ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2017 р. Справа № 917/1694/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Пушай В.І.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача не зявився

відповідача не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімбер-М", м. Київ (вх. №345 П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2016 у справі №917/1694/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімбер-М", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремліспромсервіс", м. Кременчук, Полтавська область

про стягнення заборгованості у сумі 25174,65 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тімбер-М", м. Київ звернулось до Господарського суду Полтавської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремліспромсервіс", м. Кременчук, Полтавська область про стягнення заборгованості у розмірі 25174,65 грн. за угодою від 25.05.2016, предметом якої є поставка пиломатеріалів, а саме дошки необрізної (дуб).

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 20.12.2016 по справі №917/1694/16 (суддя Гетя Н.Г.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вважає, що судом першої інстанції при винесенні рішення неповно зясовані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, в звязку з чим просить рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2016 у справі №917/1694/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Скаржник також звернувся до суду з клопотанням про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 клопотання позивача про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено, прийнято апеляційну скаргу позивача до провадження та призначено до розгляду на 21 лютого 2017 р. о 12:00 год. Відповідача зобовязано надати суду апеляційної інстанції та скаржнику відзив на апеляційну скаргу з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження своїх заперечень. Сторони викликано в судове засідання. Зобовязано сторони у разі неможливості прибуття своїх представників обов'язково про це письмово повідомити суд.

Відповідач вимоги ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 не виконав, відзиву на апеляційну скаргу не надав. Крім того, відповідач не направив свого представника у судове засідання 21.02.2017, про причини його неявки суд апеляційної інстанції не повідомив, тобто не здійснив передбачені вищезазначеною ухвалою обовязкові до виконання дії щодо письмового повідомлення суду.

Відповідно до пункту 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (том 1 аркуш справи 23-24) місцезнаходження юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремліспромсервіс", м. Кременчук, Полтавська область - 39600, Полтавська область, місто Кременчук, вулиця Андрія Ковальова, будинок 32.

Ухвалу Харківського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 про прийняття апеляційної скарги до провадження у даній справі було направлено на адресу відповідача в установленому законом порядку на адресу, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Проте 13.02.2017 на адресу суду апеляційної інстанції повернулась копія ухвали від 31.01.2017 з відміткою відділення УДППЗ "Укрпошта" "За закінченням строку зберігання", якою відповідача (адреса: 39600, Полтавська область, місто Кременчук, вулиця Андрія Ковальова, будинок 32) було повідомлено про день, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Відповідно до пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

За таких обставин, справа розглядається за відсутності представника відповідача, який належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги у даній справі.

21.02.2017 уповноважений представник позивача ОСОБА_1 направив на електронну адресу суду клопотання (вх. №1951), в якому просить суд апеляційної інстанції розгляд справи відкласти, у звязку з тим, що представник скаржника не має фізичної можливості прибути в судове засідання, але бажає участь взяти в ньому участь та зобовязується прибути в судове засіданні наступного разу.

Розглянувши заявлене позивачем клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, оскільки в даному випадку неявка представника позивача в засідання суду апеляційної інстанції 21.02.2017 не перешкоджає перегляду прийнятого у даній справі рішення в апеляційному порядку, а справа може бути розглянута без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами і наведеними ним в апеляційній скарзі доводами. Додаткових пояснень по суті спору, окрім зазначених в апеляційній скарзі, позивачем суду не надано та будь-яким засобом звязку (поштою, електронною поштою, факсом, курєрською службою, тощо) на адресу суду не направлено.

Крім того, згідно зі статтею 4 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вирішує господарські справи на підставі Конституції України, Господарського процесуального кодексу.

У відповідності до статті 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до положень статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість відкладення розгляду справи за умови наведення обставин, які перешкоджають розгляду справи в даному судовому засіданні, але можуть бути усунуті до наступного судового засідання.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Проте наведені позивачем обставини в даному випадку є такими, що не перешкоджають розгляду справи в даному судовому засіданні 21.02.2017 по суті. При цьому, як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ухвалу про прийняття апеляційної скарги до провадження було отримано представником позивача завчасно 09.02.2017.

Колегією суддів також прийнято до уваги те, що силу вимог частини першої статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції належним чином створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, учасникам судового процесу надано можливість реалізувати свої процесуальні права, а також з огляду на те, що явку представників сторін у дане судове засідання не визнано обов'язковою, колегія суддів не знаходити підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін за наявними у ній матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, з огляду на нижченаведене.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, між відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Кремліспромсервіс" та позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Тімбер-М" було укладено угоду, відповідно до якої відповідач зобов'язався поставити позивачу товар пиломатеріали (дошка необрізана (дуб) на загальну суму 25000,00 грн.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що відповідач виписав позивачеві рахунок-фактуру №СФ-0000004 від 25.05.2016 на попередню оплату обумовленого між сторонами товару (дошка н/о (дуб), у кількості 4,415 м. куб) в сумі 25000,00 грн., а позивач 25.05.2016 платіжним дорученням №39 перерахував відповідачеві попередню оплату за товар в сумі 25000,00 грн.

Судом першої інстанції також зясовано, що відповідач, незважаючи на здійснення позивачем попередньої оплати товару, зазначеного в рахунку №СФ-0000004 від 25.05.2016, поставку останнього не провів, та на неодноразові листи-вимоги (претензії) позивача про повернення коштів №22/1 від 22.06.2016, №02-09 від 09.09.2016 та №12-10 від 10.10.2016 не відреагував.

Предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача коштів в сумі 25000,00 грн. та 174,65 грн. 3% річних, нарахованих за невиконання зобовязання за період з 27.07.2016 по 20.10.2016.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог та відмовляючи у позові, як необґрунтованому, господарський суд першої інстанції послався на те, що оскільки домовленістю сторін не врегульовано питання щодо термінів поставки товару, а в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача з вимогою до відповідача про поставку товару, тому строк поставки відповідачем не порушений і правові підстави для повернення попередньої оплати у сумі 25000,00 грн. за даних обставин відсутні.

Відповідно до приписів статей 4-5, 4-7, 43 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються судом за результатами обговорення усіх обставин справи та за умови здійснення за своїм внутрішнім переконанням оцінки доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів, здійснивши повторний розгляд справи в межах наданих суду апеляційної інстанції повноважень, повністю погоджується із висновками місцевого господарського суду про відсутність в даному випадку правових підстав для задоволення позовних вимог. Вищезазначені висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильно встановлених обставинах справи в їх сукупності та ретельному дослідженні наданих в підтвердження позову документальних доказах. Господарським судом першої інстанції надано правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин та належну правову оцінку обставин справи. Норми матеріального права застосовані судом першої інстанції вірно. Жодних порушень вимог процесуального закону судом першої інстанції під час вирішення даної справи колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

Аналізуючи встановлені обставини справи, надаючи власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку матеріалів справи, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно частини першої статті 174 Господарського кодексу господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно частини другої статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 Цивільного кодексу України).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина друга статті 640 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 181 Господарського кодексу України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до частини другої статті 642 Цивільного кодексу України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Законом не встановлено спеціальної вимоги до форми та порядку укладання договору поставки.

Згідно частини другої статті 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі не було складено та підписано договір у формі єдиного документу, проте фактичні дії сторін та оформлення ними документів за даною угодою, зокрема, надання відповідачем рахунку на оплату, проведення позивачем оплати, прийняття відповідачем коштів, підтверджує наявність договору поставки, укладеного у спрощений спосіб шляхом підтвердження відповідачем прийняття до виконання замовлення позивача про продаж йому товару пиломатеріалів (дошки необрізаної (дуб)) на загальну суму 25000,00 грн.

Істотними умовами даного договору поставки є предмет та ціна, які узгоджені сторонами спору у виставленому відповідачем рахунку-фактурі.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Згідно з частини першої статті 662 Цивільного кодексу України на продавця покладено обов'язок передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, сторонами не було визначено строк, у який продавець зобов'язаний передати товар покупцеві, отже позивач має право вимагати його виконання у будь-який час.

Таким чином, оскільки строк виконання обов'язку для відповідача передати товар сторонами не був визначений, то відповідач мав виконати свій обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги позивачем у разі предявлення такої.

Проте із наявних у матеріалах справи вбачається, що позивачем така вимога не виставлялась, а відтак оскільки строк виконання зобовязання для відповідача не встановлений, у нього не винило обовязку передати товар.

Частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Тобто у позивача право вимоги передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати виникає у разі, якщо відповідач не передав товар у встановлений строк, а оскільки, як вбачається із встановлених обставин справи, такий строк не встановлено і позивач не виконав наведених вище приписів статей 663 та 530 Цивільного кодексу України, право вимоги повернення суми попередньої оплати у нього не винило.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції також дійшла висновку, що матеріальна вимога позивача про стягнення з відповідача коштів в сумі 25000,00 грн. є безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 174,65 грн. заявлені за відсутністю відповідного нормативного та правового обґрунтування, в звязку з чим в їх задоволенні правомірно було відмовлено судом першої інстанції.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказів звернення позивача до відповідача з вимогою поставити товар на суму 25000,00 грн., від дати пред'явлення якої можна б було рахувати термін, з якого у відповідача виник обов'язок поставити товар, позивачем до матеріалів справи не надано.

Згідні із статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів звернення позивача з вимогою до відповідача про поставку товару, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що строк поставки відповідачем не порушений і в даному спірному випадку у позивача відсутні правові підстави вимагати від відповідача повернення попередньої оплати в сумі 25000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують законних і обґрунтованих висновків господарського суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді даної справи суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не припустився порушень норм процесуального права, якими закріплено та визначено обовязковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходить при вирішенні даної справи. Наслідком виконання зазначених процесуальних дій є прийняття Господарським судом Полтавської області цілком законного та обґрунтованого рішення у даній справі. Висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, в звязку з чим рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2016 у справі №917/1694/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і правові підстави для його скасування відсутні.

За вказаних обставин, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а тому згідно вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладаються на скаржника.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тімбер-М", м. Київ залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 20.12.2016 у справі №917/1694/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Пушай В.І.