КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2017 р. Справа№ 910/14665/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: Свєрчкова А.Ю.;

відповідача: Лозенко В.А., Науменко С.В.;

третьої особи: Десяткін О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прем'єр Ліфт"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 10.11.2016р.

у справі №910/14665/15 (суддя Домнічева І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прем'єр Ліфт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча

компанія "Добробут"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпліфт Груп"

про стягнення 33 346,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Прем'єр Ліфт" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Управляюча компанія "Добробут" (далі - відповідач) заборгованості за договором на технічне обслуговування №71 від 03.05.2012р. у розмірі 29 146,04 грн. (з них: 9 637,73 грн. - основний борг, 4 063,21 грн. - інфляційні втрати, 249,79 грн. - 3% річних, 15 195,31 грн. - пеня), а також 4 200,00 грн. витрат на правову допомогу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань з оплати вартості виконаних позивачем робіт.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість та непідтвердженість позовних вимог належними доказами. Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- надані позивачем до матеріалів справи акти здачі-прийняття робіт підписані лише самим позивачем, а тому вони не можуть вважатися первинними бухгалтерськими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік»;

- позивачем було сфальсифіковано три останні аркуші укладеного між сторонами договору, зокрема, в частині, яка стосується строку його дії;

- відповідач неодноразово повідомляв позивача про припинення правовідносин з ним, а співробітники позивача не мали доступу до ліфтових приміщень відповідача, а відтак не могли виконувати їх технічне обслуговування;

- просив суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2016р., на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпліфт Груп" (далі - третя особа).

Третя особа заперечувала проти позову, наголошуючи на тому, що у спірному періоді, про який зазначає позивач, а саме з вересня по грудень 2014 року, обслуговування ліфтів відповідача здійснював не позивач, а третя особа на підставі укладеного з відповідачем договору. Про факт виконання третьою особою робіт з технічного обслуговування ліфтів відповідача, зокрема, свідчать підписані між відповідачем та третьою особою акти надання послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2016р. у справі №910/14665/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2016р. у справі №910/14665/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що поза увагою суду залишилися надані позивачем докази, натомість суд керувався виключно примірником Договору відповідача, не надавши належної оцінки примірнику Договору позивача. Також позивач зазначав про порушення місцевим господарським судом строків розгляду справи, встановлених ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2016р. (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.02.2017р.

31.01.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли клопотання про фіксування судового процесу технічними засобами та заперечення на апеляційну скаргу.

Клопотання відповідача про фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів було задоволено судом.

01.02.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника в судове засідання, призначене на 02.02.2017р.

02.02.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшли заперечення третьої особи на апеляційну скаргу.

В судове засідання 02.02.2017р. з'явилися лише представники відповідача та третьої особи. Представник позивача не з'явився.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було задоволено клопотання позивача та відкладено розгляд справи на 16.02.2017р.

В судовому засіданні 16.02.2017р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2016р. у справі №910/14665/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні 16.02.2017р. представники відповідача та третьої особи заперечували проти апеляційної скарги з підстав, викладених у письмових запереченнях на апеляційну скаргу, просили суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 16.02.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

03.05.2012р. між позивачем, як підрядником, та відповідачем, як замовником, було укладено договір на технічне обслуговування №71 (далі - Договір).

За умовами Договору (розділ 1) підрядник приймає на себе обов'язки щодо надання послуг з технічного обслуговування трьох ліфтів замовника, зазначених у додатку № 1, які знаходяться по вулиці Львівській, 26 в м. Києві. Замовник приймає ці послуги та оплачує їх на умовах цього договору. Додаткові роботи, не передбачені Договором, виконуються за заявою замовника за його рахунок на умовах, погоджених додатковою двосторонньою угодою.

Вартість та порядок розрахунків визначений сторонами в розділі 4 Договору, згідно з п.п.4.1-4.6 якого вартість послуг за Договором на місяць складає (згідно Додатків №№1-2): 2 450,34 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 408,39 грн. Пункт 4.1 має силу протоколу погодження про договірну ціну. Замовник щомісячно проводить оплату за виконання технічного обслуговування на підставі рахунку та акту виконаних робіт, підписаного обома сторонами, не пізніше 15 числа наступного місяця. Рахунок та акт виконаних робіт оформлюються позивачем до 25 числа поточного місяця та надаються відповідачу не пізніше п'ятого числа наступного місяця. У разі відмови від підписання акту виконаних робіт відповідач зобов'язаний у 5-ти денний термін надати позивачу письмову обґрунтовану відмову. Якщо замовник не надає підряднику таку відмову до десятого числа наступного місяця, то акт вважається підписаним, а виконані роботи прийнятими замовником в обсязі, зазначеному в акті виконаних робіт.

В п.п.6.2, 6.3 Договору передбачено, що у разі, якщо за один місяць до закінчення строку, зазначеного в п.6.1, жодна зі сторін не заявить про припинення дії Договору, то він вважається продовженим на наступний календарний рік. Дія цього Договору припиняється: по закінченню строку дії Договору; за згодою сторін, але не раніше ніж за один місяць після письмового попередження.

05.10.2012р. між сторонами було укладено додаткову угоду №1 (том справи - 1, аркуш справи - 52), в якій сторонами було скориговано вартість та обсяги робіт.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на виконання умов Договору у період з травня 2012 року по грудень 2014 року включно позивач надавав відповідачу послуги з технічного обслуговування ліфтів. Однак відповідач неналежним чином виконував свої договірні зобов'язання в частині здійснення повної та своєчасної оплати вартості наданих позивачем послуг, внаслідок чого за період з вересня по грудень 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 9 637,73 грн.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку розрахуватися з позивачем, останній звернувся за захистом своїх прав до суду та просив стягнути з відповідача 9 637,73 грн. основного боргу, 4 063,21 грн. інфляційних втрат, 249,79 грн. 3% річних та 15 195,31 грн. пені.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та документально непідтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором (ст. ст. 901, 903 Цивільного кодексу України).

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 827 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

Як уже зазначалося вище предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані по Договору послуги за період з вересня по грудень 2014 року. При цьому, позивач наголошував на тому, що строк дії Договору закінчувався 31.12.2014р. (п.6.1 Договору), про що вказано в примірнику договору позивача.

Натомість відповідач вказував на те, що згідно з його примірником Договору строк дії останнього закінчувався 31.12.2012р. і був пролонгований лише на 1 рік, тобто до 31.12.2013р. У період з січня по вересень 2014 року між сторонами існували правовідносини не за Договором на технічне обслуговування №71 від 03.05.2012р., оскільки послуги надавалися позивачем та приймалися відповідачем шляхом обміну документами, тобто договірні правовідносини у 2014 році оформлялися у спрощений спосіб, в порядку, визначеному ст. 181 Господарського кодексу України, а не шляхом укладання договору у письмовій формі.

До матеріалів справи сторони надали свій примірник Договору №71 від 03.05.2012р., позивач - копію договору (том справи - 3, аркуші справи - 72-75), відповідач - оригінал договору (том справи - 3, аркуші справи - 80-83).

Згідно з редакцією позивача (п.6.1) Договір діє до 31.12.2014р., а в редакції відповідача (п.6.1) вказано про те, що Договір діє до 31.12.2012р. - тобто до кінця календарного року, в якому договір було укладено.

Надані сторонами примірники Договору є ідентичними, окрім зазначення дати його укладення (в примірнику позивача - 01.05.2012р., а в примірнику відповідача - 03.05.2012р.) та п.6.1 в частині визначення дати, до якої діє Договір. Так, в примірнику позивача, який датований 01.05.2012р. в п.6.1 Договору вказано строк дії з 03.05.2012р. до 31.12.2014р., а в примірнику відповідача в п.6.1 Договору зазначено інший строк його дії, а саме: з 03.05.2012р. по 31.12.2012р.

В ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто, укладаючи Договір, сторони погодили всі його істотні умови, в тому числі й щодо строку дії договору та можливості його пролонгації.

Виходячи з положень Цивільного кодексу України строк договору- це час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ст. ст. 252-254 зазначеного Кодексу строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. До строку, що визначений півроком або кварталом року, застосовуються правила про строки, які визначені місяцями. При цьому відлік кварталів ведеться з початку року. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Строк, що визначений у півмісяця, дорівнює п'ятнадцяти дням. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. Строк, що визначений тижнями, спливає у відповідний день останнього тижня строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що відповідно до умов п.6.2 Договору сторони дійшли згоди щодо можливості пролонгації Договору на наступний календарний рік за відсутності заяви жодної із сторін про припинення його дії. Водночас, зважаючи на наявне посилання в п.6.2 Договору на строк, визначений в п.6.1 цього договору, сторони домовились, що така заява може бути подана лише за один місяць до закінчення дії договору, тобто до 31.12.2012р.

З метою встановлення можливої фальсифікації спірного Договору, місцевим господарським судом у даній справі двічі призначалась експертиза документів до різних експертних установ (том справи - 3, аркуші справи - 66-68; 102-103). Однак на адресу суду надійшли повідомлення про неможливість надання експертного висновку (том справи - 3, аркуші справи - 92-93; том справи - 4, аркуш справи - 7), зокрема, у зв'язку з ненаданням на вимогу експертів необхідних зразків документів. Зважаючи на вищенаведене, справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі наявних у ній документів.

Судом прийнято до уваги примірник Договору, наданий відповідачем, оскільки вказаний примірник є оригіналом, а не копією, як надано позивачем, і в наданому відповідачем примірнику Договору відсутні будь-які виправлення, дата договору співпадає з датою, яка є початком строку дії Договору, вказаним в п.6.1 останнього, тощо.

Оскільки жодна із сторін не зверталася із заявою про припинення дії Договору за один місяць до 31.12.2012р., то укладений між сторонами Договір №71 від 03.05.2012р. автоматично продовжив свою дію на наступний календарний рік, тобто по 31.12.2013р., оскільки в п.6.2 Договору передбачено, що останній продовжується на наступний календарний рік, а не наступні календарні роки або продовжується кожного разу після закінчення строку дії договору.

Таким чином, укладений між сторонами Договір припинив свою дію з 01.01.2014р., у зв'язку із закінченням строку його дії відповідно до п.6.3 Договору.

Позивач стверджує про те, що Договір діяв протягом 2014 року. З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

В процесі судового розгляду було встановлено, що у сторін відсутні докази, які б свідчили про те, що між сторонами укладалися додаткові угоди до спірного про продовження строку його дії ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 9 637,73 грн. за надані у вересні-грудні 2014 року послуги.

Судом було з'ясовано, що на підтвердження факту надання послуг у вересні 2014 року позивач посилався на Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №ОУ-0000259 від 30.09.2014р. за вересень 2014 року на суму 2 286,71 грн. (том справи - 1, аркуші справи -174-175).

Однак у вересні 2014 року відповідач перерахував на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 2 750,37 грн., пославшись в графі «призначення платежу» на те, що вказані кошти є оплатою за технічне обслуговування ліфтів, про що свідчить платіжне доручення №1113 від 02.09.2014р. (том справи - 2, аркуш справи - 211).

Тобто, в даному випадку відсутні підстави стверджувати про наявність у відповідача боргу за послуги, надані за вересень 2014 року.

Відносно надання послуг у жовтні-грудні 2014 року, необхідно зазначити наступне. Всі Акти здачі-приймання робіт (надання послуг), на які посилається позивач, а також розрахунки вартості наданих послуг до кожного з Актів, складених за період з вересня по грудень 2014 року, оформленні лише позивачем, тобто не містять підпису відповідача, який би підтверджував факт отримання ним послуг, а також погодження із відомостями, вказаними позивачем в розрахунку вартості обслуговування.

Навіть, якщо врахувати посилання позивача на умови Договору №71 від 03.05.2012р., то в п.4.2 останнього чітко передбачено, що замовник щомісячно проводить оплату за виконання технічного обслуговування на підставі рахунку та акту виконаних робіт, підписаного обома сторонами. Тобто, якщо б Договір діяв у 2014 році, то саме на підставі Акту здачі-приймання наданих послуг і рахунку на оплату у відповідача виникає обов'язок по здійсненню оплати за надані позивачем послуги, а за відсутності підпису обох сторін на вказаних документах прострочення відповідача було б відсутнє (аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 18.11.2014р. у справі №910/11087/14).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що між сторонами у даній справі виникли саме відносини підряду, а не договору про надання послуг, які регулюються різними правовими нормами.

З наданих суду доказів та пояснень вбачається, що у період з жовтня по грудень 2014 року між сторонами не існувало договірних відносин. Позивач не мав доступу до ліфтів відповідача і відповідно не міг здійснювати їх обслуговування.

Документи, на які посилається позивач, оформлені ним в односторонньому порядку без погодження (підпису) відповідача, як замовника послуг, а тому такі документи не можуть вважатися доказами у розумінні ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України.

В матеріалах справи наявний договір №202 на технічне обслуговування від 01.09.2014р., укладений між відповідачем, як замовником, та третьою особою, як підрядником (том справи - 4, аркуші справи - 85-88). За умовами названого договору (п.п.1.1, 1.2) підрядник приймає на себе обов'язки щодо надання послуг з технічного обслуговування 3 ліфтів замовника, зазначених у додатку №1 (по вулиці Львівській, 26 в місті Києві). Замовник приймає вказані послуги і оплачує їх на умовах цього договору.

На виконання умов договору №202 від 01.09.2014р. третя особа надала, а відповідач прийняв послуги з технічного обслуговування ліфтового обладнання, про що були складені та підписані обома сторонами вказаного договору Акти надання послуг за жовтень-грудень 2014 року (том справи - 4, аркуші справи - 92-94) та проводилися розрахунки, про що свідчить виписка по банківському рахунку третьої особи (том справи - 4, аркуш справи - 95).

Підсумовуючи вищевикладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що послуги за вересень 2014 року, надані позивачем відповідачу на підставі договору, укладеному у спрощений спосіб шляхом обміну документами, були оплачені відповідачем. Посилання позивача на те, що грошові кошти, перераховані відповідачем у вересні 2014 року, були оплатою за попередні періоди є безпідставними та не відповідають відомостям, вказаним в графі «призначення платежу» у платіжному дорученні відповідача №1113 від 02.09.2014р. Доказів, які б свідчили про те, що позивач повідомив відповідача про зарахування коштів у сумі 2 750,37 грн. саме в рахунок боргу за попередні періоди, суду не надано, а тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що названі грошові кошти були оплачені відповідачем саме як поточний платіж (платіж за поточний період).

Відносно вимог позивача про стягнення з відповідача вартості послуг, наданих за період з жовтня по грудень 2014 року, судом було встановлено, що у вказаному періоді послуги з обслуговування ліфтів відповідача надавав не позивач, а третя особа. Доказів, які б свідчили про надання позивачем та прийняття відповідачем послуг з технічного обслуговування ліфтів відповідача протягом жовтня-грудня 2014 року ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Окрім того, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що у періоді з жовтня по грудень 2014 року відносини підряду між сторонами не виникли, а тому до них не можуть бути застосовані положення ст. 882 Цивільного кодексу України, на чому наполягав позивач. При цьому, судом враховано посилання позивача на те, що ним направлялися на адресу відповідача на підписання Акти здачі приймання робіт (надання послуг), але враховуючи відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин з підряду норм ст. 882 Цивільного кодексу України, вказані обставини не мають значення для суті спору у даній справі.

За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 9 637,73 грн. основного боргу не підтверджуються зібраними у справі матеріалами та поясненнями учасників судового процесу, а тому не підлягають задоволенню.

В ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Окрім того, згідно з ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача, з відповідача підлягають стягненню 4 063,21 грн. інфляційних втрат, 249,79 грн. 3% річних та 15 195,31 грн. пені.

Однак зважаючи на те, що в процесі судового розгляду не було встановлено факт прострочення виконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем, нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних є безпідставним і в цій частині вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідач просив місцевий господарський суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності (том справи - 3, аркуш справи - 4).

За змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст. 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Оскільки в процесі перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, позовна давність не підлягає застосуванню.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Зважаючи на обставини справи, надані сторонами пояснення та докази, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду та на підтвердження правомірності заявлених ним вимог.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Колегією суддів враховано посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, зокрема, ст. 69 Господарського процесуального кодексу України. З цього приводу необхідно зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Натомість за результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2016р. у справі №910/14665/15 прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на відмову у позові та в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача за подання позовної заяви, апеляційної скарги та витрати на правову допомогу покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прем'єр Ліфт" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2016р. у справі №910/14665/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2016р. у справі №910/14665/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/14665/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк