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до вказаного пункту, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, за якими банк до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим. Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами місцевого господарського суду, що позивачем не надано доказів того, що саме внаслідок укладення спірного правочину банк став неплатоспроможним. Разом з цим, доводи скаржника, що позивачем було укладено ряд договорів із відповідачем, внаслідок чого він став неплатоспроможним, судом апеляційної інстанції також не приймаються, оскільки виходячи з предмету та підстав позову, суд не досліджує правовідносини позивача та відповідача, які виходять за межі предмету доказування у даній справі.

Щодо посилань позивача на нікчемність спірного договору з посиланням на п. 7 ч. 3 ст. 38 Спеціального Закону суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з приписами п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у випадку якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором № 315-УОК на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування суб'єктів господарювання від 18.05.2015 та за депозитним договором № 245 строкового банківського вкладу «Депозитна лінія «Гнучка» від 20.05.2015 відповідач перерахував на депозитний рахунок (відкритий в ПАТ «УПБ») 10 000 000,00 грн.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Разом з цим, позивач зазначив, що за вказаним депозитним договором повернення коштів відповідачу не відбулось, оскільки на кореспондентському рахунку позивача станом на 25.05.2015 залишок грошових коштів складав 160 890,97 грн. Таким чином, у зв'язку з відсутністю достатньої кількості коштів на кореспондентському рахунку станом на 25.05.2015, фактично, меморіальний ордер № 22998266 від 25.05.2015 виконано не було, як і платіжне доручення відповідача № 52 від 27.05.2015.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що постанова НБУ від 30.04.2015 не є нормативно-правовим актом, оскільки не зареєстрована в Міністерстві юстиції України, містить гриф «банківська таємниця», а отже, є актом індивідуальної дії, чинність якого може бути направлена індивідуально тільки на позивача; наслідком порушення акту індивідуальної дії може бути лише застосування Національним банком України до позивача заходів впливу за порушення банківського законодавства відповідно до ст. 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та положення № 346, а не визнання правочину недійсним; невідповідність укладеного договору вимогам постанови НБУ не визначено як підставу нікчемності ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; за своєю правової природою договір відступлення від 26.05.2015 не відноситься до договорів, що забезпечують виконання зобов'язань, а отже, його укладення не могло порушити встановленого абз. 10 п. 3. постанови НБУ від 30.04.2015 № 293/БТ обмеження щодо передачі в забезпечення майна та активів.

Однак, апеляційний господарський суд не погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що заборона позивачу використовувати для розрахунків в національній валюті прямі кореспондентські рахунки та зобов'язання позивача здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок в Національному банку України стосуються лише міжбанківських переказів і не поширюються на внутрішньобанківські операції позивача, оскільки даний висновок не відповідає змісту п. 6 постанови Національного банку України від 30.04.2015, в якому зобов'язано ПАТ «УПБ» під час здійснення особливого режиму контролю, здійснювати розрахунки в національній валюті виключно через кореспондентський рахунок, відкритий у Національному банку України (крім операції за розрахунками з міжнародними платіжними системами, Українською міжбанківською платіжною системою (УкрКарт), згідно із укладеними договорами та за правочинами щодо цінних паперів з кореспондентським рахунком у ПАТ «Розрахунковий центр»).

Жодного посилання на те, що зазначений обов'язок стосується лише міжбанківських переказів і не поширюється на внутрішньобанківські операції ПАТ «УПБ» постанова Національного банку України від 30.04.2015 не містить.

Таким чином, належним доказом сплати відповідачем позивачу грошових коштів за платіжним дорученням № 52 від 27.05.2015 є саме здійснення розрахунку саме через кореспондентський рахунок, відкритий в Національному банку України, однак, доказів в розумінні ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України зазначеного відповідачем ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанцій надано не було.

Зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського рахунка, мають майново-грошовий характер, а відтак, у цьому випадку відповідач є кредитором позивача за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами. (Вказаного висновку дійшов Верховний суд України в постановах від 25.03.2015 у справі № 910/9232/14 (3-24гс15) та від 01.04.2015 у справі № 910/5560/14).

Разом з цим, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до приписів чинного законодавства, у випадку ліквідації банку залишки грошових коштів на рахунках юридичних осіб не гарантуються державою, а задовольняються у порядку черговості, встановленої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідач, будучи кредитором позивача за укладеним з ним депозитним договором та розрахувавшись за договором відступлення права вимоги від 26.05.2016 отримав від позивача майнові вимоги до ОСОБА_14 за кредитним договором № 290 від 18.10.2013, іпотечним договором від 18.10.2013 реєстровий № 9460, договором поруки № 290-1 від 18.10.2013 та, відповідно, враховуючи віднесення позивача до категорії неплатоспроможних, отримав переваги щодо задоволення частини своїх майнових вимог перед іншими кредиторами позивача, які (переваги) не встановлені для відповідача законодавством чи внутрішніми документами позивача.

За таких обставин, уповноважена особа Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у позивача правомірно в силу приписів п.п. 1, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» віднесла договір відступлення права вимоги до нікчемних.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені статтею 216 ЦК України. Так, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину підлягають задоволенню та підлягає задоволенню позовна вимога про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» повернути оригінали документів, які останній отримав згідно актів приймання-передачі від 27.05.2015, а саме: документи щодо позичальника банку - ОСОБА_14: кредитний договір № 290 від 18.10.2013; договір поруки № 290-1 від 18.10.2013; іпотечний договір, посвідчений 18.10.2013 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., за реєстровим № 9460; договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 03.07.2013 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., за реєстровим № 4172; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 5609750 від 03.07.2013; технічних паспорт на квартиру № 9, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

А тому рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вказаних позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ТОВ «ФК Аурум Фінанс» повернути на користь ПАТ «Український Професійний Банк» право майнової вимоги за договором про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що така позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки не є ефективним способом захисту права, оскільки майнові права, хоча за приписами ст. 190 Цивільного кодексу України, є майном, однак, є неспоживною річчю, що, відповідно, не має уречевленої форми, а тому, не може бути фізично повернуто позивачу. А з огляду на те, що договір відступлення права вимоги є нікчемним, право вимоги, що є об'єктом такого договору, вважається таким, що не перейшло до нового кредитора.

Не підлягають також задоволенню позовні вимоги (з урахуванням тієї обставини, що єдиним відповідачем у даній справі є Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс») про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: внести зміни про суб'єктів в записі про іпотеку: 2944599, замінити іпотекодержателя Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» на іпотекодержателя Публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк»; внести зміни про суб'єктів в записі обтяження: 2945485, замінити обтяжувача Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Аурум Фінанс» на обтяжувача Публічне акціонерне товариство «Український Професійний Банк».

Так, відповідно до абзацу другого частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з цим, з позовних вимог (зокрема, з п. 4 прохальної частини позову) заявлених у даній справі вбачається, що позивач просив внести зміни до Державного реєстру, не вказуючи осіб, яких необхідно зобов'язати внести такі зміни до Державного реєстру. При цьому за змістом статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються (делегуються) функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Відповідно до частини другої статті 30 цього Закону дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до адміністративного суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації.

А тому, з урахуванням нікчемності договору про відступлення права вимоги від 26.05.2015, позивач не позбавлений права звернутись до державного реєстратора або до нотаріуса (як спеціального суб'єкту у передбачених законом випадках) із заявою про внесення змін до Державного реєстру. Окремими підставами відмови в задоволенні позовних вимог (викладених в п. 4 прохальної частини позову), крім вищевикладеного є відсутність будь-якого нормативного обґрунтування заявлених вимог, порушення прав в розумінні ст. 1 ГПК України.

З урахуванням вказаних вище норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню на підставі пунктів 1, 4 частини 1 статті 104 ГПК України.

Відповідно до ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "УПБ" Пантіної Л.О. на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі № 910/13788/16 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі № 910/13788/16 - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого за № 6262, що був укладений між ПАТ «УПБ» та ТОВ «ФК АУРУМ ФІНАНС» та в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК АУРУМ ФІНАНС» повернути Публічному акціонерному товариству «Український професійний банк» оригінали документів, які останній отримав згідно із актами приймання-передачі від 27.05.2015, а саме: документи щодо позичальника банку - ОСОБА_14: кредитний договір № 290 від 18.10.2013; договір поруки № 290-1 від 18.10.2013; іпотечний договір, посвідчений 18.10.2013 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., за реєстровим № 9460; договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 03.07.2013 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., за реєстровим № 4172; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 5609750 від 03.07.2013; технічних паспорт на квартиру № 9, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позову.

Застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрованого за № 6262, що був укладений між ПАТ «УПБ» та ТОВ «ФК АУРУМ ФІНАНС» та в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК АУРУМ ФІНАНС» повернути Публічному акціонерному товариству «Український професійний банк» оригінали документів, які останній отримав згідно із актами приймання-передачі від 27.05.2015, а саме: документи щодо позичальника банку - ОСОБА_14: кредитний договір № 290 від 18.10.2013; договір поруки № 290-1 від 18.10.2013; іпотечний договір, посвідчений 18.10.2013 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., за реєстровим № 9460; договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 03.07.2013 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., за реєстровим № 4172; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 5609750 від 03.07.2013; технічних паспорт на квартиру № 9, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

3. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі № 910/13788/16 - залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК АУРУМ ФІНАНС" (02121, м. Київ, вул. Колекторна, буд. 3, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" (02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, буд. 15, ) судовий збір у розмірі 2 756,00 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції та 3 031,60 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/13788/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді О.М. Коротун

О.В. Тищенко