КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2017 р. справа№ 911/1755/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

секретар: Ковальчук Р.Ю.,

за участю

представників: позивача 1 - не з`явилися;

позивача 2 - Бережок С.І.;

відповідача - не з`явилися;

прокуратури - Шишман Д.М.;

ДВС - Гриченюк А.А.

розглянувши апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду Київської області від 09.12.2016 р.

за скаргою Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі № 911/1755/15 (суддя - Горбасенко П.В.)

за позовом Першого заступника прокурора Автономної Республіки Крим в інтересах держави в особі 1. Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

2. Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго"

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 16.06.2015 р. у справі № 911/1755/15 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 80777440,88 грн основного боргу, 6028993,06 грн пені, 10941800,94 грн інфляційний втрат, 4096406,26 грн 3% річних та 5724420,87 грн штрафу. Також, вказаним рішенням стягнуто з відповідача у дохід Державного бюджету України 73080,00 грн судового збору.

На виконання вказаного рішення суду 31.08.2015 р. видано відповідні накази.

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 30.09.2016 р. звернулося до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження, у якій просило прийняти до виконання наказ Господарського суду Київської області від 31.08.2016 р. у справі № 911/1755/15, відкрити виконавче провадження з примусового виконання вказаного наказу, накласти арешт на кошти та майно боржника у межах суми боргу та оголосити заборону на його відчуження.

Вказана заява була отримана Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у той самий день, що підтверджується копією реєстру передачі документів, наявною у матеріалах справи, де міститься підпис уповноваженої особи з відтиском печатки.

Разом з цим, 11.10.2016 р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімовою А.Н. було винесено повідомлення № 629/5-20.1 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

В обґрунтування вказаного повідомлення державний виконавець зазначив, що оскільки боржник перебуває в АР Крим, то відповідно до п. 4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої у редакції наказу Міністерства юстиції України № 2832/5 від 29.09.2016 р., виконання рішень щодо боржників, які знаходяться на території, яка відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є тимчасово окупованою територією України, здійснюється Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області. За вказаних обставин, виконавцем вказано, що відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю. На підставі вказаної норми і були вчинені дії стосовно повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Однак, 31.10.2016 р. від Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Господарського суду Київської області надійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якій позивач-2 просив визнати незаконним рішення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання № 629/5-20.1 від 11.10.2016 р., визнати недійсним зазначене повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, зобов'язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімову А.Н. прийняти до виконання наказ Господарського суду Київської області від 31.08.2015 р. у справі № 911/1755/15 та відкрити виконавче провадження.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.12.2016 р. вказану скаргу на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено частково, а саме:

- визнано незаконним рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання № 629/5-20.1 від 11.10.2016 р.;

- визнано недійсним повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання № 629/5-20.1 від 11.10.2016 р.;

- зобов'язано Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання наказ Господарського суду Київської області від 31.08.2015 р. у справі № 911/1755/15 та відкрити виконавче провадження.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні скарги на дії державного виконавця.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали порушено норми матеріального та процесуального права.

Так, апелянт зазначає, що зобов`язавши Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання наказ Господарського суду Київської області від 31.08.2015 р. у справі № 911/1755/15 та відкрити виконавче провадження, тобто вчинити дії в межах виконавчого провадження, суд допустив порушення положень ст. 19 Конституції України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2017 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16.02.2017 р.

У засідання суду, призначене на 16.02.2017 р., представники позивача-1 та відповідача не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового розгляду, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

При цьому, оскільки відповідачем у справі виступає Орендне підприємство "Кримтеплокомуненерго", місцезнаходженням якого є: 95026, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Гайдара, 3-а, належним доказом повідомлення вказаної особи про дату, час та місце проведення судового розгляду є наявний у матеріалах справи витяг щодо розміщення інформації на офіційному веб-порталі „Судова влада" в мережі Інтернет від 06.02.2017 р.

Разом з цим, неявка у судове засідання представників позивача-1 та відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги. Подальше відкладення може призвести до затягування розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду.

Наведене також не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача-2, прокуратури та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» від 02.10.2003 р., рішення у справі «Брумареску проти Румунії» від 28.11.1999 р. право на справедливий судовий розгляд, гарантований ст. 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

При цьому, виконання судового рішення згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є невід'ємною частиною права особи на справедливий і публічний розгляд її справи (п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 р., п. 33 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жовнер проти України» від 29.06.2004 р.).

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення (п. 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 р., п. 51 рішення у справі «Іванов проти України» від 15.01.2010 р.).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Згідно з ч. 1 ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Як правильно вказано судом першої інстанції, з 05.10.2016 р. набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 р., згідно з яким втратив чинність, окрім статті 4, Закон України "Про виконавче провадження № 606-XIV від 21.04.1999 р. Тобто, до 05.10.2016 р. діяла редакція Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XІV від 21.04.1999 р.

Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/2001 від 05.04.2001 р. зазначив наступне: "Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи".

Також, у рішенні № 1-рп/99 від 09.02.1999 р. Конституційний Суд України роз'яснив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. А положення частини першої ст. 58 Конституції України (про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи) треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

З приводу цього слід зазначити, що оскільки у Законі України "Про виконавче провадження" не вказано про надання йому зворотної сили в часі, до даних правовідносин з приводу виконання рішення суду від 16.06.2015 р. слід застосовувати Закон України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999 р. та у редакції, що діяла на момент звернення Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" із заявою про відкриття виконавчого провадження (30.09.2016 р.).

Оскільки із заявою про відкриття виконавчого провадження стягувач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 30.09.2016 р., тобто, у період дії Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999 р., у даному випадку державним виконавцем повинні були вчинятись виконавчі дії відповідно до чинної на момент такого звернення редакція вказаного закону.

Так, згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції, що діяла до 05.10.2016 р., наказ господарського суду може бути пред'явлено до виконання протягом року.

Відповідно до ст. 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі чи встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Також, частиною 1 ст. 20 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції до 05.10.2016 р. визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 закону на Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України покладається виконання рішень, за якими:

- боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, вищі чи центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи;

- сума зобов'язання становить десять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції до 05.10.2016 р. державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього закону, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Приписами ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції до 05.10.2016 р. встановлено перелік підстав, за умови наявності яких державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом з цим, з оскаржуваного повідомлення державного виконавця убачається, що при його винесенні державний виконавець керувався нормами Закону України "Про виконавче провадження" у редакції, що набрала чинності після 05.10.2016 р.

При цьому, місцевим господарським судом правильно зауважено, що Закон України "Про виконавче провадження" у редакції до 05.10.2016 р. взагалі не передбачав винесення державним виконавцем такого документу як повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Окрім цього, Законом України "Про виконавче провадження" у редакції до 05.10.2016 р. та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 р. (до внесення змін наказом Міністерства юстиції України № 2832/5 від 29.09.2016 р.), не визначалось спеціальне місце виконання рішень відносно боржників, які перебувають на території АР Крим та м. Севастополь.

До того ж, положення абз. 3 ч. 4 розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, якими державний виконавець також керувався при винесенні оскаржуваного повідомлення, були внесені згідно з наказом Міністерства юстиції України № 2832/5 від 29.09.2016 р. Пунктом 6 зазначеного наказу визначено, що цей наказ набирає чинності одночасно з набранням чинності Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VІІІ від 02.06.16 р., але не раніше дня його офіційного опублікування. Зазначений наказ Міністерства юстиції України набрав чинності також з 05.10.2016 р. Тобто, державний виконавець також не мав права застосовувати і положення абзацу 3 ч. 4 розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішень у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 р. при винесенні процесуального документу за заявою стягувача про відкриття виконавчого провадження, поданою 30.09.2016 р.

За вказаних обставин, суд першої інстанції правомірно встановив у оскаржуваній ухвалі, що вимоги скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції до 05.10.2016 р. державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Відповідно ж до ч. 2 вказаної статті державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що станом на час розгляду скарги стягувача рішення Господарського суду Київської області від 16.06.2015 р. у справі № 911/1755/15 у добровільному порядку боржником не виконано. При цьому, не вчинення Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України дій, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", направлених на примусове виконання наказу Господарського суду Київської області від 31.08.2015 р. у даній справі, є порушенням прав стягувача, які підлягають захисту.

Отже, вимоги скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання незаконним рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімової А.Н. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, визнання недійсним повідомлення про повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання № 629/5-20.1 від 11.10.2016 р. є такими, що підлягають задоволенню.

Разом з цим, визнається обґрунтованим і висновок Господарського суду Київської області стосовно вимог скаржника про зобов'язання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімову А.Н. прийняти до виконання наказ від 31.08.2015 р. та відкрити виконавче провадження. Суд першої інстанції правомірно зазначив, що вказана вимога підлягає частковому задоволенню шляхом зобов'язання саме Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання наказ від 31.08.2015 р. та відкрити виконавче провадження, а не конкретного державного виконавця, оскільки господарський суд не наділений повноваженнями зобов'язувати певну посадову особу органу ДВС вчинити певні виконавчі дії, а лише вправі зобов'язати конкретний орган державної виконавчої служби, до повноважень якого входить вчинення означених дій, вчинити певні виконавчі дії.

Додатково слід наголосити на тому, що згідно рекомендацій, викладених у п. 9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Тобто, жодного перевищення повноважень з боку суду при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції допущено не було. Таким чином, з огляду на зазначені обставини відхиляються і доводи апелянта стосовно порушення судом ст. 19 Конституції України.

Отже, колегія суддів вважає ухвалу Господарського суду Київської області від 09.12.2016 р. про часткове задоволення скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України правомірною та такою, що ґрунтується на нормах чинного законодавства та обставинах справи.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як недоведені та належним чином необґрунтовані.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування ухвали Господарського суду Київської області від 09.12.2016 р.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 106, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Київської області від 09.12.2016 р. у справі № 911/1755/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 911/1755/15 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Копію постанови надіслати сторонам, прокуратурі та до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран