КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2017 р. Справа№ 910/5748/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Агрикової О.В.

Кропивної Л.В.

за участі секретаря судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Лавриненко К.Л. довіреність № 22/1/43 від 03.01.17

від відповідача: Верхотуров О.О. довіреність № 829-06 від 23.09.16

від третьої особи: ОСОБА_5. довіреність № 1711 від 11.10.16

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Компанія Росток"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року

у справі № 910/5748/15-г (суддя Головіна К.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк"

до Публічного акціонерного товариства "Компанія Росток"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6

про стягнення 911 087,68 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" у березні 2015 року звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення сумі 911 087,68 грн., з яких заборгованості за неповернутим кредитом - 870 000,00 грн.; заборгованості по прострочених відсотках за користування кредитом - 38 500,49 грн.; пені за несвоєчасну сплату відсотків - 816,58 грн.; інфляційних втрат за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 1 520,43 грн.; інфляційних збитків за несвоєчасну сплату комісії в сумі 19,20 грн.; 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 230,98 грн. (т.І, а.с.6 8).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27 травня 2015 року у справі №910/5748/15-г, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29 вересня 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 26 січня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено (т.ІІ, а.с. 14-19, 139-147, 226-231).

Постановою Верховного Суду України від 13 липня 2016 року у справі №910/5748/15-г зазначені судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва (т.ІІІ, а.с.110-121).

За результатами нового розгляду, рішенням Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі №910/5748/15-г позовні вимоги задоволено частково, присуджено до стягнення з ПАТ "Компанія Росток" на користь ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" заборгованість за неповернутим кредитом у сумі 870 000,00 грн., заборгованість по прострочених відсотках за користування кредитом у сумі 38 500,49 грн., пеню за несвоєчасну сплату відсотків у сумі 816,58 грн., інфляційні збитки за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 1 520,43 грн., інфляційні збитки за несвоєчасну сплату комісії в сумі 15,00 грн. та 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 230,98 грн. У решті позовних вимог - відмовлено (т.ІІІ, а.с.202-210).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ПАТ "Компанія Росток" звернулось з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г, в якій просило скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову (т.ІІІ, а.с. 216-221).

28 листопада 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "Компанія Росток" на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г повернуто без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України (т.ІІІ, а.с. 214-215).

08 грудня 2016 року ПАТ "Компанія Росток" вдруге звернулось з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г (т.ІІІ, а.с. 230-235).

19 грудня 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду відмовлено в задоволенні заяви ПАТ "Компанія Росток" про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г повернуто без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України, (т.ІІІ, а.с. 228-229).

27 грудня 2016 року ПАТ "Компанія Росток" втретє звернулось з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г.

11 січня 2017 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "Компанія Росток" на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г повернуто без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 97 ГПК України (т.ІІІ, а.с. 247-250).

20 січня 2017 року ПАТ "Компанія Росток" в черговий раз звернулось з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г.

Згідно протоколу передачі справи раніше визначеному головуючому судді (судді - доповідачу) від 25 січня 2017 року, справа №910/5748/15-г передана головуючому судді Чорногуз М.Г.

Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 25 січня 2017 року для розгляду апеляційної скарги ПАТ "Компанія Росток" на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г визначено колегію суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Мальченко А.О.

25 січня 2017 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "Компанія Росток" на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів - Агрикової О.В., Мальченко А.О., справу призначено до розгляду на 07 лютого 2017 року.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 06 лютого 2017 року у зв'язку з перебуванням судді Мальченко А.О., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, для розгляду справи № 910/5748/15-г, сформовано колегію суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Кропивної Л.В.

06 лютого 2017 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи до 25 березня 2017 року у зв'язку з розглядом цивільної справи № 761/26323/16-ц, де будуть встановлюватися обставини щодо припинення Договору застави та Договору про відступлення права вимоги, які можуть мати преюдиційне значення для вказаної справи.

07 лютого 2017 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ПАТ "Компанія Росток" на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів Агрикової О.В., Кропивної Л.В., та визначено розгляд справи на 21 лютого 2017 року.

У судовому засіданні 21 лютого 2017 року представник ПАТ "Компанія Росток" підтримав раніше заявлене клопотання про відкладення розгляду справи до 25 березня 2017 року. Зазначене клопотання також підтримано представником ОСОБА_6

Представник ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" проти задоволення вказаного клопотання заперечував у зв'язку з його необґрунтованістю.

Розглянувши вказане клопотання колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 77 ГПК України Господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Поряд з цим, представником відповідача не обґрунтовано наявності обставин, які унеможливлюють розгляд справи, оскільки предметом розгляду обох справ є окремі зобов'язання (кредиту, застави, відступлення права) і вони не мають преюдиціального значення по відношенню одне до одного. При цьому у господарського суду наявна можливість самостійно встановити обставини даної господарської справи щодо вищезазначених договорів відступлення і застави та дати їм належну правову оцінку, отже результати розгляду справи, що розглядається не залежать від висновків, зроблених у цивільній справі № 761/26323/16-ц.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 101 ГПК України, в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Отже, оскільки станом на момент прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції, судового рішення у цивільній справі № 761/26323/16-ц не існувало, колегія суддів в силу положень ч. 3 ст. 101 ГПК України була б позбавлена можливості прийняти вказане рішення (у випадку його прийняття), як належний доказ у вказаній справі. Тому колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи до 25.03.2017 р. слід відмовити та перейти до розгляду справи по суті.

В судовому засіданні, представники ПАТ "Компанія Росток" та ОСОБА_6 надали пояснення, в яких підтримали доводи апеляційної скарги та просили апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати і прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" у судовому засіданні 21 лютого 2017 року надав пояснення, в яких заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно з частиною першою статті 99 ГПК в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

10 червня 2008 pоку між ВАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк (правонаступником яким є ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк") (далі - позивач, кредитодавець) та ЗАТ "Компанія Росток" (правонаступником якого є ПАТ "Компанія Росток") (далі - відповідач, позичальник) укладено Кредитний договір № 34 (далі - Кредитний договір) із наступними змінами, оформленими Додатковими угодами та Договорами про внесення змін (№№ 1- 12) (т.І, а.с. 34-38, 39-50).

Згідно з п. 1.1 Кредитного договору банк зобов'язався надати позичальникові у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у формі відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом в сумі 870 000,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,75 % річних (п. 1.1.3 кредитного договору у редакції договору про внесення змін від 21.03.2011 р. № 7). Термін остаточного повернення кредиту - до 05.06.2015 р. (п. 1.1.2 Кредитного договору у редакції договору про внесення змін від 06.06.2014 р. № 12).

Відповідно до пункту 3.3 Кредитного договору позичальник зобов'язався сплачувати кредитодавцю проценти та комісії на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 2.8 Кредитного договору (в редакції додаткової угоди від 31.03.2010 р. № 4) позичальник зобов'язався сплачувати проценти, нараховані за місяць, не пізніше 15 календарного числа місяця, наступного за тим, за який вони нараховані.

Цей договір набирає чинності з дати його укладання та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань (п. 7.4 Кредитного договору).

На виконання умов Кредитного Договору позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 870 000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 635382 від 11.06.2008 р. (т.І, а.с. 116) та банківськими виписками з рахунку відповідача (т.І, а.с. 117).

Згідно п. 4.3. Кредитного договору №34 у разі несвоєчасного погашення кредиту, сплати процентів та комісій, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в національній валюті України у розмірі подвійної процентної ставки, визначеної в п. 1.1.3. цього договору, від суми відповідного непогашеного платежу за кожний день прострочення виконання, за реквізитами та у день, вказаними Кредитодавцем.

Відповідно до п. 2.11. Кредитного договору, у разі наявності у позичальника простроченої більше 5 (п'яти) банківських днів заборгованості за траншами/кредитом, нарахованими процентами та комісіями, передбаченими цим Договором, банк маж право призупинити надання траншів/кредиту та вимагати дострокового погашення заборгованості за цим Договором у повному обсязі.

Постановою НБУ від 20.11.2014 р. № 733 ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних банків.

20 листопада 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 123 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у позивача (т.І, а.с. 14). Тимчасову адміністрацію в банку запроваджено з 21.11.2014 р. по 20.02.2015 р., а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 35 від 17.02.2015 р. продовжено до 20.03.2015 р. (т.І, а.с. 12).

Постановою правління НБУ № 188 від 19.03.2015 р. відкликано банківську ліцензію ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" та розпочато процедуру ліквідації, а виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 20.03.2015 р. № 63 про початок здійснення процедури ліквідації відповідача та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію (т.І, а.с. 196).

09 лютого 2015 року позивач звернувся до відповідача з листом № 31/2-1820, я якому вимагав достроково, протягом 30-ти календарних днів від дати отримання вимоги, погасити кредит у сумі 870 000,00 грн., заборгованість за процентами у сумі 38 500,49 грн., пеню за несвоєчасну сплату процентів за кредитом у сумі 816,58 грн., 3 % річних у сумі 230,98 грн., інфляційні збитки за несвоєчасну сплату процентів у сумі 1 520,43 грн., інфляційні збитки за несвоєчасну сплату комісії у сумі 19,20 грн. (т.І, а.с. 15-16). Направлення вказаної вимоги відповідачу підтверджується наявними у матеріалах справи описом вкладення у цінний лист та поштовим чеком (т.І, а.с. 17).

Вказана вимога була залишена відповідачем без реагування, що і стало підставо для звернення зі вказаним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 572 ЦК України, Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про заставу" предметом застави можуть бути майно та майнові права.

Згідно з п. 1.3 Кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат виступає застава.

Кредитодавець має право звернути стягнення на предмет застави у разі неповернення позичальником кредиту в обумовлений цим договором строк, несплати процентів, комісій, штрафних санкцій згідно з умовами цього договору (п. 3.2.7 Кредитного договору).

21 березня 2011 року між ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк", як заставодержателем та ОСОБА_6 (далі - заставодавець) укладено Договір застави майнових прав № 34-З-2011 (далі - Договір застави) (т.І, а.с. 211-213).

В подальшому сторонами договору застави укладались Договори про внесення змін до Договору застави, копії яких (за № 2-5) наявні в матеріалах справи (т.І, а.с. 214 -217).

Відповідно до п. 1.1 Договору застави (зі змінами, внесеними договором про внесення змін від 06.06.2014 р. № 5) у забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 34 з усіма наступними змінами та доповненнями до нього, а також у забезпечення всіх інших виплат та штрафних санкцій, визначених у кредитному договорі та в цьому договорі, заставодавець надає заставодержателю в заставу майнові права на грошові кошти в сумі 2 500 000,00 грн., що знаходяться на рахунку НОМЕР_1, відкритому у ПАТ "ВіЕйБі Банк" та належать заставодавцю на підставі договору банківського вкладу "Строковий" № 216755/2011 (в національній валюті України) від 21.03.2011 р. (далі - Договір банківського вкладу), укладений між ПАТ "ВіЕйБі Банк" та заставодавцем.

Даний договір застави набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань (п. 6.1 Договору застави).

Крім того, у пункті 4.2 Договору застави сторони визначили право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави на його вибір шляхом позасудового врегулювання або за рішенням суду.

Пунктом 1.4 Договору застави сторони передбачили укладення між заставодавцем та заставодержателем договору відступлення права вимоги з відкладальною обставиною, якою є повне або часткове невиконання позичальником умов кредитного договору або заставодавцем договору застави.

21 березня 2011 року ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (новий кредитор) і громадянин України ОСОБА_6 (кредитор) уклали Договір відступлення права вимоги (з відкладальною обставиною) № 34-У-2011 (далі - Договір відступлення), за умовами якого кредитор, керуючись ст.ст. 212, 512- 519 ЦК, відступає новому кредитору право вимоги (з відкладальною обставиною) на грошові кошти за договором банківського вкладу "Строковий" № 216755/2011 від 21.03.2011 р., укладений між ПАТ "ВіЕйБі Банк" і ОСОБА_6 (вкладник), у сумі заборгованості ПАТ "ВіЕйБі Банк" за договором банківського вкладу (п. 1.1) ( т. І а.с. 218)

Відповідно до п. 1.1.1 Договору відступлення на момент укладення цього договору розмір права вимоги, що відступається, становить 2 500 000,00 грн.

Згідно з п. 1.1.2 Договору відступлення, на момент укладення цього договору майнові права, що полягають у праві грошової вимоги суми вкладу за договором банківського вкладу, зазначеному в п. 1.1 цього договору, передано кредитором у заставу відповідно до договору застави.

Відповідно до п. 1.2 Договору відступлення, відкладальною обставиною в розумінні цього договору є невиконання зобов'язань ПАТ "Компанія Росток" за кредитним договором та/або заставодавцем за договором застави.

Із моменту настання відкладальної обставини, зазначеної в п. 1.2 Договору відступлення права вимоги, до нового кредитора переходить право вимоги, що належить кредитору, визначене в п. 1.1 цього договору (п. 1.3).

На переконання відповідача: "виникнення заборгованості у ПАТ "Компанія Росток" перед ПАТ "ВіЕйБі Банк" на суму 911 087,68 грн. за Кредитним договором свідчить про фактичний перехід права вимоги грошових коштів за Договором банківського вкладу в сумі 2 500 000,00 грн. на користь ПАТ "ВіЕйБі Банк", припинення зобов'язань за Договором банківського вкладу шляхомм поєднання боржника та кредитора в одній особі згідно ст. 606 ЦК України й фактичну реалізацію права застави в порядку п. 4.3. Договору застави шляхом задоволення вимог ПАТ "ВіЕйБі Банк" за Кредитним договором за рахунок майнових прав на грошові кошти за Договором банківського вкладу, що призвело до припинення зобов'язань за Кредитним Договором." (т.IV, а.с. 10-11).

Проте, укладення лише договору відступлення права вимоги не призводить до виникнення грошового зобов'язання банку перед підприємством на суму коштів, розміщених на рахунку, вказана позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі 3-174гс16.

Направляючи справу № 910/5748/15-г на новий розгляд Верховний Суд України у постанові від 13.07.2016 р. зазначив, що: " у справі, яка розглядається, поєднання боржника і кредитора в одній особі у розумінні приписів ст. 606 ЦК не відбулося, оскільки зобов'язання відповідача перед позивачем за Кредитним договором були забезпечені заставою майнових прав на підставі Договору застави, укладеного між позивачем і третьою особою. Крім того, на підставі Договору відступлення права вимоги третя особа передала позивачеві право вимоги на ці майнові права у разі невиконання відповідачем зобов'язань за Кредитним договором. Тобто у позивача та відповідача, позивача і третьої особи залишаються взаємні зобов'язання за договорами (кредиту, застави, відступлення права вимоги, банківського вкладу), що не може свідчити про припинення зобов'язання з цієї підстави".

Крім того, Верховним Судом України зазначено, що: "звернення стягнення на предмет застави та вчинення дій з боку кредитора у відношенні боржника щодо реалізації права на заставне майно здійснюється з урахуванням вимог законодавства та умов договору у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою. Суд зазначених положень не урахував та не перевірив, чи скористався кредитор (заставодержатель) своїм правом звернення стягнення на предмет застави у порядку, визначеному Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", оскільки реалізація такого права потребує певної послідовної сукупності дій".

На виконання зазначених вказівок, викладених у постанові Верховного Суду України слід зазначити наступне.

Нормами чинного законодавства України і відповідним договором застави/поруки/іпотеки врегульовано певний порядок і умови передачі майна у заставу та звернення стягнення на заставлене майно, як окреме зобов'язання.

Так, відповідно до п. 3.2.7 Кредитного договору, кредитодавець має право звернути стягнення на предмет застави у разі неповернення позичальником кредиту в обумовлений цим договором строк, несплати процентів за його використання та можливих штрафних санкцій згідно з умовами цього договору.

Згідно зі ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

При цьому ч. 1 ст. 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється, зокрема, в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Відповідно до п.п. 1, 3 ст. 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" обтяжувач має право на власний розсуд обрати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема шляхом передачі рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом, або шляхом відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги.

Здійснюючи позасудове звернення стягнення та реалізацію майнових прав, що є предметом застави, заставодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави на свій вибір: звернути стягнення на предмет застави в позасудовому порядку шляхом прийняття у власність відступлених майнових прав у порядку, передбаченому чинним законодавством про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, цим договором і договором відступлення права вимоги; або здійснити договірне списання грошових коштів, розміщених на вкладному рахунку заставодавця відповідно до договору банківського вкладу, на свою користь та направити зазначені грошові кошти на погашення зобов'язань і витрат, передбачених п. 1.1 цього договору застави. Право заставодержателя на договірне списання виникає в момент виникнення у нього права звернення стягнення на предмет застави (п. 4.3 Договору застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов'язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону (ч. 2 ст. 28 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень").

При цьому відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги, звернення стягнення на нього здійснюється шляхом відступлення обтяжувачу відповідного права. Обтяжувач зобов'язаний повідомити в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, боржника та інших обтяжувачів відповідного права грошової вимоги про свій намір набути на свою користь таке право. Після закінчення строку, вказаного в ч. 2 ст. 28 цього Закону, обтяжувач з вищим пріоритетом, який висловив намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, надсилає письмове повідомлення всім особам, які повинні виконати вимоги за відповідним правом грошової вимоги боржника, яке є предметом забезпечувального обтяження. З дня відправлення зазначеного повідомлення обтяжувач з вищим пріоритетом набуває права кредитора в зобов'язанні, право вимоги за яким відступлене на його користь. Обтяжувач користується правами кредитора в цьому зобов'язанні до моменту повного задоволення його забезпеченої обтяженням вимоги.

Положеннями вказаної статті передбачено три типи осіб яким належить надсилати повідомлення: 1) боржник (про намір обтяжувачем набути право вимоги); 2) інші обтяжувачі права грошової вимоги (про намір обтяжувачем набути право вимоги (у даному випадку відсутні); 2) особам, які повинні виконати вимоги за відповідним правом грошової вимоги боржника, яке було предметом забезпечувального обтяження.

При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" боржник - особа, яка має виконати на користь обтяжувача забезпечене обтяженням зобов'язання, або майновий поручитель за таким зобов'язанням; особа, у володінні якої знаходиться майно, що належить обтяжувачу; особа, яка має виконати на користь обтяжувача зобов'язання за договором, на підставі якого виникло договірне обтяження; особа, яка відступила право вимоги, що є предметом обтяження.

У даному випадку, майновим поручителем (за договором застави) є ОСОБА_6, вказаним договором було забезпечено виконання зобов'язання ПАТ "Компанія Росток" за Кредитним договором.

Поряд з цим, у матеріалах справи відсутні докази направлення вимог (повідомлень) банку про звернення стягнення на предмет застави на адресу боржника чи майнового поручителя в порядку ст.ст. 27, 32 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Відсутні у матеріалах справи і докази наявності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про реєстрацію звернення стягнення на предмет застави.

Вказане в свою чергу свідчить, що до ПАТ "ВіЕйБі Банк" майнові права на вклад (грошові кошти) не перейшли, а доводи відповідача у вказаній частині є безпідставними.

Крім того, з указаних вище правових норм та умов договору випливає, що звернення стягнення на предмет застави є правом банку, а не його обов'язком, і, як вже було встановлено, ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" не скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет застави, а обрав іншій спосіб захисту свого інтересу - у вигляді грошового стягнення заборгованості із позичальника. Докази повідомлення банком заставодавця або позичальника про набуття заставодержателем у власність предмету застави матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту; стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави; одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель); розірвання кредитного договору; набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р.), що підтверджує диспозитивність способу захисту у вигляді звернення стягнення на заставлене майно, а не його імперативний характер.

Отже, зобов'язання відповідача за кредитним договором не припинилися, а право вимоги банку про повернення кредиту, сплату процентів та комісії залишилося дійсним і підлягає судовому захисту. При цьому, що відповідно до вимог Закону України "Про заставу" звернення стягнення на предмет застави повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України.

Посилання відповідача на вимогу та договір від 16.05.2016 р., якими він обґрунтовує факт визнання ПАТ "Компанія Росток" боржником перед третьою особою за кредитним договором № 34 від 10.06.2008 р., не можуть бути належними доказами у даній справі, оскільки ці докази не мають значення для правильного вирішення спору із зазначених вище підстав, а також відсутність доказів задоволення відповідачем вказаної вимоги третьої особи.

При цьому судом першої інстанції правомірно зазначено про безпідставність посилань позивача на те, що задоволення вимог позивача за кредитним договором в порядку реалізації предмета застави суперечить Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону відповідач не є вкладником ПАТ "ВіЕйБі Банк", не є його кредитором відповідно до приписів ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", відтак ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не регулює спірні відносини і встановлені обмеження не поширюються на правовідносини, які виникли на підставі кредитного договору.

При цьому, позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача, чим він і скористався.

Перевіривши розрахунок заявленої до стягнення суми кредиту та процентів за його користування, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з ПАТ "Компанія Росток" підлягає стягненню заборгованість яка складається з: заборгованості за неповернутим кредитом у сумі 870 000,00 грн.; заборгованості по прострочених відсотках за користування кредитом у сумі 38 500,49 грн.

Згідно з п. 4.3 Кредитного договору у разі несвоєчасного погашення кредиту, сплати процентів та комісій, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в національній валюті України у розмірі подвійної процентної ставки, визначеної в п. 1.1.3. цього договору, від суми відповідного непогашеного платежу за кожний день прострочення виконання, за реквізитами та у день, вказаними кредитодавцем.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми пені відповідно до подвійної облікової ставки НБУ та вимог ст. 232 ГК України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з відповідача підлягає до стягнення пені за несвоєчасну сплату відсотків у сумі 816,58 грн.

Нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум інфляційних збитків за несвоєчасне погашення відсотків та за несвоєчасну сплату комісії, а також 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що розрахунок інфляційних збитків за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 1 520,43 грн. та 3 % річних за несвоєчасне погашення відсотків в сумі 230,98 грн. позивачем здійснено правильно, а вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про помилковість розрахунку позивачем суми інфляційних збитків за несвоєчасну сплату комісії, та задовольнив вказану вимогу частково, на суму 15,00 грн.

У відповідності з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Компанія Росток" на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г задоволенню не підлягає.

Судові витрати, згідно до ст. 49 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п. 1 ч.1 ст. 103, ст.ст. 105 ГПК, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Компанія Росток" на рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03 листопада 2016 року у справі № 910/5748/15-г залишити без змін.

3. Справу №910/5748/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді О.В. Агрикова

Л.В. Кропивна