РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017Справа №910/21856/16
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Transagro Services Limited
до про Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» стягнення 304 362,41 доларів США
Представники:

від Позивача: Войтенко І.В. (представник за довіреністю);

Ковальчук М.О. (представник за довіреністю);

від Відповідача: Даховський М.А. (представник за довіреністю);

Корсун Ю.Ю. (представник за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Transagro Services Limited (надалі також - «Позивач») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі також - «Відповідач») про стягнення 307 119,92 доларів США.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 12.11.2008 року між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транскарго Сервісез ЛТД» було укладено Договір про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ, який регулює відносини сторін, пов'язані з організацією перевезення вантажів залізничним транспортом України в міжнародному залізничному вантажному сполученні, надання додаткових послуг, пов'язаних з цими перевезеннями і оплатою їх Замовником за встановленими тарифами. Тарифною Комісією Державної адміністрації залізничного транспорту України було прийняте рішення від 20.03.2014 року про перерахунок провізної плати за ставками Тарифної політики із застосуванням коефіцієнта до базової ставки Тарифної політики 0,62 замість коефіцієнта 0,40, а тому з рахунку компанії Transagro Services Limited Укрзалізницею в односторонньому порядку були списані грошові кошти у розмірі 154 117,99 доларів США. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 року у справі №910/18395/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 року, у задоволенні позовних вимог Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транскарго Сервісез ЛТД" про стягнення 11195439,54 дол. США було відмовлено, а тому факт незаконного списання грошових коштів встановлено судовим рішенням. За таких підстав, Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованість у розмірі 154 117,99 доларів США на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем його зобов'язань, Позивач просить суд стягнути з Відповідача інфляційні у розмірі 125 726,26 доларів США, 3% річних у розмірі 11 767,86 доларів США, пеню у розмірі 150 507,81 доларів США.

29.11.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів сплати судового збору.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 30.11.2016 року порушено провадження у справі № 910/21856/16, судове засідання призначено на 14.12.2016 року.

01.12.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій просить Суд стягнути з Відповідача на користь Позивача суму основного боргу в розмірі 154 117,99 доларів США, 3% річних в розмірі 12 383,07 доларів США, суму з урахуванням інфляції в розмірі 137 861,35 доларів США та судові витрати.

13.12.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи для долучення до матеріалів справи та на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 30.11.2016 року.

14.12.2016 року в судове засідання з'явились представники позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 30.11.2016 року не виконав.

Щодо заяви Позивача про уточнення позовних вимог, Суд зазначає наступне.

Згідно із п. 3.11 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, об'єднання позовних вимог, зміну предмета або підстав позову.

В даному випадку заява Позивача про уточнення фактично є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору, у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.12 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, Суд приймає заяву Позивача до розгляду.

Крім того, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Відповідача:

- надати докази на підтвердження списання Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" з рахунку Transcargo Services Limited 154 117,99 доларів США;

- надати докази на підтвердження повернення Transcargo Services Limited суми в розмірі 154 117,99 доларів США.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 року відкладено розгляд справи на 28.12.2016 року, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

27.12.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

28.12.2016 року в судове засідання з'явились представники сторін. Представники відповідача вимоги ухвали суду від 14.12.2016 року виконали не в повному обсязі.

В судовому засіданні представники позивача заявили усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання часу ознайомитись з відзивом та доданими до нього документами.

Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання представників позивача про відкладення розгляду справи.

Крім того, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача:

- надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця";

- надати письмові пояснення з посиланням на належні докази щодо здійснення нарахування 3% річних та інфляційних за період прострочки Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з 10.04.2014 року та визначення сторонами саме такого строку виконання Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" його зобов'язання на підставі ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Також, в судовому засіданні представник позивача подав клопотання про продовження строків розгляду спору на 15 днів.

Суд, відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України вважає за можливе задовольнити заявлене клопотання представника позивача про продовження строків розгляду спору, виходячи з того, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви, а у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2016 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів, відкладено розгляд справи на 01.02.2017 року, у зв'язку з невиконанням вимог ухвали суду витребуванням додаткових доказів по справі.

18.01.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду від 28.12.2016 року.

24.01.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду від 28.12.2016 року.

01.02.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли додаткові письмові пояснення та клопотання, в якому просив Суд витребувати у відповідача належним чином завірену копію сторінки книги реєстрації вхідної кореспонденції, на якій міститься запис про реєстрацію вхідного листа, адресованого до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" вх.№Ц-1208/0/16-16 від 10.02.2016.

01.02.2017 року в судове засідання з'явились представники сторін.

В судовому засіданні представники позивача підтримали клопотання про витребування доказів. Представники відповідача зазначили, що претензію від 04.11.2016 року Відповідач отримав, а щодо отримання листа вих.№71 від 27.01.2016 року інформації не мають.

Суд, розглянувши клопотання Позивача про витребування доказів, керуючись статтею 38 Господарського процесуального кодексу, прийшов до висновку частково його задовольнити та витребувати у Відповідача оригінал книги реєстрації вхідної кореспонденції, на якій міститься запис про реєстрацію вхідного листа, адресованого до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" вх.№Ц-1208/0/16-16 від 10.02.2016.

Також, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Відповідача:

- письмові пояснення щодо отримання чи неотримання листа Transcargo Services Limited №71 від 27.01.2016 року, а у випадку отримання листа надати докази відповіді на нього;

- надати письмові пояснення чи заперечення з урахуванням додаткових пояснень Transcargo Services Limited.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2017 року відкладено розгляд справи на 15.02.2017 року, у зв'язку з витребуванням додаткових доказів по справі.

15.02.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли додаткові письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 15 лютого 2017 року представники Позивача підтримали вимоги та доводи, викладені в позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представники Відповідача заперечили проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 15 лютого 2017 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

12.11.2008 року між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транскарго Сервісез ЛТД» було укладено Договір про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ, який регулює відносини сторін, пов'язані з організацією перевезення вантажів залізничним транспортом України в міжнародному залізничному вантажному сполученні, надання додаткових послуг, пов'язаних з цими перевезеннями і оплатою їх Замовником за встановленими тарифами.

Додатковою угодою №6 від 01.11.2012 року до Договору про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008 року Сторони дійшли згоди щодо пролонгації його на 2013 рік.

Тарифною Комісією Державної адміністрації залізничного транспорту України було прийнято рішення від 20.03.2014 року про перерахунок провізної плати за ставками Тарифної політики із застосуванням коефіцієнта до базової ставки Тарифної політики 0,62 замість коефіцієнта 0,40.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що з рахунку компанії Transagro Services Limited Укрзалізницею в односторонньому порядку були списані грошові кошти у розмірі 154 117,99 доларів США. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 року у справі №910/18395/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 року, у задоволенні позовних вимог Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транскарго Сервісез ЛТД" про стягнення 11195439,54 дол. США було відмовлено, а тому факт незаконного списання грошових коштів встановлено судовим рішенням. За таких підстав, Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» заборгованість у розмірі 154 117,99 доларів США на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем його зобов'язань, Позивач просить суд стягнути з Відповідача інфляційні у розмірі 137 861,35 доларів США, 3% річних у розмірі 12 383,07 доларів США з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 01.12.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду.

04.11.2016 року Позивач надіслав на адресу Відповідача претензію №84 з вимогою повернути грошові кошти у розмірі 154 117,99 доларів США. Листом №85 від 04.11.2016 року Позивач просив Відповідача врегулювати спірні питання шляхом підписання угоди, який був отриманий останнім 07.11.2016 року, що підтверджується відповідним підписом уповноваженої особи підприємства Відповідача на вказаному листі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Transagro Services Limited не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено Судом, Тарифною Комісією Державної адміністрації залізничного транспорту України було прийнято рішення від 20.03.2014 року про перерахунок провізної плати за ставками Тарифної політики із застосуванням коефіцієнта до базової ставки Тарифної політики 0,62 замість коефіцієнта 0,40, на підставі якого з рахунку компанії Transagro Services Limited Укрзалізницею в односторонньому порядку були списані грошові кошти у розмірі 154 117,99 доларів США, що не заперечувалось представниками Сторін в судовому засіданні.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 року у справі №910/18395/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 року, у задоволенні позовних вимог Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транскарго Сервісез ЛТД" про стягнення 11195439,54 дол. США було відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що перерахування ціни провізної плати здійснене всупереч вимогам міжнародно-правових договорів, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, тому вимога про стягнення суми основного боргу - 10078543,77 дол. США (118403679,59 грн.) не підлягає задоволенню.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у справі № 910/18395/14 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт незаконного списання грошових коштів з рахунку компанії Transagro Services Limited Укрзалізницею в односторонньому порядку у розмірі 154 117,99 доларів США підтверджено рішенням Господарського суду м. Києва від 19.11.2014 року у справі №910/18395/14, яке набрало законної сили.

04.11.2016 року Позивач надіслав на адресу Відповідача претензію №84 з вимогою повернути грошові кошти у розмірі 154 117,99 доларів США. Листом №85 від 04.11.2016 року Позивач просив Відповідача врегулювати спірні питання шляхом підписання угоди, який був отриманий останнім 07.11.2016 року, що підтверджується відповідним підписом уповноваженої особи підприємства Відповідача на вказаному листі.

Статтею 10 Цивільного кодексу України встановлено, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України.

Якщо у чинному міжнародному договорі України містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Частиною 6 ст.315 Господарського кодексу України встановлено, що спори пов'язані з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

Пунктом 1.3 Договору про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008 року Сторони передбачили, що діяльність сторін регулюється Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення, Конвенцією про міжнародні залізничні перевезення, а також іншими міжнародними договорами та чинним законодавством України.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 01.11.1996 №9 роз'яснено, що виходячи з положення ст.9 Конституції України про те, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, суд не може застосувати закон, який регулює правовідносини, що розглядаються, інакше як міжнародний договір. У той же час міжнародні договори застосовуються, якщо вони не суперечать Конституції України.

Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що порядок досудового врегулювання спорів визначається цим Кодексом, якщо інший порядок не встановлено діючим на території України законодавством, яке регулює конкретний вид господарських відносин. До такого законодавства належить Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС), яка передбачає досудовий претензійний порядок врегулювання спорів, обов'язковий для дотримання.

Оскільки перевезення по даній справі здійснювалось у міжнародному залізничному вантажному сполученні, то для даної категорії перевезення застосовуються положення Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС), яка діє з 01.11.1951 року і є чинною для України в силу приєднання України у 1992 році до Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів.

Стаття 926 Цивільного кодексу України, частина шоста статті 315 Господарського кодексу України встановлюють, що позовна давність, порядок пред'явлення позовів у спорах, пов'язаних з перевезеннями у закордонному або міждержавному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Строки, встановлені статтею 315 Господарського кодексу України та статтею 136 Статуту залізниць України, не поширюються на перевезення вантажів у міжнародному сполученні, які регулюються Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення та Конвенцією про міжнародні залізничні перевезення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Параграф 1 ст. 30 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) (в редакції станом на момент прийняття рішення Тарифною Комісією Державної адміністрації залізничного транспорту України 20.03.2014 року) передбачає обов'язковий досудовий претензійний порядок врегулювання спорів. Позов може бути пред'явлено лише після заявлення претензії у відповідності до ст.29 цієї угоди, тобто по вимогам, які випливають з Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) дотримання досудового претензійного порядку є обов'язковим.

Параграфом 1 статті 29 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС) право на пред'явлення претензій, які засновані на договорі перевезення, належать відправнику або одержувачу.

Претензії про повернення сум, сплачених за договором перевезення, можуть бути пред'явлені лише тією особою, яка здійснила платіж, і тільки до тієї залізниці, яка стягнула ці суми (параграф 3 ст. 29 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення).

Статтею 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення передбачено, що претензії та позови відправника чи одержувача до залізниці по договору перевезення можуть бути пред'явлені протягом 9-ти місяців.

Вказаний строк розраховується для претензій про додаткову оплату або для претензій про повернення провізної плати, додаткових зборів, штрафів або для претензій, пов'язаних з виправленням розрахунків у випадку невірного застосування тарифів, а також помилок при розрахунку платежів - з дня оплати, або якщо оплата не була здійснена, з дня видачі вантажу; для всіх інших претензій й вимог - з дня встановлення обставин, які стали підставою для їх пред'явлення. Претензії й вимоги, за якими сплив строк давності, не можуть бути пред'явлені також й у вигляді позовів.

Судом встановлено, що рішення Тарифної Комісії Державної адміністрації залізничного транспорту України про списання грошових коштів було прийнято 20.03.2014 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 року у справі №910/18395/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2015 року, встановлено, що перерахування ціни провізної плати здійснене всупереч вимогам міжнародно-правових договорів, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, тому вимога про стягнення суми основного боргу - 10078543,77 дол. США (118403679,59 грн.) не підлягає задоволенню.

Таким чином, в даному випадку строк позовної давності слід розраховувати, виходячи з рішення Тарифної Комісії Державної адміністрації залізничного транспорту України про списання грошових коштів, прийнятого 20.03.2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що 04.11.2016 року Позивач надіслав на адресу Відповідача претензію №84 з вимогою повернути грошові кошти у розмірі 154 117,99 доларів США. Листом №85 від 04.11.2016 року Позивач просив Відповідача врегулювати спірні питання шляхом підписання угоди, який був отриманий останнім 07.11.2016 року, що підтверджується відповідним підписом уповноваженої особи підприємства Відповідача на вказаному листі.

Як пояснив представник Позивача в судовому засіданні, претензія №84 від 04.11.2016 року була отримана уповноваженим представником Відповідача разом з листом №85 від 04.11.2016 року. При цьому, Суд зазначає, що Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» не заперечувався сам факт отримання претензії №84 від 04.11.2016 року, а тому Суд з огляду на матеріали справи приходить до висновку, що така претензія була надіслана Позивачем та отримана уповноваженим представником Відповідача.

Проте, Суд зауважує, що претензія Transagro Services Limited №84 від 04.11.2016 року була надіслана на адресу Відповідача після спливу дев'ятимісячного строку позовної давності, встановленого у статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, навіть з огляду набуття чинності 03.02.2015 року рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/18395/14.

Крім того, Позивач зазначав, що 27.01.2016 року ним також була надіслана на адресу Відповідача претензія №71 з вимогою повернути грошові кошти, що є предметом даного спору, яка була отримана останнім нарочно, проте доказів направлення вказаного листа Позивачем Суду надано не було.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2017 року зобов'язано Відповідача надати оригінал книги реєстрації вхідної кореспонденції, на якій міститься запис про реєстрацію вхідного листа, адресованого до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" вх.№Ц-1208/0/16-16 від 10.02.2016; письмові пояснення щодо отримання чи неотримання листа Transcargo Services Limited №71 від 27.01.2016 року, а у випадку отримання листа надати докази відповіді на нього.

Як вбачається з письмових пояснень Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», останнє не може надати відповіді щодо отримання чи неотримання зазначеного Позивачем листа №71 від 27.01.2016 року, оскільки не веде журнал (книгу) реєстрації вхідної кореспонденції, вся кореспонденція реєструється та зберігається в електронному вигляді, проте у теперішній час не має змоги здійснити витяг, так як доступ до архіву автоматизованої системи Відповідача обмежений.

Проте, Суд зазначає, що лист Transagro Services Limited №71 від 71 від 27.01.2016 року не є претензією в розумінні ст.29 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС), оскільки не містить вимоги про повернення грошових коштів у розмірі 154 117,99 доларів США Позивачу, а містить лише вимогу про зарахування вказаних коштів в рахунок майбутніх платежів по діючому договору №475. Крім того, вказаний лист також був надісланий на адресу Відповідача після спливу дев'ятимісячного строку позовної давності, встановленого у статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, навіть з огляду набуття чинності 03.02.2015 року рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/18395/14.

Враховуючи вищевикладене, Господарський суд міста Києва приходить до висновку, що Transagro Services Limited було дотримано процедуру досудового врегулювання спору в порядку, передбаченому ст.29 Угоди (СМГС), проте з порушенням строків, передбачених цією Угодою.

Крім того, Судом розглянуті та відхилені доводи Позивача щодо остаточного прийняття рішення у справі №910/18395/14 саме 25.11.2015 року у зв'язку з прийняттям постанови Київського апеляційного господарського суду у зв'язку з переглядом за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2014 року, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, так як рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. В даному випадку рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/18395/14 набрало чинності 03.02.2015 року, а ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.10.2015 року заяву Державної адміністрації залізничного транспорту України "Укрзалізниця" про перегляд рішення господарського суду м. Києва від 19.11.2014 у справі № 910/18395/14 за нововиявленими обставинами залишено без задоволення, а рішення господарського суду м. Києва від 19.11.2014 у справі 910/18395/14 без змін. Також повторно Суд зазначає, що набрання законної сили рішенням у справі №910/18395/14 не пов'язане та не впливає на початок перебігу строку позовної давності.

Дев'ятимісячний строк позовної давності, встановлений у статті 31 СМГС, призупиняється на час розгляду залізницею ("Укрзалізницею") заявленої до неї претензії, але не більше, ніж на 180 днів; цей строк згідно з параграфом 4 статті 31 Угоди не підлягає поновленню судом навіть за поважних причин його пропуску, про що зазначено у роз'ясненнях Вищого господарського суду України №04-5/601 від 29.05.2002 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевезення вантажів залізницею».

Таким чином, враховуючи те, що грошові кошти у розмірі 154 117,99 доларів США були стягнуті Укрзалізницею з рахунку Позивача у 2014 році, при зверненні до суду з вказаним позовом 21.11.2016 року, що підтверджується відбитком штемпелю на поштовому конверті, Позивачем був пропущений дев'ятимісячний строк позовної давності. При цьому, Суд не приймає до уваги пояснення Позивача, що до даних правовідносин сторін не підлягає застосуванню норми Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, оскільки Сторони в Договорі про організацію перевезень транзитних вантажів залізницями України №421-0647/08-ЦЮ від 12.11.2008 року передбачили, що діяльність сторін регулюється Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Transagro Services Limited до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в частині стягнення заборгованості у розмірі 154 117,99 доларів США є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

При зверненні до суду з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 01.12.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду, Позивач просив стягнути з Відповідача інфляційні у розмірі 137 861,35 доларів США, 3% річних у розмірі 12 383,07 доларів США.

Проте, вказані вимоги Transagro Services Limited також не підлягають задоволенню як похідні вимоги від основного зобов'язання, в задоволенні якого Судом відмовлено. Крім того, обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), на яку посилався Позивач у своїй позовній заяві, як на підставу позову, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав. (п.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»)

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Transagro Services Limited до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 304 362,41 доларів США з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 01.12.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду, не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Transagro Services Limited до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 304 362,41 доларів США - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 20 лютого 2017 року.

Суддя О.В. Чинчин