ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2017 р. Справа № 922/2601/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Пелипенко Н.М. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю № 4157 від 10 вересня 2014 року,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків, (вх.№2858Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 05 жовтня 2016 року у справі №922/2601/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Харків,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 05 жовтня 2016 року (суддя Ємельянова О.О.) позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3 суму заборгованості у розмірі 36403,56 грн., з яких основна заборгованість у сумі 21100,68 грн., 3% річних у сумі 1275,71 грн., інфляційні втрати у сумі 14027,17 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1279,89 грн.

Відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення 3 % річних у розмірі 10,00 грн., інфляційних втрат у розмірі 397,20 грн., пені у розмірі 2383,34 грн.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з'ясування обставин справи при його прийнятті, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 05 жовтня 2016 року в частині стягнення коштів за товар у відповідності до видаткової накладної №972193 від 20.10.2014р. у розмірі 13578,00 грн., та відповідно нарахованих на зазначену суму 3 % річних та інфляційних втрат за період з листопада 2014 року по липень 2016 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо здійснення позивачем поставки товару та його отримання відповідачем відповідно до видаткової накладної № 972193 від 20.10.2014р. на суму 13 578,00 грн., оскільки товар за цією накладною отримано не було та зазначена накладна підписана не представником відповідача. Крім того, зазначає, що реквізити поточного рахунку постачальника у видатковій накладній № 972193 від 20.10.2014р. не відповідають реквізитам поточного рахунку постачальника у договорі. Вважає, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального законодавства відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи.

Відповідач також звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи (т. 1 а.с. 178-180).

Заявлене клопотання обґрунтовує тим, що відповідач не визнає отримання товару 20.10.2014р. на суму 13578,00 грн. та заперечує справжність підпису на видатковій накладній № 972193 від 20.10.2014р., тоді як встановлення оригінальності підпису відповідача у видатковій накладній № 972193 від 20.10.2014р. потребує спеціальних знань, у зв'язку з чим просить призначити судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, та на вирішення експертів поставити наступне питання: чи виконаний підпис від імені ФОП ОСОБА_2 в видатковій накладній №972193 від 20.10.2014р. самим ОСОБА_2 чи іншою особою.

08 листопада 2016 року апелянтом надано докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 05 жовтня 2016 року у справі № 922/2601/16 у розмірі 137,8 грн. (вх. № 11263).

У відзиві на апеляційну скаргу (вх.№12968 від 21.12.2016р.), позивач, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення господарського суду першої інстанції обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх обставин справи, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В обґрунтування своєї правової позиції посилається на те, що факт отримання товару особисто ФОП ОСОБА_2 підтверджується його власноручним підписом та відбитком печатки відповідача, оскільки відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на видактових накладних та відсутності доказів втрати або викрадення печатки.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 лютого 2017 року у зв'язку із знаходження судді Хачатрян В.С. у відпустці, для розгляду даної справи визначено інший склад колегії суддів: головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Пелипенко Н.М., суддя Тихий П.В.

У зв'язку зі міною складу колегії суддів ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07 лютого 2017 року відкладено розгляд справи на 16 лютого 2017 року.

У призначене судове засідання представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Натомість, 16 лютого 2017 року звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням (вх. № 1754) про розгляд справи без участі відповідача та його представника. Також зазначив, що апеляційну скаргу підтримує в частині вимог про скасування рішення господарського суду Харківської області від 05 жовтня 2016 року у справі № 922/2601/16 в частині стягнення коштів за товар у відповідності до видаткової накладної №972193 від 20.10.2014р. у розмірі 13578,00 грн., та відповідно нарахованих на зазначену суму 3 % річних та інфляційних втрат за період з листопада 2014 року по липень 2016 року.

Відповідно до пункту 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду апеляційної скарги, зважаючи на належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, судова колегія дійшла висновку, що учасникам судового процесу створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав та вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи. Вважає, що заявлене клопотання є необґрунтованим та призведе до затягування судового процесу.

Колегія суддів, розглянувши зазначене вище клопотання, дійшла висновку про залишення його без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу". Особа, яка проводить судову експертизу (далі - судовий експерт) користується правами і несе обов'язки, зазначені у статті 31 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду, а згідно ч. 1 ст. 41 ГПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

У відповідності до ч.5 ст. 42 ГПК України висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, колегія суддів дійшла висновку про недоцільність проведення експертизи з огляду на те, що матеріали справи містять достатньо доказів, які можна дослідити при розгляді справи у судовому засіданні. Тобто, відсутня дійсна потреба у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування.

Колегія суддів, також відзначає, що у судовому засідання судом апеляційної інстанції було оглянуто оригінали усіх накладних, за якими сторонами здійснювалась поставка товару, у тому числі й накладна №972193 від 20.10.2014р. на суму 13578,00 грн. Дані накладні мають усі реквізити, а також містять підписи та печатки як Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, так й Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

За поясненнями представника позивача, останній підтвердив факт здачі позивачем, відповідно факт прийняття товару відповідачем та засвідчив відповідність підписів, що вчинені на цих накладних.

У зв'язку з недопущенням затягування судового процесу, що може привести до порушення вимог статті 69 Господарського процесуального кодексу України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, колегією суддів відмовлено у клопотанні про призначення нової судової економічної експертизи, як необґрунтованому.

Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Харківської області від 05 жовтня 2016 року у справі №922/2601/16 залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, керуючись приписами ст.ст. приписами ст. ст. 525, 526, 530, 625, 626, 629, 655, 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 12, 13, 15 Господарського процесуального кодексу України, звернувся до господарського суду Харківської області про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 39 194,10 грн. (із урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) з яких: сума основного боргу із урахування індексу інфляції у розмірі 35 525,05 грн., пеня у сумі 2 383,34 грн., 3 проценти річних у розмірі 1 285, 71 грн., посилаючись на порушення відповідачем зобов'язань за договором поставки з відстрочкою терміну оплати № 281113-130 від 28.11.2013р. у частині повного та своєчасного розрахунку.

Як убачається, із матеріалів справи, 28 листопада 2013 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупець) укладено договір поставки з відстроченням терміну оплати № 281113-130 (далі - договір), відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується прийняти т своєчасно оплатити товар (партію товару) згідно з умовами цього договору (пункт 1.1 договору) (т. 1, а.с. 9-10).

Відповідно до пункту 1.2. договору сторони визначили, що предметом поставки є товар (партія товару) найменування, асортимент та кількість якого вказується у видатково - прибутковій накладній, що є невід'ємною частиною договору.

У пункті 2.1 передбачено, що поставка товарів здійснюється на умовах EXW (EX WORKS) франко-склад постачальника згідно ІНКОТЕРМС 2012. Пунктом поставки товарів за даним договором є склад постачальника, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Ціна на товар, що постачається постачальником, визначаються у видатково-прибутковій накладній (пункт 6.1. договору).

Пунктом 7.1. договору, сторони погодили, що сплата за товар відбувається шляхом здійснення оплати за товар у термін не пізніше 30 календарних днів з дати поставки товару постачальником.

Відповідно до пункту 8.1 договору сторона, яка порушила господарське зобюовязання, визнане цим договором та/або чинним законодавством України, зобов'язана відшкодувати завдані цим збитки стороні, права або законні інтереси якої порушено.

Згідно з пунктом 8.3 договору у разі прострочення покупцем оплати за поставлену партію товару менше ніж на 5 календарних днів. покупець зобов'язаний сплатити пеню у розмірі 1 % за кожен день прострочення від неоплаченої вартості партії товару, однак не більше подвійної облікової ставки НБУ

Договір діє до 31.12.2013 року включно, але у всякому випадку до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором (пункт 10.1. договору).

У зв'язку із закінченням строку дії договору, якщо сторони продовжують виконувати його умови, договір вважається подовженим на рік, але кожна із сторін має право припинити дію, письмову попередивши про це не пізніше за 30 календарних днів до бажаної дати розірвання договору (пункт 10.2. договору).

При прийнятті оскаржуваного рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, керуючись приписами ст.ст. 173, 174, 179, 193, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 258, 267, 509, 525, 526, 549, 610, 611, 625, 627, 628, 629, 655, 692, 712 Цивільного кодексу України, виходив з того, що позивач на виконання умов договору поставки з відстрочкою терміну оплати № 281113-130 від 28.11.2013 р. передав відповідачу товар, проте відповідач договірні зобов'язання в частині своєчасного здійснення розрахунків не виконав, у зв'язку з чим, здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості у розмірі 36403,56 грн., з яких основна заборгованість у сумі 21100,68 грн., 3% річних у сумі 1275,71 грн., інфляційні втрати у сумі 14027,17 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1279,89 грн. та відмовив у задоволенні позову в частині стягнення пені у розмірі 2383,34 грн. у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України передбачено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статей 526 ЦК України та 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Також, відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованим цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з нормою ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вже було зазначено у цій постанові, 28 листопада 2013 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупець) укладено договір поставки з відстроченням терміну оплати № 281113-130 (далі - договір), відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується прийняти та своєчасно оплатити товар (партію товару) згідно з умовами цього договору (пункт 1.1 договору)

На виконання умов договору поставки з відстроченням терміну оплати № 281113-130 від 28 листопада 2013 року позивач поставив відповідачу товар на загальну суму у розмірі 21100,68 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 784303 від 28.11.2013р. на суму 7 522, 68 грн., № 972193 від 20.10.2014р. на суму 13 578, 00 грн., які скріплені підписами та печатками сторін (т. 1, а.с. 11-12).

Матеріали справи не містять доказів, а відповідачем не доведено того, що він виконав своє зобов'язання за договором поставки № 281113-130 від 28 листопада 2013 року і сплатив кошти за поставлений товар.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання відповідачем прийнятого на себе зобов'язання по сплаті за товар у належні строки та розмірі за договором поставки № 281113-130 від 28 листопада 2013 року та вважає, що судом обґрунтовано задоволені позовні вимоги про стягнення суми основного боргу у розмірі 21100,68 грн.

Твердження апелянта, що товар за видатковою накладною № 972193 від 20.10.2014р. на суму 13 578,00 грн. не був поставлений, а підпис на цій накладній виконаний не відповідачем, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як свідчить з оригіналів накладних № 784303 від 28.11.2013р. на суму 7 522, 68 грн., № 972193 від 20.10.2014р. на суму 13 578, 00 грн., які були оглянуті у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, ці спірні видаткові накладні, на яких ґрунтується позов, містять відтиск печатки відповідача - «Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2, НОМЕР_1».

Відтиском печатки засвідчується, серед іншого, справжність підпису її власника. Порядок використання печатки встановлюється її власником самостійно, власник на свій розсуд розпоряджається печаткою, а також самостійно відповідає за її збереження.

Згідно положень Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 27.11.1998 року № 1893, печатки і штампи повинні зберігатися у сейфах або металевих шафах. Бланки дозволяється зберігати у шафах, що надійно замикаються та опечатуютьсь. Печатки і штампи, виготовлені з дозволу органів МВС, здаються для знищення цим органам за місцезнаходженням організацій. У разі втрати печаток і штампів керівники організацій зобов'язані негайно повідомити про це органи МВС та вжити заходів для їх розшуку.

Враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на видаткових накладних та відсутності доказів втрати печатки, місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на доведеність існування спірної заборгованості.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При розрахунку інфляційних втрат слід враховувати рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. N 62-97р.

В рекомендаціях Верховного суду України від 03.04.1997р. N 62-97р зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховуються на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що сума внесена за період з 1 по 15 відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а з 16 по 31 число то розрахунок починається з наступного місяця

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором поставки № 281113-130 від 28 листопада 2013 року, позивачем нараховано 3 проценти річних у розмірі 1 285, 71 грн. (за період з 29.12.2013р. по 31.07.2016р. на суму боргу 7 522, 68 грн. у розмірі 584,91 грн.; за період з 21.11.2014р. по 31.07.2016р. на суму боргу 13 578, 00 грн. у розмірі 690, 80 грн.), та інфляційні втрати у розмірі 14424, 37 грн. (за період з січня 2014 року по липень 2016 року на суму боргу 7 522, 68 грн. у розмірі 6 589, 87 грн.; за період з листопада 2014 року по липень 2016 року на суму боргу 13 578, 00 грн. у розмірі 7 834, 50 грн.)

Колегія суддів, перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за допомогою програми Калькулятор Ліга, враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17 липня 2012 року, зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1 275,71 грн. та інфляційних втрат у розмірі 14027,17грн., оскільки вказаний розмір є належним, та правомірно відмовив у задоволенні в частині стягнення 3 процентів річних у розмірі 10,00 грн., інфляційних втрат у розмірі 397,20 грн.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволення в частині позову щодо стягнення із відповідача пені у розмірі 2 383, 34 грн., виходячи з наступного.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо сплати неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Як вже зазначалось, відповідно до пункту 8.3. договору, у разі прострочення покупцем оплати за поставлену партію товару менше ніж на 5 календарних днів. покупець зобов'язаний сплатити пеню у розмірі 1 % за кожен день прострочення від неоплаченої вартості партії товару, однак не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Як було встановлено раніше, відповідачем були порушені строки розрахунку за поставлений товар за видатковою накладною № 784303 від 28.11.2013 року та видатковою накладною № 972193 від 20.10.2014 року.

Відповідно до п.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як свідчать матеріали справи позов було подано 03.08.2016 року (т. 1, а.с. 4-6), а позовна давність (один рік) щодо вищезазначених вимог спливає 28.06.2015 року та 20.05.2016 року, позивачем заявлено вимоги щодо стягнення із відповідача суми пені поза межами строку позовної давності.

Згідно положень ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п.п.1 п.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України).

Так, у випадку, коли господарський суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установить, що право особи, про захист якого вона просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку давності.

Якщо ж буде встановлено, що таке право особи порушено, стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові за спливом позовної давності, а при визнанні причини пропуску цього строку поважною порушене право має бути захищене.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього -у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі № П-9/161-16/165 від 12.06.2007, якою вказано про необхідність мати на увазі, що правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Як було зазначено раніше, відповідачем було подано до суду заяву про застосування строку позовної давності щодо зазначених вимог.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що зважаючи на те, що відповідачем до суду до прийняття рішення по справі надано заяву про застосування строку позовної давності щодо стягнення пені, а позивачем не обґрунтовано та не надано доказів пропуску позовної давності з поважних причин, у задоволенні позову про стягнення пені у розмірі 2 383, 34 грн. слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків, викладених в оскаржуваному рішенні у цій справі.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в силі, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 99, 101, 102, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 05 жовтня 2016 року у справі №922/2601/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повна постанова складена 21 лютого 2017 року.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Тихий П.В.