КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р. Справа№ 910/11890/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Гаврилюка О.М.

Корсакової Г.В.

при секретарі судового засідання Вага В.В.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Гук О.О.;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Чернівецьке автотранспортне підприємство 17755" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2016р. у справі №910/11890/16 (суддя Селівон А.М.)

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Чернівецьке автотранспортне підприємство 17755"

до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Іпотека кредит" - Відповідач 1, Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай Кепітал Менеджмент" - Відповідач 2,

Третя особа ОСОБА_4,

про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 від 07.07.2015р. у частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №34/12-Ф від 20.11.2006р. та за договором іпотеки №34/12-Ф/ІП-1 від 20.11.2006р., що укладені між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» (правонаступник - ПАТ «Омегабанк») та Позивачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2016р. в задоволення позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення обґрунтоване тим, що Позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним та настання відповідних юридичних наслідків.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2016р., прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права. При прийнятті оспорюваного рішення місцевий суд не застосував ст.1084 Цивільного кодексу України, застосував помилково ст.656 Цивільного кодексу України та дійшов невірного висновку, що спірний договір не є договором факторингу. Також скаржник зазначив, що Відповідачі при укладенні спірного правочину не відповідали вимогам ст.7, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та порушили норми ст.1083 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.12.2016р. апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 17.01.2017р.

Розпорядженням від 16.01.2017р. у зв'язку з перебуванням судді Гончарова С.А. який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Власова Ю.Л., суддів Корсакової Г.В., Гаврилюка О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017р. апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження вищезазначеним складом суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2017р. розгляд апеляційної скарги Позивача відкладено на 31.01.2017р.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, заслухавши пояснення Відповідача 2, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив:

20.11.2006р. між ЗАТ «ТАС - Інвестбанк» (правонаступник ПАТ «Омегабанк») та Позивачем було укладено кредитний договір №34/12-Ф, відповідно до умов якого банк відкрив Позивачу кредитну лінію, що відновлюється у межах загального ліміту заборгованості за кредитною лінією 500000 доларів США, який встановлюється після надання Позивачем прийнятного для банку додаткового забезпечення.

20.11.2006р. у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №34/12-Ф від 20.11.2006р. між ЗАТ «ТАС - Інвестбанк» (правонаступник ПАТ «Омегабанк») та Позивачем було укладено договір іпотеки №34/12-Ф/ІП-1, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення, головного корпусу та складу пиломатеріалів загальною площею 5505,10 м.кв., що знаходиться за адресою Тернопільська область, Борщівський район, вул. С.Бандери (вул. Леніна), буд №95, власник - Позивач.

31.12.2014р. між ПАТ «Омегабанк» (первісний кредитор) та Відповідачем 1 (новий кредитор) було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе права вимоги належного виконання зобов'язань, зокрема, Позивачем за кредитним договором №34/12-Ф від 20.11.2006р. та за договором іпотеки №34/12-Ф/ІП-1 від 20.11.2006р.

04.07.2015р. між Відповідачем 1 (далі - продавець) та Відповідачем 2 (далі - покупець), який діє від власного імені та за рахунок закритого венчурного недиверсифікованого пайового інвестиційного фонду "Фонд-Дельта - венчурні проекти" (реєстраційний код за ЄДРІСІ 233689) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 912.

Відповідно до п.2.1 договору купівлі-продажу прав вимоги, продавець погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну.

При цьому сторонами договору у його преамбулі надано визначення поняттю "права вимоги", під яким слід розуміти всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов`язків за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Відповідно до п.2.2 договору купівлі-продажу прав вимоги, цим засвідчується намір сторін розглядати правочин, передбачений цим договором, як продаж та застосовувати до нього обов'язкові положення законодавства України, що регулюють правочини купівлі-продажу права вимоги.

Відповідно до п.2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги, сторони погодили, що права вимоги переходять від продавця до покупця в день підписання цього договору, незалежно від сплати загальної купівельної ціни, при цьому обов'язки продавця передати право вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

Згідно з п.3.1 договору купівлі-продажу прав вимоги, сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за договором сплачується покупцем не пізніше 04.10.2015р.

Згідно з п.7.1 договору купівлі-продажу прав вимоги, останній набуває чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і залишається чинним до моменту виконання сторонами своїх обов'язків за ним у повному обсязі.

Договір купівлі-продажу прав вимоги підписано представниками сторін, скріплено їх печатками та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №912.

Відповідно до додатку 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015р. серед кредитних договорів, право вимоги за якими перейшли до Відповідача 2, значиться кредитний договір №34/12-Ф від 20.11.2006р., позичальником за яким виступає Позивач.

Факт переходу прав вимоги від продавця до покупця підтверджується актом приймання-передачі прав вимоги, підписаним сторонами 04.07.2015р.

05.10.2015р. сторони підписали додатковий договір №2 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015р., згідно з яким сторони домовились викласти п.3.1 розділу 3 договору у новій редакції, зокрема, сторони домовилися, що за продаж (відступлення) продавцем прав вимоги за цим договором покупець зобов'язаний сплатити продавцю загальну купівельну ціну не пізніше 05.10.2016р.

Ціна відступлення була сплачена Відповідачем 2 на користь Відповідача 1 з рахунків Відповідача 2, відкритих в АТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Альфа-Банк", що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ст.513, 514 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

З наведених норм вбачається, що договори уступки права вимоги, купівлі-продажу права та факторингу, незважаючи на певну схожість, мають сутнісні розрізнення. За договором відступлення сторона передає належне їй право вимоги іншій стороні. Характерною ознакою договору купівлі-продажу прав вимоги є відплатність відчуженого права вимоги. Відрізняльною ознакою факторингу є діяльність з фінансування (надання) клієнту коштів за плату, який за отримані кошти передає права вимоги до інших осіб. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Як встановлено судом, між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015р., відповідно до умов якого до Відповідача 2, перейшло право вимоги за кредитним договором №34/12-Ф від 20.11.2006р., позичальником за яким виступає Позивач.

У відповідності до п.2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015р. моментом переходу права вимоги Відповідача 1 у якості кредитора за кредитними договорами до нового кредитора - Відповідача 2 є момент підписання ними акту приймання-передачі прав вимоги 04.07.2015р.

Місцевим судом встановлено факт заміни в основних зобов'язаннях первісного кредитора Відповідача 1 на нового кредитора Відповідача 2, яке здійснено шляхом укладання в належній формі та з погодженням всіх необхідних умов договору купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015р., з підписанням між сторонами у належній формі акту приймання-передачі, в результаті чого Відповідач 2 отримав право замість первісного кредитора Відповідача 1 вимагати від боржника Позивача сплати заборгованості на виконання умов кредитного договору №34/12Ф від 20.11.2006р.

Як вбачається із тексту спірного договору від 04.07.2015р., його предметом є не фінансування (надання коштів) однією юридичною особою іншій. Предметом даного договору є передання права вимоги до боржника від первісного кредитора за кредитним договором №34/12Ф від 20.11.2006р. до нового кредитора. При цьому, як вірно зазначено місцевим судом, в договорі купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015р. відсутнє зобов'язання нового кредитора передати первісному кредитору грошові кошти за плату.

За таких обставин, оскільки за спірним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату та метою укладення між Відповідачами договору відступлення права вимоги не є отримання прибутку, місцевий суд дійшов вірного виновку, що спірний договір за своєю правовою природою є саме договором купівлі-продажу права вимоги, метою якого є передання прав кредитора іншій особі за правочином (купівля-продаж, відступлення права вимоги), а не договором факторингу.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що при укладанні договору від 04.07.2015р. сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 Цивільного кодексу України.

Зважаючи на те, що судом було встановлено, що укладений договір між Відповідачами є саме договором про відступлення права вимоги, підстави, заявлені Позивачем для визнання договору факторингу недійсним, а саме те, що однією із сторін такого договору має бути фінансова установа чи банк, яка повинна мати відповідну ліцензію, не застосовуються до договору цесії, а отже підстави для визнання такого договору недійсним відсутні.

Зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, у зв'язку з чим у позовних вимогах обґрунтовано було відмовлено.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Чернівецьке автотранспортне підприємство 17755" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2016р. у справі №910/11890/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2016р. у справі №910/11890/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді О.М. Гаврилюк

Г.В. Корсакова