ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2017 р. Справа № 907/535/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого судді - О.Л. Мирутенко

суддів - Г.Г. Якімець

- ОСОБА_1

Розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 міського споживчого товариства

на рішення господарського суду Закарпатської області від 20.12.2016р.

у справі № 907/535/16

за позовом: ОСОБА_2 міського споживчого товариства

до відповідача 1: ОСОБА_2 районної спілки споживчих товариств

до відповідача 2: ОСОБА_2 селищної ради Міжгірського району Закарпатської області

про: визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 01 вересня 1997 року серії ІІ-ЗК №002125; визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 16 грудня 1997 року серії ІІ-ЗК№000038; припинення права користування земельними ділянками за ОСОБА_2 районною спілкою споживчих товариств, на яких знаходяться належні на праві власності ОСОБА_2 міському споживчому товариству наступні обєкти нерухомості: нежилий будинок ресторан Карпати, нежилий будинок кафе гриль - бар, склад, універмаг Верховина, кафе Вікторія, магазин Продтовари №4

За участю представників :

від позивача ОСОБА_3 голова правління.

від відповідача 1 ОСОБА_4 представник (довіреність №б/н від 01.12.2016р.)

від відповідача 2 не зявився.

ВСТАНОВИВ :

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 20.12.2016р., суддя Ремецькі О.Ф., у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 01 вересня 1997 року серії ІІ-ЗК №002125, а також визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 16 грудня 1997 року серії ІІ-ЗК№000038 було відмовлено. Провадження у справі в частині вимог про припинення права користування земельними ділянками за ОСОБА_2 районною спілкою споживчих товариств, на яких знаходяться належні на праві власності ОСОБА_2 міському споживчому товариству наступні обєкти нерухомості: нежилий будинок ресторан Карпати, нежилий будинок кафе гриль - бар, склад, універмаг Верховина, кафе Вікторія, магазин Продтовари №4 припинено.

З даним рішенням не погодився позивач - ОСОБА_2 міське споживче товариство і оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

ОСОБА_2 районна спілка споживчих товариств подала заперечення на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони були повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду.

Від представника ОСОБА_2 районної спілки споживчих товариств надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з хворобою, проте він прибув у судове засідання та просив дане клопотання не брати до уваги, оскільки вже виздоровів.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Закарпатської області від 20.12.2016р. у справі №907/535/16 без змін, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 міське споживче товариство, смт. Міжгір'я звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 районної спілки споживчих товариств, смт. Міжгір'я за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 селищної ради Міжгірського району Закарпатської області, смт. Міжгіря про визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 01 вересня 1997 року серії ІІ-ЗК №002125; визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 16 грудня 1997 року серії ІІ-ЗК№000038 та зобовязання вчинити дії.

27.09.2016 року позивачем було подано заяву в порядку вимог ст. 22 ГПК України щодо зміни предмет у позову, яка була прийнята судом до розгляду.

З матеріалів справи слідує, що 03 травня 1995 року рішенням зборів пайовиків спільних підприємств ОСОБА_2 госпрозрахункового обєднання підприємств громадського харчування та коопунівермагу, які входили до складу ОСОБА_2 районної спілки споживчих товариств (надалі по тексту - ОСОБА_2 райспоживспілка) на підставі Протоколу зборів №1 від 03 травня 1995 року, було створено ОСОБА_2 міське споживче товариство (надалі - ОСОБА_2 МСТ).

Відповідно п.п.1 п.1 Статуту ОСОБА_2 MCТ - це добровільне об'єднання громадян та юридичних осіб для спільного ведення господарської діяльності з метою поліпшення свого економічного та соціального становища. Споживче товариство має статус юридичної особи, здійснює господарську та іншу діяльність з дня його державної реєстрації, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в банках, печатку та штампи зі своїм найменуванням.

На виконання рішення зборів пайовиків спільних підприємств ОСОБА_2 госпрозрахункового обєднання підприємств громадського харчування та коопунівермагу від 03 травня 1995 року, ОСОБА_2 райспоживспілка своєю постановою від 04 травня 1995 року за №41 передала у статутний фонд ОСОБА_2 МСТ відповідне майно.

ОСОБА_2 МСТ на отримане майно було оформлено свідоцтва про право власності відповідно до діючого на той час законодавства України, що підтверджується наступними правовстановлюючими документами, а саме: свідоцтво на право власності на нежилий будинок (ресторан Карпати) від 08 вересня 2000 року за №132; свідоцтво на право власності на нежилий будинок (кафе гриль-бар) від 18 жовтня 2000 року за №183; свідоцтво на право власності на склад від 29 листопада 2000 року за №185; свідоцтво на право власності на універмаг Верховина від 10 серпня 2001 року за №215; свідоцтво на право власності на кафе Вікторія від 10 серпня 2001 року за №216; свідоцтво на право власності на магазин Продтовари №4 від 10 серпня 2001 року за №218.

Після оформлення права власності на обєкти нерухомості ОСОБА_2 МСТ, ОСОБА_2 селищною радою було прийнято рішення IV сесії XXIV скликання від 16 грудня 2002 року про припинення права постійного користування на земельні ділянки у ОСОБА_2 райспоживспілки, які в останньої перебували на такому праві на підставі державних актів на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК №002125 від 01.09.1997 року та серії ІІ-ЗК №000038 від 16.12.1997р.

Позивач-апелянт звернувся з позовом про припинення права постійного користування ОСОБА_2 РСС на землю за даними державними актами з огляду на положення вимог ст.ст. 30, 120, 141 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України, а також про визнання недійсними та скасування державних актів на право постійного користування земельними ділянками.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (частина 2 статті 16 Кодексу).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (пункт "е" статті 141 Земельного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, рішенням ОСОБА_2 селищної ради IV сесії XXIV скликання від 16 грудня 2002 року було вирішено питання щодо припинення права постійного користування ОСОБА_2 райспоживспілкою земельними ділянками під обєктами нерухомості, а саме, ресторан Карпати, кафе гриль - бар, склад, універмаг Верховина, кафе Вікторія, магазин Продтовари №4. Також даним рішенням вирішено передати ОСОБА_2 міському споживчому товариству земельні ділянки під даними обєктами нерухомості для їх обслуговування, землевпорядній службі внести відповідні зміни в державні акти на право постійного користування серії ІІ-ЗК №002125 від 01.09.1997 року та серії ІІ-ЗК №000038 від 16.12.1997р. і внести відповідні зміни в земельно-облікові документи. Тобто, уповноважений орган місцевого самоврядування прийняв відповідне рішення, чинне на даний час, стосовно припинення права постійного користування ОСОБА_2 райспоживспілкою земельними ділянками під обєктами нерухомості, що складає частину позовних вимог позивача. Суди не вправі втручатись у виключну компетенцію органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землями комунальної власності.

Господарський суд припиняє провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами, у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

При цьому, в силу приписів п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо між сторонами відсутній предмет спору.

Таким чином судом першої інстанції в частині позовних вимог про припинення права користування земельними ділянками за ОСОБА_2 районною спілкою споживчих товариств, на яких знаходяться належні на праві власності ОСОБА_2 міському споживчому товариству наступні обєкти нерухомості: нежилий будинок ресторан Карпати, нежилий будинок кафе гриль - бар, склад, універмаг Верховина, кафе Вікторія, магазин Продтовари №4, правомірно припинено провадження в порядку вимог п.1.1 ст. 80 ГПК України у звязку з відсутністю предмету спору.

Також позивач-апелянт просив визнати недійсним та скасувати державний акт на право постійного користування землею від 01 вересня 1997 року серії ІІ-ЗК №002125, а також визнати недійсним та скасувати державний акт на право постійного користування землею від 16 грудня 1997 року серії ІІ-ЗК№000038 посилаються на приписи статті 377 Цивільного кодексу України, статей 92, 120, 141 Земельного кодексу України.

Відповідно до статей 3, 4 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

Згідно з приписами статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 30 Земельного кодексу України, в редакції від 18.12.1990, встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

З 01.01.2002 набрав чинності Земельний кодекс України прийнятий 25.10.2001.

Статтею 120 ЗК України встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташована будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.

У п.2.14 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" роз'яснено, що з виникненням права власності на будівлю чи споруду у юридичної особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування.

Як свідчать матеріали справи, право користування земельною ділянкою виникло у ОСОБА_2 райспоживспілки на підставі ст. 22 ЗК України від 1991 року після встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, - державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК № 002125 та серії ІІ-ЗК №000038.

Державні акти було зареєстровано ОСОБА_2 селищною радою у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 486 та відповідно за № 550 у відповідності із вимогами ст. 23 Земельного кодексу України (в редакції 1991 р.) та Постанови Верховної Ради України "Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею" від 13.03.1992 № 2201-XII. Державні акти Відповідача 1 містять план зовнішніх меж землекористування.

Пунктом 1 статті 92 Земельного кодексу України (в редакції 2001 р.) визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно приписів ст. 92, ст. 125 Земельного кодексу України, право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених законодавством України.

Сторони не заперечували, що рішенням ОСОБА_2 селищної ради IV сесії XXIV скликання від 16 грудня 2002 року було вирішено питання щодо припинення права постійного користування ОСОБА_2 райспоживспілкою земельними ділянками під обєктами нерухомості, а саме, ресторан Карпати, кафе гриль - бар, склад, універмаг Верховина, кафе Вікторія, магазин Продтовари №4. Також даним рішенням вирішено передати ОСОБА_2 міському споживчому товариству земельні ділянки під даними обєктами нерухомості для їх обслуговування, землевпорядній службі внести відповідні зміни в державні акти на право постійного користування серії ІІ-ЗК №002125 від 01.09.1997 року та серії ІІ-ЗК №000038 від 16.12.1997р. і внести відповідні зміни в земельно-облікові документи.

Разом з тим, ОСОБА_2 селищна рада після прийняття даного рішення не вчинила відповідних дій, спрямованих на його виконання, а саме, не вилучила у ОСОБА_2 РСС земельні ділянки з користування, не звернулася до райспоживспілки з вимогою про повернення державного акту до архіву, не внесла зміни в Книгу записів реєстрації державних актів на право постійного користування на землю та облікові документи ради.

Позивач з метою реалізації своїх прав на земельні ділянки під власними обєктами нерухомості звернувся з проханням до ОСОБА_2 селищної ради щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою.

Рішенням 22 сесії 6 скликання ОСОБА_2 селищної ради за №255 від 25.12.2012 року було надано дозвіл позивачу на виготовлення проекту землеустрою на земельні ділянки. Однак, за поданням прокурора Міжгірського району від 05.03.2014 року №93-541(669) рішенням 31 сесії 6 скликання ОСОБА_2 селищної ради №412 від 17.07.2014 року було скасовано вищевказане рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою.

При цьому, позивач вказав на те, що підставою для скасування відповідного погодження на складання проекту землеустрою слугувала тільки наявність у відповідача 1 чинних Державних актів на право постійного користування земельними ділянками. Відтак, просив суд скасувати дані акти як незаконні та такі, що позбавляють позивача можливості реалізувати надане йому право на оформлення належних йому прав на земельні ділянки.

Згідно ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Главою 19 "Набуття права на землю громадянами та юридичними особами" розділу ІV "Набуття і реалізація права на землю" Земельного Кодексу України врегульовано порядок та підстави набуття права на землю громадянами та юридичними особами; за загальним правилом, наведеним у ст.116 Земельного Кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Як вбачається із вищенаведеного, позивач із придбанням обєктів нерухомості на земельних ділянках, які належать відповідачу 1 на праві постійного користування, як новий власник нерухомого майна набув також права на земельну ділянку, але при цьому оформлення цього права здійснюється за відповідним рішенням компетентного органу і має підтверджуватись відповідним документом.

Набуття такого права позивачем на ставиться в залежність від наявних у відповідача державних актів на право постійного користування, їх наявність не обмежує прав позивача на оформлення відповідної документації на земельні ділянки, що знаходяться під належними йому обєктами нерухомості та для їх обслуговування.

Разом з тим, з огляду на подане відповідачем 1 клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності, судом першої інстанції було застосовано строк позовної давності.

Проте, судом першої інстанції не було встановлено чи порушені майнові права та інтереси позивача оскаржуваними державними актами на право постійного користування. Апеляційним судом встановлено, що оспорювані державні акти на право постійного користування землею від 01 вересня 1997 року серії ІІ-ЗК №002125, а також акт на право постійного користування землею від 16 грудня 1997 року серії ІІ-ЗК№000038 були видані відповідачу у 1997році. Право власності у апелянта - ОСОБА_2 міського споживчого товариства на нерухомість було оформлено згідно свідоцтва на право власності на нежилий будинок (ресторан Карпати) від 08 вересня 2000 року за №132; свідоцтва на право власності на нежилий будинок (кафе гриль-бар) від 18 жовтня 2000 року за №183; свідоцтва на право власності на склад від 29 листопада 2000 року за №185; свідоцтва на право власності на універмаг Верховина від 10 серпня 2001 року за №215; свідоцтва на право власності на кафе Вікторія від 10 серпня 2001 року за №216; свідоцтва на право власності на магазин Продтовари №4 від 10 серпня 2001 року за №218.

Згідно з приписами статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 30 Земельного кодексу України, в редакції від 18.12.1990, також передбачалось, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Отже, відповідно до вказаних норм права до позивача - ОСОБА_2 міського споживчого товариства перейшло право користування земельними ділянками під нерухомістю лише після оформлення свідоцтва на право власності на дану нерухомість у 2000-2001 роках.

Таким чином оспорювані позивачем державні акти на право постійного користування земельною ділянкою, що видані у 1997р. не могли порушувати права позивача, оскільки на момент їх видачі ще не виникло право власності на нерухоме майно у ОСОБА_2 міського споживчого товариства та відповідно право на користування земельною ділянкою під цією нерухомістю.

Оскільки державні акти на право постійного користування землею від 01 вересня 1997 року серії ІІ-ЗК №002125 та від 16 грудня 1997 року серії ІІ-ЗК№000038 станом на момент їх оформлення не порушували права та інтереси позивача, то в суду першої інстанції не було потреби застосовувати строк позовної давності до даних позовних вимог.

За таких обставин справи апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 01 вересня 1997 року серії ІІ-ЗК №002125, а також визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею від 16 грудня 1997 року серії ІІ-ЗК№000038 слід відмовити, а в частині вимог про припинення права користування земельними ділянками за ОСОБА_2 районною спілкою споживчих товариств, на яких знаходяться належні на праві власності ОСОБА_2 міському споживчому товариству наступні обєкти нерухомості: нежилий будинок ресторан Карпати, нежилий будинок кафе гриль - бар, склад, універмаг Верховина, кафе Вікторія, магазин Продтовари №4 припинити провадження.

Що ж стосується посилання апелянта на рішення ОСОБА_2 селищної ради 25 сесії XXIІІ скликання від 9 жовтня 2001 року, яким було надано позивачу у постійне користування земельні ділянки для обслуговування будівель та споруд, то судом першої інстанції йому було надано належну оцінку, але не було описано в рішенні суду з тих причин, що його редакція була змінена рішенням цієї ж ОСОБА_2 селищної ради IV сесії XXIV скликання від 16 грудня 2002 року (т.1,а.с. 23).

З огляду на викладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Закарпатської області від 20.12.2016р. у справі №907/535/16 винесене в цілому з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

Постановив:

Рішення господарського суду Закарпатської області від 20.12.2016 року у справі №907/535/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 міського споживчого товариства без задоволення.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Матеріали справи скерувати в господарський суд Закарпатської області.

ОСОБА_5 Мирутенко

Судді Г.Г. Якімець

ОСОБА_1

«Повний текст ухвали виготовлено 15.02.2017р.»