ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"20" лютого 2017 р.Справа № 916/1316/15-г

За скаргою: Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України у справі №916/1316/15-г

За позовом: Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко";

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Нотлексінвест";

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Блек Сі Партнерс";

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТОП ФІНАНС"

про стягнення 26 730 187, 90 грн.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники сторін:

від позивача (скаржника): ОСОБА_1 довіреність №007927 від 29.12.2016р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи 1: не з'явився;

від третьої особи 2: не з'явився;

від субєкта оскарження: ОСОБА_2 довіреність №911/20.3-03 від 29.12.2016р.

СУТЬ СПОРУ: розглядається в порядку ст. 121-2 ГПК України.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12.04.2016 року по справі №916/1316/15-г позов Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нотлексінвест" (65045, м. Одеса, Приморський район, вул. Жуковського, 33, офіс 501, ) на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, буд. 10, ) заборгованість за простроченим кредитом у сумі 19 927 195 /девятнадцять мільйонів девятсот двадцять сім тисяч сто девяносто пять/ грн. 62 коп.; заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 876 796 /вісімсот сімдесят шість тисяч сімсот девяносто шість/ грн. 61 коп.; заборгованість за донарахованими відсотками у сумі 2 294 084 /два мільйони двісті девяносто чотири тисячі вісімдесят чотири/грн. 27 коп.; пеню за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 3 346 131/три мільйони триста сорок шість тисяч сто тридцять одна/грн. 01 коп. та пеню за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 151 441 /сто пятдесят одна тисяча чотириста сорок одна/ грн. 81 коп. В решті позову відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нотлексінвест" (65045, м. Одеса, Приморський район, вул. Жуковського, 33, офіс 501, ) до Державного бюджету України (№ рахунку 3008; отримувач: УК у м. Одесі/Приморський район; код отримувача ; банк отримувача: ГУ ДКСУ в Одеській області; МФО: 828011; код класифікації: 22030101; код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області 03499/сімдесят три тисячі вісімдесят/ грн. 00 коп. судового збору.

29.04.2016 року на примусове виконання рішення господарського суду Одеської області від 12.04.2016 року видано відповідні накази.

28.12.2016 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Порто-Франко" звернулось до господарського суду Одеської області зі скаргою (вх.№ ГСОО №2-6945/16) на дії відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби України, в якій просить суд визнати неправомірним рішення (повідомлення) головного державного виконавця Іванюти І.М. від 20.10.2016р. про повернення виконавчого документа (наказу № 916/1316/15-г від 29.04.2016р., виданого господарським судом Одеської області), без прийняття до виконання, а також зобовязати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

В обґрунтування зазначеної скарги скаржник вказує, що 04.11.2016р. на його адресу від субєкта оскарження надійшло повідомлення про повернення виконавчого документа наказу господарського суду Одеської області від 29.04.2016р. у справі №916/1316/15-г стягувачу без прийняття до виконання.

Як вказує ПАТ АБ "Порто-Франко", підставою для повернення виконавчого документу зазначено те, що до заяви про примусове виконання рішення не додано підтвердження сплати авансового внеску. Однак, на думку скаржника, вказане повідомлення суперечить вимогам Закону.

На підтвердження такої позиції стягувач зазначає, що він 04.10.2016р. через органи звязку звернувся до відділу ДВС з заявою про примусове виконання виконавчого документу, яка в свою чергу була отримана відділом ДВС 10.10.2016р.

Скаржник вважає, що оскільки він звернувся до відділу ДВС з відповідною заявою 04.10.2016р., тобто до набрання чинності нового Закону України „Про виконавче провадження від 02.06.2016р. № 1404-VIII, до правовідносин мають бути застосовані положення Закону України „Про виконавче провадження від 21.04.1999р. №606-ХІV, який, в свою чергу, не передбачав необхідність сплати авансового внеску та надання підтвердження цього.

При цьому позивач вказує, що зверненню до суду з відповідною скаргою на дії відділу ДВС передувало його звернення зі скаргою до начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у задоволенні якої, згідно відповідної постанови від 02.12.2016р., було відмовлено.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 11.01.2017р. скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" було прийнято до розгляду із призначенням в засіданні суду 06.02.2017р.

Ухвалою суду від 06.02.2017р., з огляду на нез'явлення в судове засідання представників відповідача та третіх осіб, від яких не надходили клопотання про розгляд скарги за їх відсутністю, невиконання вимог ухвали суду, а також необхідність додаткового дослідження доказів, розгляд скарги було відкладено на 20.02.2017р.

У судове засідання 20.02.2017р. зявився представник скаржника (позивача), який повністю підтримав вимоги, викладені у скарзі, наполягав на їх задоволенні.

Представник субєкта оскарження в свою чергу заперечував проти задоволення скарги в повному обсязі, просив суд відмовити у її задоволенні. В обґрунтування вказаної позиції відділом ДВС було надано письмові заперечення проти скарги, в яких субєкт оскарження вказує на те, що на момент вирішення питання державним виконавцем щодо відкриття виконавчого провадження вступив в силу новий Закон України „Про виконавче провадження. Відтак, вважає, що повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу було винесено у відповідності до чинного законодавства.

В засіданні 20.02.2017р. судом, згідно пояснень представника позивача та представника органу ДВС було зясовано, що останніми, зокрема, у прохальній частині скарги та у постанові про відмову в задоволенні скарги від 02.12.2016р., було помилково вказано дату оспорюваного повідомлення 21.10.2016р., натомість вірною датою вказаного документу є 20.10.2016р.

Крім того, представник скаржника стосовно вимоги щодо зобовязання державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", пояснив, що суд має зобовязати субєкт оскарження вчинити дії, передбачені попередньою редакцією вказаного Закону, а саме відкрити виконавче провадження без вимог про сплату авансового внеску.

Представник відповідача та представники третіх осіб в засідання суду не зявлялися, про місце та час розгляду скарги повідомлялися належним чином шляхом направлення на їх адреси вищевказаних ухвал суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника скаржника та представника субєкта оскарження, проаналізувавши наявні докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст. 121-2 ГПК України скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи інших доказів, крім тих, які свідчать про отримання скаржником повідомлення про повернення виконавчого документа 04.11.2016р. (т.3 а.с.72-73), не містять, суд вважає, що відповідач, звернувшись до суду із скаргою 28.12.2016р., не дотримався встановленого законом строку для подання відповідної скарги.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 53 Господарського процесуального кодексу, за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до приписів статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України Про міжнародні договори України і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

Згідно з вимогами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому, подання скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби в порядку статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України має на меті відновлення порушеного права сторони виконавчого провадження.

З огляду на викладене, суд з метою забезпечення захисту прав Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" в найбільш ефективний спосіб, з урахуванням первісного звернення зі скаргою до самого субєкта оскарження, вважає за необхідне поновити скаржнику пропущений строк на оскарження дій (рішень) відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України.

З урахуванням вказаного, суд вважає за необхідне надати оцінку скарзі по суті.

Щодо вимог про визнання неправомірним повідомлення про повернення виконавчого документу від 20.10.2016р. без виконання, суд вказує наступне.

За змістом п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту, зокрема, визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними та зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Статтею 124 Конституції України, з якою кореспондуються положення ст. 115 Господарського процесуального кодексу України, встановлено імперативний припис, згідно якого судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і виконуються в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".

02.06.2016р. було прийнято Закон України "Про виконавче провадження", який набрав чинності 05.10.2016 року.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно положень частини 1 статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Частиною 2 статті 255 ЦК України передбачено, що письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Відповідно до вимог статті 51 Господарського процесуального кодексу України процесуальна дія, для якої встановлено строк, може бути вчинена до 24-ї години останнього дня строку. Якщо позовну заяву, відзив на позовну заяву, заяву про перегляд рішення та інші документи здано на пошту чи телеграф до 24-ї години останнього дня строку, строк не вважається пропущеним.

Як вбачається з матеріалів справи, заява з додатками про відкриття виконавчого провадження була надана позивачем до відділення поштового зв'язку 04.10.2016 року та отримана відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 10.10.2016р., що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.3 а.с.77) та відповідною роздруківкою з сайту щодо відстеження пересилання поштових відправлень (т.3 а.с.78).

Таким чином, скаржник вважається таким, що звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження саме 04.10.2016р.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" (№ 606-XIV від 21.04.1999 року) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 Закону, зокрема за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Частиною 1 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" (№ 606-XIV від 21.04.1999 року) встановлено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

За частиною 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що станом на 04.10.2016 року (дату звернення позивача до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження) був чинний Закон України "Про виконавче провадження" (№ 606-XIV від 21.04.1999 року), положеннями якого не передбачався обов'язок стягувача додавати до заяви про примусове виконання квитанцію про сплату авансового внеску.

Таким чином, додані стягувачем до заяви про примусове виконання рішення господарського суду документи були достатніми для вчинення державним виконавцем дій, передбачених відповідним законом.

З огляду на викладене, враховуючи, що на дату звернення Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" 04.10.2016р. із заявою про відкриття виконавчого провадження діяли положення Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999 року, суд вважає дії державного виконавця щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу від 20.10.2016р. без прийняття до виконання на підставі Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року, який набрав чинності 05.10.2016 року, неправомірними.

З урахуванням викладеного, посилання органу ДВС на необхідність застосування у даному випадку положення Закону України "Про виконавче провадження" у редакції від 02.06.2016 року, який набрав чинності 05.10.2016 року, є безпідставними, оскільки його положення не мають зворотної дії в часі щодо правовідносин, що склалися.

Суд вважає також за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Господарський суд, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року (пункт 43), зазначає, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

При цьому неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу N 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року N 18966/02).

За таких обставин, суд вважає, що рішення (повідомлення) органу ДВС про повернення виконавчого документу у звязку з ненаданням до нього доказів, які не були обовязковими під час звернення стягувача до державного виконавця, є неправомірним (недійсним) та таким, що обмежує заявника у праві на виконання рішення як частину судового розгляду, у звязку з чим вимоги скарги в цій частині є цілком обґрунтованими.

Суд також зазначає, що державний виконавець жодним чином не позбавлений права в подальшому вимагати від стягувача авансування витрат виконавчого провадження в порядку, передбаченому ст. 43 Закону України „Про виконавче провадження № 1404-VIII від 02.06.2016р.

Крім того, надаючи оцінку всім обставинам справи, суд звертає увагу, що в порушення ч.4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року, згідно з яким виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, оскаржуване повідомлення винесено 20.10.2016р. із зазначенням у ньому в якості дати подання документу 20.10.2016р.

Разом з тим, як встановлено судом з матеріалів справи, виконавчий документ із заявою про відкриття виконавчого провадження було здано на пошту 4.10.2016р. та отримано органом ДВС 10.10.2016р.

Щодо вимоги скаржника про зобовязання державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України „Про виконавче провадження, суд вказує наступне.

Як вже було зазначено вище, згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ухвалюючи рішення про визнання неправомірним (недійсним) оскаржуваного повідомлення, суд, фактично, висловив свою правову позицію стосовно незаконності відмови у прийнятті виконавчого документу.

Разом з тим, можливість відкриття виконавчого провадження законом повязується виключно з предявленням виконавчого документу, який, як встановлено судом, станом на день розгляду скарги знаходиться у стягувача та повторно до органу ДВС не предявлений.

Таким чином, виконання рішення в даному випадку буде повязано з фактом пред'явлення до виконання наказу господарського суду Одеської області від 29.04.2016р.

Відповідно до абзацу 2 пункту 7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 р. № 14, суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України "Про виконавче провадження" можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

За таких обставин, враховуючи відсутність у суду повноважень щодо зобовязання державного виконавця вчиняти дії, які згідно із Законом України "Про виконавче провадження" потребують вчинення дій іншими учасниками процесу, суд доходить висновку про відмову у задоволенні вимог скаржника щодо зобовязання державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України „Про виконавче провадження.

Керуючись ст.ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Відновити Публічному акціонерному товариству Акціонерний банк "Порто-Франко" строк на оскарження дій відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №916/1316/15-г.

2. Скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Порто-Франко" на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України у справі №916/1316/15-г задовольнити частково.

3. Визнати неправомірним (недійсним) повідомлення головного державного виконавця Іванюти І.М. від 20.10.2016р. про повернення виконавчого документа (наказу №916/1316/15-г від 29.04.2016р., виданого господарським судом Одеської області), стягувачу без прийняття до виконання

4. У задоволенні решти заяви відмовити.

Ухвала набирає законної сили 20.02.2017р.

Суддя Ю.М. Щавинська