РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2017 Справа №910/21409/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРБІЗНЕСКОНСАЛТ"
доПублічного акціонерного товариства "УКРНАФТА"(відповідач-1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи"(відповідач-2)
простягнення 454 157,68 доларів США, що еквівалентно 12 589 250,88 грн.
Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Гузіков В.В. - по дов. №б/н від 17.10.2016р.

від відповідача-1: Сєров Є.І. - по дов. №10-481-д від 02.08.2016р.

від відповідача-2: не з'явились;

Обставини справи :

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРБІЗНЕСКОНСАЛТ" про стягнення з Публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА"(відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" (відповідач-2) 5 000,00 доларів США, що еквівалентно 133 350,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 порушено провадження у справі № 910/21409/16 та призначено справу до розгляду на 07.12.2016.

Представник відповідача -1 письмового відзиву на позов не надав.

Представник відповідача-2 у дане судове засідання не з'явився. Заяв та клопотань на адресу суду від відповідача-2 не надходило.

Відзивів відповідачів- 1,2 на позовну заяву до суду не надходило.

Оскільки нез'явлення у судове засідання повноважного представника відповідача-2 та неналежне виконання ним вимог суду перешкоджає повному, всебічному та об'єктивному розгляду справи, суд відклав розгляд справи на 16.01.2017.

13.01.2017 через загальний відділ діловодства від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просить суд стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" курсову різницю 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 264 700,00 грн., а також стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" курсову різницю 444 157,68 доларів США, що еквівалентно 11 756 853,78 грн.

Суд, розглянувши вказану уточнену позову заяву, дійшов висновку, що дана заява за змістом є заявою про збільшення розміру позовних вимог, яку судом прийнято, внаслідок чого має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з'явився, проте 29.12.2016 від відповідача-2 надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Предстанвик відповідача-1 в судове засідання не з'явився.

Відзивів від відповідачів-1,2 на позовну заяву до суду не надходило.

У зв»язку з неявкою в судове засідання представників відповідачів розгляд справи було відкладено на 30.01.2017.

24.01.2017 від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просить суд стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" курсову різницю 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 277 200,00 грн., а також стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" курсову різницю 444 157,68 доларів США, що еквівалентно 12 312 050,88 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення у справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову (п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Суд, розглянувши вказану уточнену позову заяву, дійшов висновку, що дана заява за змістом є заявою про збільшення розміру позовних вимог, яку судом прийнято, внаслідок чого має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

ПАТ "Укрнафта" 12.12.2016 подало суду клопотання про припинення провадження у справі, мотивоване тим, що: у статті 7 Контракту, укладеного ТОВ "Индустрия Ферросплавов" та ПАТ "Укрнафта", міститься арбітражне застереження, що унеможливлює вирішення вказаного спору в господарському суді. ТОВ "Інтербізнесконсалт" відповідно до Договору від 20.10.2014 про відступлення права вимоги, укладеного з ТОВ "Индустрия Ферросплавов", є новим кредитором за Контрактом, а тому арбітражне застереження за Контрактом входить в обсяг зобов'язань, відступлених за Контрактом.

ТОВ "Інтербізнесконсалт" 29.12.2016 подало до суду письмові пояснення, в яких зазначило, що: кожна із сторін має право звернутися до господарського суду за захистом своїх прав і законних інтересів; звернення до арбітражу є правом, а не обов'язком сторони. Крім того, між ТОВ «Інтербізконсалт» та ПАТ «Укрнафта» арбітражна угода не укладалась, а тому відсутня взаємна згода сторін спору на передання вирішення спору до арбітражу виключає можливість розгляду спору третейським судом.

Представник відповідача -1 в судовому засіданні 30.01.2017р. підтримав дане клопотання.

Представник позивача заперечив проти задоволення даного клопотання.

Розглянувши в судовому засіданні 30.01.2017р. клопотання про припинення провадження у справі, суд дійшов висновку про відмову у його в задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Згідно ч. 1 ст. 4-7 Господарського процесуального кодексу України судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи. Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. За приписами процесуального законодавства рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного законодавства, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права.

Статтею 1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" передбачено, що до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися зокрема спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв'язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв'язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер, чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Господарський суд, відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, порушує справи (у тому числі) за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Судом встановлено, що у статті 7 Контракту, укладеного ТОВ "Індустрія Феросплавів" та ПАТ "Укрнафта", міститься арбітражне застереження про те, що усі спори і розбіжності, що виникли між сторонами Контракту, при неможливості їх вирішення шляхом переговорів повинні розглядатися в Міжнародному комерційному арбітражному суді при торгово-промисловій палаті України згідно із регламентом вищезазначеного суду, рішення якого буде кінцевим та обов'язковим для сторін.

Разом з тим, статтею 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у випадку, якщо сторони передбачили угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України

ТОВ "Інтербізнесконсалт" і ТОВ "Індустрія Феросплавів" укладено Договір від 20.10.2014, згідно з пунктом 6.2 якого при вирішенні спорів та у випадках, не передбачених даним Договором від 20.10.2014, застосовується матеріальне право України. Кожна із сторін має право звернутися за захистом своїх прав і законних інтересів що випливають з цього Договору від 20.10.2014 до господарського суду України згідно з чинним законодавством України.

Враховуючи умови пункту 6.2. Договору від 20.10.2014, та те, що позивач заперечив стосовно передачі даного спору на розгляд Міжнародного комерційного арбітражного суду, а також те, що Контракт, за яким позивач просить суд стягнути суму курсової різниці, було укладено в місті Києві, - то такий спір підлягає розгляду в господарському суді міста Києва; такої ж позиції дотримується і Вищий господарський суд України в постановах від 23.07.2009 у справі №05-6-45/39, від 15.03.2016 у справі №910/13862/15 та від 15.03.2016 у справі №910/15376/15.

При цьому, у відповідності з ч. 3 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України, справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Аналіз зазначених вище норм дає підстави вважати, що у господарському суді може бути розглянуто спір між сторонами і при наявності арбітражної угоди, узгодженої сторонами у відповідному договорі, але з урахуванням вимог ч. 1 ст. 8 вказаного Закону.

В той же час, рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. визначено, що частина 2 статті 124 Конституції України передбачає право юридичної особи на захист судом своїх прав, встановлює юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права будь-якими не забороненими законом засобами. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав, у тому числі судовий захист. Суб'єкти правовідносин, у тому числі юридичні особи, у разі виникнення спору можуть звертатися до суду за його вирішенням. Юридичні особи мають право на звернення до суду за захистом своїх прав безпосередньо на підставі Конституції України. Держава має забезпечувати захист прав усіх суб'єктів правовідносин, в тому числі у судовому порядку. Право юридичної особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду (арбітражу), крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, та спорів, передбачених п. 4 ч. 1 цієї статті.

Передбачену ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України згоду сторін спору щодо передання спору на розгляд третейського суду (арбітражу) не можна розглядати як відмову від права звернення до господарського суду за захистом права чи охоронюваного законом інтересу, адже це суперечило б задекларованими в ст. 55 Конституції України принципам судового захисту прав і свобод людини і громадянина, відповідно до яких кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, а також принципам, передбаченим в ст. 8 Конституції України щодо гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України. (Принципи про які йдеться в ст. 55 Конституції України, відповідно до ч. 4 п. 1 рішення Конституційного Суду України від 10.01.2008, № 1-рп/2008 "У справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду)"), стосуються не лише судового захисту прав і свобод людини і громадянина, а й юридичних осіб).

Враховуючи викладене та той факт, що відповідачі зареєстровані на території України та договори, укладені на території України, є всі правові підстави для розгляду справи в господарських судах України.

Крім того, суд зазначає, що за визначенням, наданим в Ухвалі Конституційного Суду України від 14 жовтня 1997 року N 44-з, правосуддя - це самостійна галузь державної діяльності, яку суди здійснюють шляхом розгляду і вирішення в судових засіданнях в особливій, встановленій законом процесуальній формі цивільних, кримінальних та інших справ.

Здійснюючи правосуддя суд забезпечує захист гарантійних Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене.

Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду, який не віднесено до судів загальної юрисдикції, але який за приписами Закону України "Про третейські суди" є недержавним незалежним органом захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб у сфері цивільних і господарських відносин.

Здійснення комерційним арбітражем функції захисту не є правосуддям, а є розглядом спору сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції України.

При цьому звернення фізичних чи юридичних осіб до інших недержавних органів з метою врегулювання спору буде правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулась за вільним волевиявленням обох сторін спору.

Відсутність взаємної згоди саме сторін спору на вирішення спору комерційним судом (арбітражем), незалежно від попередньої домовленості про це, виключає можливість розгляду спору таким судом, а передбачене в п. 7.2. Контракту від 26.06.2013 № 180/2013 третейське застереження укладене між товариством з обмеженою відповідальністю "ІНДУСТРІЯ ФЕРОСПЛАВІВ" та відповідачем-1, в свою чергу між позивачем та відповідачем-1 угоди про розгляд спорів між останніми Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово-промисловій палаті України не укладено.

Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру. На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб". Встановлюючи такі правила, Договірна держава користується певною свободою розсуду. Попри те, що остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції належить Суду, він не повинен підміняти оцінку, зроблену національними органами, будь-якою іншою оцінкою того, що має бути найкращою стратегією у цій сфері. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Наталія Михайленко проти України, no. 49069/11, від 30.05.2013 р.).

Суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

12.12.2016р. від представника відповідача -1 до суду надійшло клопотання про витребування у позивача для огляду оригіналів, а саме:

Контракту №180/2013 від 26 червня 2013р.;

додаткових угод та специфікацій до контракту №180/2013 від 26 червня 2013р.;

платіжного доручення №7 від 23.07.2013р.;

платіжного доручення №66 від 26.07.2013р.;

платіжного доручення №29 від 18.10.2013р.;

платіжного доручення №30 від 18.10.2013р.;

платіжного доручення №5 від 21.01.2014р.;

угоди про врегулювання взаємних розрахунків між продавцем та покупцем від 07.02.207р.;

договору про відступлення права вимоги №20/10/2014 від 20.10.2014р.

договору поруки №01-08-2014/1 від 01 .08.2014р.

В судовому засіданні 30.10.2017р. представником позивача наданий для огляду в судовому засіданні оригінал договору про уступку права вимоги №20/10/2014 від 20.10.2014р. та оригінал договору поруки від 01.08.2014р. № 01-08-2014/1.

Клопотання представника відповідача -1 про витребування оригіналів документів суд вирішив розглянути після надання сторонами пояснень по суті заявлених позовних вимог та заперечень.

У судовому засіданні 30.01.2017р. представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача-1 письмового відзиву на позов не надав, наполягав на задоволені його клопотання про витребування від позивача оригіналів документів.

Представником відповідача -1 в судовому засіданні заявлено усне клопотання про продовження с троку вирішення спору на 15 днів.

Стосовно даного суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. Спір про стягнення заборгованості за опротестованим векселем має бути вирішено господарським судом у строк не більше одного місяця від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Пунктом 3.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р. передбачено, що продовження передбачених частинами першою і другою статті 69 ГПК строків вирішення спору можливе лише у виняткових випадках за клопотанням сторони і не більше як на п'ятнадцять днів (частина третя цієї статті ГПК); якщо таке продовження здійснюється два і більше разів, сукупна його тривалість також не може перевищувати п'ятнадцяти днів. Продовження строку розгляду справи здійснюється господарським судом у будь-який з наведених далі способів шляхом зазначення у відповідній ухвалі: а) кількості днів, на який продовжено строк, або б) певної дати, до якої продовжено строк (якою може бути й дата наступного судового засідання), або в) як кількості днів, так і певної дати, до якої продовжено строк.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2016р. порушено провадження у справі №910/21409/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРБІЗНЕСКОНСАЛТ" про стягнення з Публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА"(відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" (відповідач-2) 5 000,00 доларів США, що еквівалентно 133 350,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2017р. було задоволено клопотання представника позивача та продовжено строк розгляду справи на 15 днів, розгляд справи відкладено на 30.01.2017 р. у зв'язку із неявкою представників відповідачів та неподанням витребуваних доказів.

З огляду на те, що судом вже було використано право, передбачене приписами ч. 3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, та продовжено строк розгляду справи №910/21409/16 на 15 днів, суд відмовив у задоволенні клопотання ПАТ "Укрнафта" про продовження строку розгляду справи.

В судовому засіданні оголошувалась перерва до 06.02.2017р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 06.02.2017р. представником позивача долучені до матеріалів справи нотаріально засвідчені копії:

Контракту №180/2013 від 26 червня 2013р.;

додаткових угод та специфікацій до контракту №180/2013 від 26 червня 2013р.;

угоди про врегулювання взаємних розрахунків між продавцем та покупцем від 07.02.207р.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України до судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно ст. 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

З наведеного випливає, що чинним законодавством України на позивача покладено обов'язок доказування наявності обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та подання суду відповідних доказів, необхідних для всебічного розгляду справи.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (стаття 36 ГПК). Якщо документи, які мають значення для правильного вирішення спору, і підписи на них виготовлені стороною за допомогою будь-яких технічних засобів, то такі документи повинні прийматись господарським судом як письмові докази, досліджуватись та оцінюватись за загальними правилами ГПК.

Правила нотаріального засвідчення копій документів встановлюються чинним законодавством.

Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності).

Якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала.

В судовому засіданні 06.02.2016р. судом були долучені надані представником позивача нотаріально засвідчені копії Контракту №180/2013 від 26 червня 2013р.; додаткових угод та специфікацій до контракту №180/2013 від 26 червня 2013р.; угоди про врегулювання взаємних розрахунків між продавцем та покупцем від 07.02.207р.

В судовому засіданні 06.02.2017 р. представник відповідача -1 ознайомився з наданими позивачем нотаріально завіреними копіями документів. При цьому, представник відповідача 1 не надав суду жодних належних пояснень з приводу того, що додані позивачем до позовної заяви нотаріально засвідчені копії документів не відповідають оригіналам, або викликають обґрунтовані сумніви з приводу існування таких оригіналів, їх підробки, фальсифікації тощо.

Пунктом 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р. передбачено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Європейський суд з прав людини у справах Беспалов проти України, no. 11484/05, від 15.01.2008 р., Єрошкіна проти України, no. 31572/03, від 18.06.2009 р. відзначає, що хоча стороні в цивільній справі не можна ставити за вину використання доступних за національним законодавством засобів для захисту своїх інтересів, вона має враховувати те, що такі дії неминуче призводять до затягування відповідного провадження.

З огляду на відсутність будь-яких належних обґрунтувань стосовно існування у відповідача 1 сумнівів щодо відповідності наданих позивачем копій доказів, долучених до матеріалів справи, їх оригіналам, а також з метою недопущення затягування розгляду справи, суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

06.02.2017 через відділ діловодство Господарського суду міста Києва від представника відповідача-1 до суду надійшло клопотання про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ТОВ "Промислово-Інноваційний Союз".

Клопотання мотивоване тим, що відповідно до Угоди №1 про заміну кредитора у зобов»язанні від 20.04.2016р. позивач відступив право вимоги за контрактом №180/2013 від 26.06.2013р. на користь ТОВ «Промислово - Інвестиційний Союз», а тому рішення з даного спору може вплинути на права та обов»язки ТОВ «Промислово - Інвестиційний Союз».

В судовому засіданні 06.02.20-17р. представник відповідача -1 підтримав заявлене клопотання про залучення третьої особи.

Представник позивача проти задоволення даного клопотання заперечував.

Суд розглянувши дане клопотання та заслухавши думку представників сторін, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотань ПАТ "Укрнафта", виходячи з такого.

Клопотання про залучення ТОВ "Промислово-Інноваційний Союз" як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, мотивовано тим, що відповідно до Угоди вказана юридична особа як новий кредитор отримала право вимоги за Контрактом.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Разом з тим, заявником не вказано, на стороні кого має бути залучено ТОВ "Промислово-Інноваційний Союз", і не мотивовано, яким чином рішення господарського суду з даного спору може вплинути на права і обов'язки вказаної юридичної особи.

Крім того, зі змісту Угоди вбачається, що ТОВ "Промислово-Інноваційний Союз" було відступлено право вимоги лише 3 % річних та втрат від інфляції за Контрактом, у свою чергу, предметом даного господарського спору є стягнення курсової різниці, яка виникла внаслідок неналежного виконання Контракту відповідачем-1.

Таким чином, рішення у даній справі не може вплинути на права і обов'язки ТОВ "Промислово-Інноваційний Союз" як нового кредитора за Угодою.

31.01.2017 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що попередню оплату за Контрактом № 180/2013 від 26.06.2013 було здійснено в російських рублях, а не в доларах США, а тому, на думку відповідача-1, позивач може претендувати лише на сплачену суму в російських рублях. Також відповідачем зазначено, що у виконавчому провадженні № 50366945 було стягнуто з відповідача-1 попередню оплату саме в гривневому еквіваленті, в результаті чого з відповідача-1 було стягнуто більше коштів за офіційним курсом НБУ станом на день стягнення коштів з відповідача-1 (замість 32 820 321,10 російських рублів позивачем отримано суму, еквівалентну 55 00 764,70 грн.).

Представник відповідача -1 в судовому засіданні 06.02.2107р. проти задоволення позову заперечував із підстав викладених в письмовому відзиві.

В судовому засіданні 06.02.2017р. оголошувалась перерва до 08.02.2017р., відповідно до ст.. 77 Господарського процесуального кодексу України.

08.02.2017р. через відділ діловодство Господарського суду міста Києва від представника відповідача -2 надійшло клопотання про винесення судом ухвали в порядку ст.. 89 Господарського процесуального кодексу України. у зв'язку із неодноразовим невиконанням позивачем вимог ухвал суду стосовно надання оригіналів документів, що долучені до позовної заяви.

Частиною першою статті 90 ГПК України господарський суд, виявивши при вирішенні господарського спору порушення законності або недоліки в діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу, виносить окрему ухвалу.

Слід зазначити, що невиконання позивачем вимог ухвал суду не стало причиною неможливості вирішення спору по суті, оскільки, позивач подав суду всі необхідні документи (належним чином засвідчені) для вирішення спору по суті.

Таким чином, суд не вбачає необхідності у винесенні окремої ухвали в порядку статті 90 ГПК України щодо представника позивача ОСОБА_6

Також суд не вбачає необхідності у накладенні штрафу на позивача з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право стягувати в доход Державного бюджету України з винної сторони штраф у розмірі до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону.

Накладення штрафу є правом суду, у свою чергу, невиконання позивачем вимог ухвал суду, зокрема, ненадання оригіналів документів не потягло за собою неможливість розгляду справи по суті.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з'явився. Заява та клопотань від відповідача-2 на день розгляду справи до суду не надходило.

Про дату та час розгляду справи відповідач-2 був повідомлений належним чином.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 Постанови № 18 зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 08.02.2017 без участі представника відповідача-2 за наявними в ній матеріалами (стаття 75 ГПК України).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

26.06.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНДУСТРІЯ ФЕРОСПЛАВІВ", як покупцем та Публічним акціонерним товариством "УКРНАФТА", як постачальником (далі - постачальник, відповідач-1), укладено контракт № 180/2013 (далі - Контракт), за умовами якого відповідач-1 зобов'язується поставити, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити феросплави (далі - товар), на умовах, у кількості та строки, зазначені в додатках (Специфікаціях) до цього контракту, які є невід'ємною його частиною (п. 1.1 Контракту).

Відповідно до п. 2.3. контракту, загальна вартість контракту дорівнює сумі вартостей товару по додаткам. Загальна вартість Контракту на момент його укладення складає 6.000 000,00 доларів США.

Згідно п. 2.1. Контракту, ціни на товар встановлюються в доларах США на базисних умовах поставки "DAF" кордон України, згідно Інкотермс у редакції 2000, та вказані в Додатках до цього Контракту.

Пунктом 3.3 Контракту передбачено, що поставка товару за даним контрактом буде проводитись у відповідності з рознарядкою покупця, узгодженою з постачальником з зазначенням обсягів та вантажоотримувача товару, які доставляються ж/д транспортом до РФ за даним контрактом.

Пунктом 3.4. Контракту передбачено, що датою поставки вважається дата календарного штемпеля залізничної станції переходу на кордоні України, зазначена на залізничній накладній, відповідно до п.3.1. цього Контракту. Датою переходу права власності на товар на всіх умовах, передбачених цим контрактом, вважається дата перетину кордону України, що підтверджується відповідними документами. Ризики переходять у відповідності з правилами "Інкотермс-2000".

Згідно з пунктом 3.6 Контракту, покупець зобов'язаний надати постачальнику рознарядку стосовно заповнення вантажних документів за 3 робочих дні до запланованої дати відвантаження товару з заводу-виробника.

Згідно п. 4.1. Контракту, після попереднього узгодження та надходження повідомлення відповідача-1 про готовність товару до відвантаження покупець робить попередню оплату на 100% вартості узгодженої партії товару до відвантаження за 2 дні до початку відвантаження. Покупець здійснює передоплату товару в російських рублях за курсом ЦБ РФ, що діє на дату платежу, на рахунок відповідача-1.

Датою платежу вважається дата зарахування коштів на рахунок відповідача-1 (п. 4.2. Контракту).

Відповідно до п. 4.3. Контракту, оплата товару здійснюється банківським переказом шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача-1 на підставі виставленого ним рахунку.

Умовами п. 4.5 Контракту встановлено, що відвантаження товару зі станції відправлення здійснюється за наявності рознарядки покупця щодо заповнення транспортних документів протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту зарахування передоплати на рахунок відповідача-1 на суму зарахованої передоплати.

У відповідності до п. 4.9. Контракту, у разі не поставки товару на суму отриманої передоплати, відповідач-1 гарантує повернення даної суми покупцеві на його поточний рахунок не пізніше 60-го дня від дати останньої здійсненої передоплати за цим контрактом та надання відповідної письмової вимоги покупця.

Пунктом 9.2 Контракту, контракт набирає сили з дати його підписання та діє до 26.06.2014, але у будь-якому випадку до його повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним контрактом.

Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, укладений ТОВ "Индустрия Ферросплавов" і відповідачем Контракт за своєю правовою природою є договором поставки.

Також, сторонами Контракту було узгоджено наступні Специфікації щодо поставки товару (феромарганцю високовуглеводного), а саме: № 1 від 05.07.2013 на суму 975 100,00 дол. США (з узгодженим строком відвантаження липень 2013, що буде підтверджуватись узгодженим графіком відвантаження), № 2 від 10.10.2013 на суму 547 250,00 дол. США (з узгодженим строком відвантаження жовтень-грудень 2013, що буде підтверджуватись узгодженим графіком відвантаження), № 3 від 10.10.2013 на суму 791 350,00 дол. США (з узгодженим строком відвантаження липень 2013, що буде підтверджуватись узгодженим графіком відвантаження), № 4 від 17.10.2013 на суму 1 332 450,00 дол. США (з узгодженим строком відвантаження жовтень-грудень 2013, що буде підтверджуватись узгодженим графіком відвантаження), № 5 від 17.10.2013 на суму 766 850,00 дол. США (з узгодженим строком відвантаження жовтень-грудень 2013, що буде підтверджуватись узгодженим графіком відвантаження), № 6 від 11.12.2013 на суму 975 550,00 дол. США (з узгодженим строком відвантаження грудень 2013 - січень 2014, що буде підтверджуватись узгодженим графіком відвантаження).

Крім того, сторонами Контракту було укладені додаткові угоди до нього, а саме: від 01.10.2013 (щодо умов приймання товару на станції прибуття), від 06.11.2013 (щодо хімічних характеристик товару), від 12.11.2013 (щодо визначення загальної вартості специфікації № 2 в сумі 736 300,00 дол. США, а специфікації № 4 - в сумі 1 190 700,00 дол. США).

Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНДУСТРІЯ ФЕРОСПЛАВІВ" на виконання умов Контракту на підставі виставлених відповідачем-1 рахунків здійснено попередню оплату товару в російських рублях на користь відповідача-1, що підтверджується платіжними дорученнями, за саме:

- від 23.07.2013 № 7 на суму 31.540.779,62 рублів РФ, що у відповідності до п. 4.1 Контракту за офіційним курсом ЦБ РФ станом на день попередньої оплати (25.07.2013) товару складає 975.100,00 доларів США;

- від 26.07.2013 № 66 на суму 14.052.845,40 рублів РФ, що у відповідності до п. 4.1 Контракту за офіційним курсом ЦБ РФ станом на день попередньої оплати (28.11.2013) товару складає 425.790,89 доларів США;

- від 18.10.2013 № 29 в частині суми 35.920.163,44 рублів РФ, що у відповідності до п. 4.1 Контракту за офіційним курсом ЦБ РФ станом на день попередньої оплати (18.10.2013) товару складає 1.119.650,00 доларів США;

- від 18.10.2013 № 30 на суму 62.106.069,20 рублів РФ, що у відповідності до п. 4.1 Контракту за офіційним курсом ЦБ РФ станом на день попередньої оплати (18.10.2013) товару складає 1.935.878,17 доларів США;

- від 21.01.2014 № 5 на суму 32.820.331,10 рублів РФ, що у відповідності до п. 4.1 Контракту за офіційним курсом ЦБ РФ станом на день попередньої оплати (21.01.2014) товару складає 975.550,00 доларів США.

У свою чергу, відповідачем-1 було частково поставлено товар. На суму 32 820 331,10 рублів (згідно з умовами Контракту становить 998 634,84 долари США) відповідачем товар поставлено не було у зв'язку з відсутністю рознарядки.

У подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНДУСТРІЯ ФЕРОСПЛАВІВ", як кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНСПОРТНІ АВТОМАТИЗОВАНІ СИСТЕМИ" (далі - поручитель, відповідач-2), як поручителем укладений договір поруки від 01.08.2014 № 01-08-2014/1 (далі - Договір поруки).

Відповідно до п.п. 1.1., 2.1., 3.1. Договору поруки, поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання обов'язків відповідача-1 за Контрактом в розмірі 10.000 доларів США, у т.ч. з відшкодування основного боргу, за прострочення зобов'язань, щодо невиконання зобов'язань, по виплаті 3% річних від прострочених сум, по виплаті суми боргу з урахуванням індексу інфляції, по виплаті неустойки, збитків та упущеної вигоди.

Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов»язань боржника за Контрактом і відповідно до п. 1.1 договору поруки в сумі, рівній 10 000 доларів США (п.2.1 договору).

Відповідно до п. 4.1.1. Договору поруки, у разі порушення відповідачем-1 зобов'язання за Контрактом, поручитель зобов'язується виконати за відповідача-1 зобов'язання перед кредитором на умовах, у порядку та в строки, визначені в Контракті.

Цей договір поруки діє вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами (п. 6.1 Договору поруки).

20.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНДУСТРІЯ ФЕРОСПЛАВІВ", як первісним кредитором, та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРБІЗНЕСКОНСАЛТ", як новим кредитором, (далі - позивач) укладено договір відступлення права вимоги (далі - Договір відступлення права вимоги).

Положеннями п. 1.1. Договору відступлення права вимоги, первісний кредитор передає належне йому право вимоги у повному обсязі згідно Контракту та згідно з Договором поруки, в тому числі належного виконання відповідачем-1 та відповідачем-2 зобов'язань з відшкодування боргу у розмірі 998 634,87 доларів США, зі сплати 3% річних від простроченої суми, а також суми боргу з урахуванням індексу інфляції, по сплаті неустойки, з відшкодування понесених кредитором збитків або втраченої вигоди, а також щодо розірвання Контракту та Договору поруки, а позивач приймає право вимоги, належне первісному кредитору за Контрактом та Договором поруки.

Відповідно до п. 6.4. Договору відступлення права вимоги, сторонами погоджено, що разом з підписанням даного договору, сторони підписують письмове повідомлення відповідача-1 і відповідача-2 про підписання цього договору. Позивач зобов'язується відправити дане письмове повідомлення відповідачу-1 та відповідачу-2.

Сторонами Договору відступлення права вимоги 07.04.2015 направлено на адресу відповідача-1 повідомлення про уступку права вимоги по Контракту.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Таким чином, ТОВ «Інтербізнесконсалт» став кредитором за Контрактом № 180/2013 від 26.06.2013 року.

20.05.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 988634,84 доларів США, що станом на 20.05.2015 еквівалентно 21008490,35 грн; стягнення солідарно з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" 10000 доларів США, що станом на 20.05.2015 еквівалентно 212500 грн; стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 3% річних в розмірі 34635,24 доларів США, що станом на 20.05.2015 еквівалентно 735998,85 грн; стягнення солідарно з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" адвокатських витрат у розмірі 400000 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 (суддя Балац С.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 (судді: Станік С.Р. - головуючий, Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.) рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 998634,84 дол. США, що станом на день звернення позивача з позовом (20.05.2015) еквівалентно 21008490,35 грн заборгованості і стягнення із відповідачів солідарно 10000 доларів, що станом на день звернення позивача з позовом (20.05.2015) еквівалентно 212500 грн заборгованості та прийняте нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволено, а в решті рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 - залишено без змін; викладено резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 в новій редакції таким чином: позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" 988634,84 доларів США, що станом на 20.05.2015 еквівалентно сумі заборгованості у розмірі 21008490,35 грн; стягнуто солідарно з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" 10000 доларів США, що станом на 20.05.2015 еквівалентно сумі заборгованості в розмірі 212500 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" судовий збір за подачу позову в розмірі 73080 грн, 80390 грн судового збору за подачу апеляційної скарги та 400000 грн понесених адвокатських витрат.

Вищим господарським судом України, при перегляді постанови Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 у справі № 910/13862/150, відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, самостійно визначено ціну позову в російських рубля з огляду на те, що вимога про повернення попередньої оплати, заснована на положеннях частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, складовою якої є ціна позову, визначається у валюті, в якій здійснена попередня оплата, тобто російських рублях; незалежно від визначення Контрактом ціни товару, що підлягає до поставки у еквіваленті долара США, розрахунок ціни позову у доларах США є помилковим.

Також, Вищим господарським судом України встановлено, що укладення договору про уступку права вимоги попередньої оплати є правомірним.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 було змінено постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 у справі №910/13862/15. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербізнесконсалт» 14 183 629,97 грн., що станом на 20.05.2015 еквівалентно сумі заборгованості у розмірі 32 820 321,10 рублів РФ. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У позові до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні автоматизовані системи" відмовлено з огляду на те, що за договором уступки права вимоги новому кредитору уступлене право вимоги до боржника та до поручителя, який поручився за виконання боржником зобов'язань у сумі 10 000 доларів США. Так як вимога заявлена про повернення попередньої оплати (ч.2 статті 693 ЦК України), а зобов'язання з поставки товару за контрактом не виконане продавцем у зв'язку з ненаданням покупцем рознарядки на відвантаження товару, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про звільнення поручителя від відповідальності за неповернення продавцем попередньої оплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином обставини, встановлені постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 у справі № 910/13862/15 є преюдиційними при вирішенні даного спору та не підлягають доказуванню.

Так, постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 у справі №910/13862/15 та частково змінено постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 було встановлено таке:

26.06.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНДУСТРІЯ ФЕРОСПЛАВІВ" та Публічним акціонерним товариством "УКРНАФТА" укладено контракт № 180/2013.

Між сторонами Контракту було узгоджено наступні Специфікації щодо поставки товару (феромарганцю високовуглеводного), а саме: № 1 від 05.07.2013 на суму 975 100,00 дол. США (з узгодженим строком відвантаження липень 2013, що буде підтверджуватись узгодженим графіком відвантаження), № 2 від 10.10.2013 на суму 547 250,00 дол. США (з узгодженим строком відвантаження жовтень-грудень 2013, що буде підтверджуватись узгодженим графіком відвантаження), № 3 від 10.10.2013 на суму 791 350,00 дол. США (з узгодженим строком відвантаження липень 2013, що буде підтверджуватись узгодженим графіком відвантаження), № 4 від 17.10.2013 на суму 1 332 450,00 дол. США (з узгодженим строком відвантаження жовтень-грудень 2013, що буде підтверджуватись узгодженим графіком відвантаження), № 5 від 17.10.2013 на суму 766 850,00 дол. США (з узгодженим строком відвантаження жовтень-грудень 2013, що буде підтверджуватись узгодженим графіком відвантаження), № 6 від 11.12.2013 на суму 975 550,00 дол. США (з узгодженим строком відвантаження грудень 2013 - січень 2014, що буде підтверджуватись узгодженим графіком відвантаження).

Крім того, сторонами Контракту було укладені додаткові угоди до нього, а саме: від 01.10.2013 (щодо умов приймання товару на станції прибуття), від 06.11.2013 (щодо хімічних характеристик товару), від 12.11.2013 (щодо визначення загальної вартості специфікації № 2 в сумі 736 300,00 дол. США, а специфікації № 4 - в сумі 1 190 700,00 дол. США).

25.02.2016 Господарським судом міста Києва було видано наказ у справі № 910/13862/15 про стягнення з ПАТ "Укрнафта" на користь ТОВ "Інтербізнесконсалт" 14 183 629,97 грн., що станом на 20.05.2015 еквівалентно 32 820 321 рубль РФ 10 коп.

Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження № 50366945 з виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/13862/15 від 25.02.2016.

Головним державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ 11.05.2016 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 50366945 у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі постанови Вищого господарського суду згідно з наказом Господарського суду міста Києва № 910/13862/15 від 25.02.2016. Так, зазначеною постановою встановлено, що згідно платіжного доручення № 2301 від 04.04.2016 борг у сумі 14 183 629,97 грн. було перераховано на рахунок ТОВ «Інтербізнесконсалт».

З огляду на те, що позивачем було отримано грошові кошти у гривні (14 183 629,97 грн.), на думку ТОВ "Інтербізнесконсалт", останнє має право на стягнення курсової різниці.

За розрахунком позивача курсова різниця, яка має бути стягнута з відповідача-1 складає 444 157,68 доларів США, що еквівалентно 12 312 050,80 грн. (за курсом НБУ станом на день написання позовної заяви).

Крім того, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів-1,2, враховуючи умови Договору поруки, курсову різницю у сумі 10 000 доларів США, що еквівалентно 277 200,00 грн. (за курсом НБУ станом на день написання позовної заяви).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін; у випадках, передбачених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування; зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається; якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 Цивільного кодексу України).

За змістом частини другої статті 533 Цивільного кодексу України сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Засади формування ціни у господарських правовідносинах встановлено у главі 21 Господарського кодексу України. Так, відповідно до частини другої статті 189 Господарського кодексу України ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін.

Відповідно до пункту 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 "Вплив змін валютних курсів", затвердженого наказом від 10.08.2000 № 193 Міністерства фінансів України, курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Згідно з частиною першою статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно із статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до пункту 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Як слідує з матеріалів справи, кошти на рахунок позивача в сумі 14 183 629,97 грн. були зараховані 05.04.2016.

Відповідно до пункту 1.4 Постанови № 14 з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (див. також частину третю статті 343 Господарського кодексу України).

Таким чином, моментом виконання відповідачем-1 грошового зобов'язання є дати зарахування грошових коштів на рахунок позивача (05.04.2016).

Слід зазначити, що курсова різниця між гривнею та доларом США не є стабільною та з моменту здійснення передоплати та виконання рішення суду зі справи № 910/16832/15 зазнала значних змін.

Судом встановлено, що з об'єктивних причин курс долара США на момент отримання позивачем суми грошових коштів, встановленої постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 у справі № 910/13862/15, був значно нижчим від курсу цієї іноземної валюти станом на момент перерахування ТОВ "Индустрия Ферросплавов" суми передоплати на рахунок ПАТ "Укрнафта", що при конвертації дозволило отримати більший доларовий еквівалент зазначених коштів.

Разом з тим, положення чинного законодавства України хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Аналогічна правова позиція щодо правомірності позовних вимог про стягнення курсової різниці у разі зміни курсу іноземної валюти, в якій було стягнуто суму боргу за судовим рішенням, викладена у постановах Вищого господарського суду України від 21.07.2015 зі справи № 916/186/15-г та від 20.04.2016 зі справи № 918/1223/15.

Пунктом 2.1., 4.1. Контракту визначено, що ціна встановлюється в доларах США на базових умовах поставки «DAF» кордон України. Покупець здійснює попередню оплату товару в російських рублях за курсом ЦБ РФ, діючому на дату платежу, на рахунок постачальника.

На вказаних умовах сторонами Контракту були підписані додатки до Контракту - специфікації, в яких було зафіксовано ціну товару, що мав поставлятися на користь покупця, в доларах США.

Судом встановлено, що станом на 21.01.2014 (дата здійснення передоплати ТОВ «Індустрія Феросплавів») сума передплати - 32 820 331,10 рублів за курсом ЦБ РФ була еквівалентна 998 634,84 доларів США.

На момент отримання позивачем сплачених відповідачем коштів в сумі 14 183 629,97 грн. на виконання постанови Вищого господарського суду України від 18.02.2016 у справі № 910/13862/15, а саме 05.04.2016 їх еквівалент (за офіційним курсом НБУ станом на 05.04.2016 за 1 долар США 26,05 грн.) становив 544 477,16 доларів США.

Таким чином, позивачем, за рахунок коливання курсової різниці, недоотримано суму, еквівалентну 454 157,68 доларів США (998 634,84 доларів США - 544 477,16 доларів США = 454 157,68 доларів США).

Зважаючи на те, що зобов'язання відповідача-1 з повернення передплати було виконано 05.04.2016, то і відповідно до ст. 533 Цивільного кодексу України, підлягає стягненню курсова різниця станом 05.04.2016 (аналогічна правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 16.11.2016 у справі № 904/4025/16).

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає курсова різниця в сумі 11 830 807,56 грн. (станом на 05.04.2016 еквівалентна 544 477,16 доларів США).

Зважаючи на те, що у постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 у справі № 910/13862/15 у задоволенні позовних вимог до ТОВ «Транспортні автоматизовані системи» було відмовлено та встановлено, що у відповідача-2 відсутній обов'язок сплати солідарно з відповідачем-1 на користь позивача передплати, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, заявлених до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортні автоматизовані системи».

Господарським судом міста Києва взято до уваги приписи частини першої статті 33 ГПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У статті 32 ГПК України зазначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Позивач подав суду докази (в розумінні статті 32 ГПК України), які підтверджують підстави для стягнення курсової різниці; відповідач-1, у свою чергу, власну позицію не підтвердив, а отже, позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, пров. Несторівський, буд. 3-5; ідентифікаційний код 00135390) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербізнесконсалт" (01103, м. Київ, Залізничне шосе, 47; ідентифікаційний код 36185164) 11 830 807 (одинадцять мільйонів вісімсот тридцять тисяч вісімсот сім) грн. 56 коп. курсової різниці та 206 700 (двісті шість тисяч сімсот) грн. 00 коп. судового збору.

У задоволенні решти позову відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати відповідні накази.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.02.2017.

Суддя Т.Ю. Трофименко