Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

22 лютого 2017 року Справа № 927/1160/16

Позивач: Приватне підприємство "ТТ-Нафта",

вул. Робоча, 6, м. Чернігів, 14000

Відповідач: Фізична особа - підприємець ОСОБА_1,

АДРЕСА_1, 14027

Про стягнення 121080,10грн.

Суддя Моцьор В.В.

Представники сторін:

позивача: Борода А.В. (довіреність №б/н від 19 грудня 2016 року),

відповідача: ОСОБА_3 (довіреність №б/н від 10 січня 2017 року).

В судовому засіданні 22 лютого 2017 року на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Приватним підприємством "ТТ-Нафта" подано позов до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 121080,10грн. боргу, в тому числі 56111,12грн. основного боргу за поставлений товар, 7218,33грн. відсотків річних та 57750,65грн. інфляційних нарахувань.

Ухвалами суду від 20 грудня 2017 року, від 11 січня 2017 року розгляд справи відкладався.

11 січня 2017 року позивач подав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог у зв'язку з частковою сплатою заборгованості. Позивач просив суд стягнути з відповідача 41111,12грн. основного боргу за поставлений товар, 6444,07грн. відсотків річних та 72979,60грн. інфляційних нарахувань. Суд прийняв заяву до розгляду та долучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 25 січня 2017 року суд оглянув оригінали документів, доданих до позовної заяви та перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача виклав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні і відзиві на позовну заяву проти позову заперечив.

У судовому засіданні 25 січня 2017 року судом оголошувалась перерва.

Ухвалою суду від 01 лютого 2017 року розгляд справи відкладався.

08 лютого 2017 року позивач подав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог у зв'язку з проведенням сторонами звірки взаєморозрахунків. Позивач просив суд стягнути з відповідача 41111,12грн. основного боргу за поставлений товар, 4992,90грн. відсотків річних та 53042,91грн. інфляційних нарахувань. Суд прийняв заяву до розгляду та долучив до матеріалів справи.

У судовому засіданні 08 лютого 2017 року судом оголошувалась перерва.

Ухвалою суду від 08 лютого 2017 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів.

У судовому засіданні 22 лютого 2017 року сторони підтримали раніше викладені позиції.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив:

Суд задовольнив заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, прийняв зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення основного боргу на суму 15000,00грн., відсотків річних на суму 2225,43грн., інфляційних втрат на суму 4707,74грн., оскільки це не протирічить діючому законодавству та не порушує нічиї права та охоронювані законом інтереси, а також є процесуальним правом сторони, відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України. Позивач просив суд стягнути з відповідача 41111,12грн. основного боргу за поставлений товар, 4992,90грн. відсотків річних та 53042,91грн. інфляційних нарахувань. Справа розглядається з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог.

Приватне підприємство "ТТ-Нафта" поставило Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 товар, загальною вартістю 113506,32грн., що підтверджується видатковими накладними: №Ц-00000704 від 28 лютого 2014 року на суму 39327,12грн., №Ц-00001163 від 31 березня 2014 року на суму 42697,20грн., №Ц-00001786 від 30 квітня 2014 року на суму 14086,80грн., №Ц-00002085 від 15 травня 2014 року на суму 9422,40грн., №Ц-00002286 від 23 травня 2014 року на суму 7972,80грн. Видаткові накладні підписані обома сторонами та скріплені їх печатками (а.с. 10-14).

Позивачем було виставлено відповідачу на оплату рахунки-фактури за період з лютого по травень 2014 року на загальну суму 113506,32грн. (а.с. 42-46).

Як свідчать матеріали справи, договір щодо поставки товару, як єдиний письмовий документ, підписаний сторонами та скріплений печатками, не укладався.

У вищезазначених накладних визначено сторони (постачальник та одержувач), умови продажу, товар, його кількість та його ціна.

Відповідач прийняв відповідний товар, що підтвердив представник відповідача у судових засіданнях. Проте, взяті на себе зобов'язання щодо оплати вартості отриманої продукції виконав частково.

Заборгованість відповідача по оплаті вартості товару на дату прийняття рішення становить 41111,12грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків станом на 25 січня 2017 року, підписаним обома сторонами (а.с.118).

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Статтею 175 Господарського кодексу України визначається, що цивільно-правові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, та в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку визнаються майново-господарськими. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні приписи щодо визначення зобов'язання та підстав їх виникнення містяться у ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковим відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Таким чином, однією із підстав виникнення господарського зобов'язання є юридично значимі дії суб'єктів господарювання, наслідком вчинення яких є встановлення, зміна або припинення взаємних прав та обов'язків сторін.

За своєю правовою природою відносини, які виникли між сторонами є відносинами з купівлі-продажу, оскільки їх об'єктом є вчинення дії по передачі товару у власність другій стороні.

За змістом ч.1 ст.205, ст.639 Цивільного кодексу України правочин, різновидом якого є і договір, може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

В силу ч.2 ст.205 Цивільного кодексу України правочин, для якого не встановлено обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Таким чином, суд приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами, мають застосовуватись норми закону, які регулюють правовідносини з купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом вище, позивач передав відповідачу товар згідно видаткових накладних.

Таким чином, видаткові накладні, за якими відповідач придбав товар, є самостійною підставою виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Враховуючі вищевикладене та те, що матеріалами справи підтверджено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем по оплаті вартості проданого товару в сумі 41111,12грн., суд вважає, що позовні вимоги в цій частині стягнення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлено до стягнення 4992,90грн. відсотків річних за період з 03 березня 2014 року по 27 січня 2017 року та 53042,91грн. інфляційних нарахувань за період з квітня 2014 року по грудень 2016 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджено прострочення відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо оплати товару.

Перевіривши розрахунки здійснені позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення 4992,90грн. відсотків річних та 53042,91грн. інфляційних нарахувань є правомірними і підлягають задоволенню.

Всупереч приписам ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України відповідач доказів, які б спростовували обставини, викладені позивачем, не надав.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю в сумі 99146,93грн., в тому числі 41111,12грн. основного боргу за поставлений товар, 4992,90грн. відсотків річних та 53042,91грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1816,21грн.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 14027, код НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства "ТТ-Нафта" (вул. Робоча, 6, м. Чернігів, 14000, , р/р8683 в ПАТ "Укрсоцбанк", МФО 300023) 41111,12грн. основного боргу, 4992,90грн. відсотків річних, 53042,91грн. інфляційних нарахувань та 1816,21грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 24 лютого 2017 року.

Суддя В.В. Моцьор