КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р. Справа№ 911/3024/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Гончарова С.А.

За участі представників сторін:

Від позивача: Лінійчук Н.А.

Від відповідача: Хомяк В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазмонтаж" на рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2016 у справі № 911/3024/16 (Чонгова С.І.)

за позовом Державного підприємства "Нуково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазмонтаж"

про стягнення 421 159,32 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 10.11.2016 у справі № 911/3024/16 позов Державного підприємства "Нуково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" задоволено частково: присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазмонтаж" 177 833,22 грн. пені, 213 719,08 грн. штрафу, а також 5 873,28 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором. В частині стягнення 29 606,72 грн. процентів за користування коштами - у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення 177 833,22 грн. пені та 213 719,08 грн. штрафу мотивовано тим, що відповідачем прострочення виконання своїх зобов'язань за договором № 1088 від 16.11.2015, що згідно з умовами наведеного договору та приписами ст. 230 Господарського кодексу України, ст. 549 Цивільного кодексу України є підставами для стягнення штрафних санкцій (пені та штрафу). Рішення суду в частині відмови у задоволенні стягнення 5 873,28 грн. процентів за користування коштами мотивовано тим, що користування чужими грошовими коштами - це не тільки зобов'язання, основним предметом яких є надання грошових коштів у тимчасове використання (позика, кредит, банківський вклад тощо), але і випадки прострочення сплати грошей за будь-якими оплатними зобов'язаннями, проте у даному випадку у відповідача відсутнє оплатне зобов'язання перед позивачем, оскільки його зобов'язання перед позивачем є не грошовими (поставка обладнання та виконання робіт).

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині присуджених до стягнення 177 833,22 грн. пені та 213 719,08 грн. штрафу, ТОВ "Нафтогазмонтаж" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2016 у справі № 911/3024/16 скасувати в частині задоволених вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені у ньому висновки не відповідають обставинам справи.

Так, апелянт наголошував на тому, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що відповідачем не було порушено строків поставки за договором № 1088 від 16.11.2015, оскільки обладнання було прийнято позивачем за актом № 3 від 17.06.2016, в якому сторони узгодили те, що сторони не мають взаємних претензій щодо виконання зобов'язань згідно розділу 5 договору № 1088 від 16.11.2015, який регулює умови та строки поставки, а тому спір між сторонами стосовно строків поставки був вирішений у досудовому порядку згідно п. 14 наведеного договору. Щодо порушення строків виконанні робіт, то апелянт наголошує на тому, що фактично роботи були закінчені 18.05.2016, що підтверджується актами випробувань. Проте, оскільки на той момент велись переговори з приводу строків виконання робіт та поставки обладнання, акти прийняття виконаних робіт не були підписані у строки, передбачені договором, рийняття робіт відбулося після досягнення домовленостей з приводу строків виконання лише 17.06.2016, у зв'язку з чим апелянт вважає, що ним не були порушені строки виконання робіт. Крім того, апелянт наголошує, що стягнення одночасно пені та штрафу за порушення строків поставки обладнання та виконання робіт - є безпідставним та суперечить ст. 61 Конституції України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 911/3024/16 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазмонтаж" на рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2016 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Корсакова Г.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2016 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Нафтогазмонтаж" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2016 у справі № 911/3024/16, апеляційну скаргу прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд призначено на 31.01.2017.

26.01.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких апелянт вказував на те, що судом першої інстанції не було застосовано ст. 233 Господарського кодексу України щодо зменшення штрафних санкцій.

В судовому засіданні 31.01.2017 представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2016 у справі № 911/3024/16 - скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 31.01.2017 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2016 у справі № 911/3024/16 - без змін, посилаючись на його відповідність нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується наявними матеріалами справи, 16.11.2015 між сторонами у справі - Державним підприємством "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогазмонтаж" (далі - підрядник) укладено договір підряду № 1088 (далі - договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Відповідно до п. 1.1 договору, замовник доручає, а підрядник зобов'язується на власних ризик із власних матеріалів та власно поставленого обладнання (додаток №3, специфікація обладнання) виконати в порядку та на умовах цього договору будівельно-монтажні роботи з реконструкції газопроводу-відводу ГРС "Очаків" стенд №1 ц. 180 у відповідності з проектом 02/08/14, згідно графіку виконання робіт (додаток №1) та кошторисом на виконання робіт (додаток №2).

Згідно п. 1.2 договору, замовник зобов'язується прийняти та оплатити поставлене обладнання та виконані роботи підрядником в порядку та у строки, передбачені договором.

Підрядник зобов'язується в порядку та на умовах договору поставити замовнику обладнання передбачене специфікацією (додаток №3) (п. 1.3 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору, строки та етапи виконання робіт визначаються графіком виконання робіт.

Згідно п. 2.2 договору, графік виконання робіт може передбачати приймання окремих етапів робіт. Після приймання окремого етапу виконання робіт сторонами складається акт приймання виконаних підрядних робіт за формою КБ-2в та довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3. Після повного завершення виконання робіт. Сторони підписують акт виконаних підрядних робіт щодо всього обсягу виконаних робіт за договором.

Підрядник зобов'язаний виконати поставку обладнання у строк 110 календарних днів з моменту здійснення замовником передплати (п. 2.3 договору, в редакції додаткової угоди №1 від 17.02.2016).

Згідно п. 2.4 договору, підрядник зобов'язаний виконати роботи у строк 141 календарний день з моменту здійснення замовником передплати 50% від вартості робіт.

Відповідно до п. 3.1 договору (в редакції додаткової угоди №3 від 14.06.2016), вартість договору складає 3 495 465,42 грн. в т.ч. ПДВ, з яких: вартість робіт 2 502 371,74 грн. в т.ч. ПДВ, яка визначається кошторисом (додаток №2 в редакції додаткової угоди №3 від 14.06.2016); вартість обладнання 993 093,68 грн в т.ч. ПДВ, що постачається підрядником згідно специфікації (додаток №3 в редакції додаткової угоди №3 від 14.06.2016).

Як визначено п. 4.1 договору, оплата замовником робіт, здійснюється наступним чином: - передплата в розмірі 50% вартості робіт у сумі 1 405 001,15 грн.; - передплата в розмірі 50% вартості обладнання в сумі 499 998,85 грн.

Передоплата виконується протягом 15 календарних днів з моменту отримання рахунку на передоплату. Надалі оплата за виконані роботи виконується поетапно на підставі акту приймання-передачі протягом 30 календарних днів з моменту підписання акту виконаних робіт. Остаточна оплата за поставлене обладнання виконується на підставі акту приймання-передачі обладнання.

Відповідно до п. 12.3 договору, у випадку порушення погоджених строків поставки обладнання підрядник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1% вартості обладнання, з яких допущено прострочення, за кожний день прострочення, а за понад тридцять календарних днів додатково нараховується та сплачується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Згідно п. 12.12 договору, у випадку порушення строків виконання робіт, підрядник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1% вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, а за понад тридцять календарних днів додатково нараховується та сплачується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Як визначено п.12.16 договору, у випадку порушення підрядником, передбачених договором строків виконання робіт, за яку замовником внесена повна або часткова попередня оплата, підрядник за користування коштами замовника зобов'язаний сплатити 3% річних від суми коштів, сплачених замовником, за період від дня оплати й до дня фактичного виконання робіт.

Відповідно до п. 15.1 договору, вказаний договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2016.

17.02.2016 між сторонами укладено додаткову угоду, відповідно до якої сторонами визначено, що підрядник зобов'язаний виконати поставку обладнання у строк 110 календарних днів з моменту здійснення замовником передплати.

Як вірно встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, позивачем на виконання умов договору, 26.11.2015 сплачено відповідачу 1 405 001,15 грн. передплати за роботи, що підтверджується платіжним дорученням №10599 від 26.11.2015, крім того, 11.12.2015 сплачено 499998,85 грн. за обладнання, що підтверджується платіжним дорученням №147 від 11.12.2015.

Відповідно до погодженої сторонами специфікації, вартість вказаного обладнання становить 993093,68 грн.

Згідно товарно-транспортних накладних № 18/02/16, № 07/03/16а, № 07/03/16а, № 07/03/16а, № 10/05/16, які містять ост товару, а також відмітки сторін про його здачу та прийняття, поставка обладнання відбувалась відповідно 18.02.2016, 07.04.2016, 14.04.2016 та 10.05.2016.

Згідно з актом здачі-приймання обладнання № 3 від 17.06.2016 на суму 993 093,68 грн., обумовлене договором обладнання поставлено відповідачем та прийнято позивачем саме 17.06.2016, який підписаний представниками сторін та посвідчений печатками обох сторін.

Також, матеріалами справи підтверджується, що 17.06.2016 позивачем прийняті від відповідача виконані за договором роботи, що підтверджується актом приймання будівельних робіт та довідкою про вартість робіт, згідно якої вартість виконаних робіт склала 2 502 371,70 грн., що посвідчено підписами уповноважених представників сторін та печатками підприємств.

Проте, як вказує в позовній заяві позивач, поставка обладнання та виконання робіт виконані відповідачем з порушенням встановленого строку виконання робіт та пославки обладнання, у зв'язку з чим просить стягнути з останнього штрафні санкції за несвоєчасне виконання робіт та поставку обладнання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як визначено ч.ч. 1, 3 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами..

Так, відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно ч. 1 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

В силу ст.854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Як визначено ст. 853 ЦК України, замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Відповідно ч. 4 до ст. 882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи, встановив, що враховуючи умови укладеного між сторонами договору (з урахуванням змін відповідно до укладених додаткових угод) відповідачем обладнання мало бути поставлене позивачу протягом 110 календарних днів з дня здійснення попередньої оплати (яка здійснена 11.12.2015) тобто до 30.03.2016, проте, відповідне обладнання поставлене відповідачем позивачу 17.06.2016, що підтверджується актом №3 від 17.06.2016, тобто відповідачем допущено порушення своїх зобов'язань за договором щодо своєчасної поставки обладнання у обумовлений строк, що згідно з умовами договору (п. 12.3) та ст. 230 Господарського кодексу України є підставами для нарахування та сплати штрафних санкцій.

Доводи апелянта про те, що у акті №3 від 17.06.2016 сторони узгодили те, що сторони не мають взаємних претензій щодо виконання зобов'язань згідно розділу 5 договору № 1088 від 16.11.2015, який регулює умови та строки поставки, а тому спір між сторонами стосовно строків поставки був вирішений у досудовому порядку згідно розділу 14 наведеного договору - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необґрунтований, оскільки сторони у розділі 14 Договору № 1088 від 16.11.2015 передбачили лише обов'язок досудового направлення/заявлення претензій і який ними було дотримано (претензія від 12.05.2016 № 17/1-3956, яка вручена), проте, вказаний розділ договору жодним чином не обмежує гарантоване законом право позивача на звернення до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав як постачальника за наведеним договором. Крім того, відповідні розбіжності між сторонами не було врегульовано у досудовому порядку, а акт №3 від 17.06.2016 - не може бути доказом саме врегулювання між сторонами відповідного спору щодо підстави нарахування штрафних санкцій, оскільки вказаний акт є документом, який фіксує певні обставини (у даному випадку - передачу та прийняття обладнання на певну суму).

Також, дослідивши наявні матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що обумовлені договором роботи мали бути виконані відповідачем у строк 141 календарний день з моменту здійснення передплати (яка здійснена 26.11.2015), тобто до 14.03.2016 включно, проте, лише 17.06.2016 позивачем прийняті від відповідача виконані за договором роботи, що підтверджується актом приймання будівельних робіт та довідкою про вартість робіт, згідно якої вартість виконаних робіт склала 2 502 371,70 грн., що посвідчено підписами уповноважених представників сторін та печатками підприємств.

Довод апелянта про те, що фактично роботи були закінчені 18.05.2016, що підтверджується актами випробувань, поте, оскільки на той момент велись переговори з приводу строків виконання робіт та поставки обладнання, акти прийняття виконаних робіт не були підписані у строки, передбачені договором, прийняття робіт відбулося після досягнення домовленостей з приводу строків виконання лише 17.06.2016, у зв'язку з чим апелянт вважає, що ним не були порушені строки виконання робіт фактично роботи були ним закінчені та прийняті позивачем 18.05.2016, що підтверджується актами випробувань - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необґрунтований, оскільки умовами пункту 9.2 договору дійсно узгоджено, що безпосереднє приймання виконаних робіт після їх закінчення відбувається перед оформленням акту приймання - передачі виконаних робіт, проте, п. 9.3 договору сторонами узгоджено, що саме приймання - передача виконаних робіт оформлюється актом приймання - передача виконаних робіт. Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив, що саме оформлення і підписання сторонами наведеного акту приймання - передачі виконаних робіт є документальним підтвердженням виконання сторонами (зокрема відповідачем) своїх зобов'язань за договором з виконання і приймання робіт, і що між сторонами в межах виконання умов договору здійснено саме 17.06.2016 шляхом підписання та посвідчення печатками акту приймання будівельних робіт та довідки про вартість робіт, згідно яких вартість виконаних робіт склала 2 502 371,70 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що враховуючи умови укладеного між сторонами договору (з урахуванням змін відповідно до укладених додаткових угод) обумовлені договором роботи мали бути виконані відповідачем у строк 141 календарний день з моменту здійснення передплати (яка здійснена 26.11.2015), тобто до 14.03.2016 включно, проте, лише 17.06.2016 позивачем прийняті від відповідача виконані за договором роботи, тобто відповідачем допущено порушення своїх зобов'язань за договором щодо своєчасного виконання робіт у обумовлений строк, що згідно з умовами договору (п. 12.12) та ст. 230 Господарського кодексу України є підставами для нарахування та сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 1. ст. 216, ст. 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання.

Як передбачено ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ч. 1 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума,або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Доводи апелянта про те, що стягнення одночасно пені та штрафу за порушення строків поставки обладнання та виконання робіт є безпідставним та суперечить ст. 61 Конституції України - судом апеляційної інстанції відхиляється як безпідставний та необгрунтований з огляду на наступне.

Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Дійсно, сторонами передбачено у договорі застосування штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу за порушення негрошових зобов'язань як з поставки товару (обладнання), так і з виконання робіт, тобто відповідач, не здійснивши своєчасно поставку обладнання та виконання робіт за договором, допустив порушення своїх зобов'язань перед позивачем, що є підставою для застосування господарських санкцій за відповідні порушення у вигляді пені та штрафу, які є формами сплати неустойки, яка і є формою юридичної відповідальності.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК можливе одночасне стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань.

Штрафні санкції, передбачені ч. 2 ст. 231 ГК, застосовуються у разі порушення строків виконання негрошового зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 6 грудня 2010 р. у справі N 3-4гс10), і що у даному випадку узгоджено сторонами у пунктах 12.3 та 12.12 договору, з визначенням відповідного розміру штрафу та пені, тобто в межах юридичної відповідальності сторони договору.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2012 р. у справі N 3-24гс12).

Позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 0,1% в сумі 155 146,64 грн. за період з 16.04.2016 по 16.06.2016, а також 7% штрафу в розмірі 175 166,02 грн. на суму несвоєчасно виконаних робіт в розмірі 2 502 371,74 грн. та 22 686,58 грн. пені та 38 553,06 грн. штрафу за несвоєчасну поставку обладнання в розмірі 550 758,00 грн., перевіривши який щодо сум, строків та ставок нарахувань суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 155 146,64 грн. пені та 175 166,02 грн. штрафу за несвоєчасне виконання робіт, а також стягнення 22 686,58 грн. пені та 38 553,06 грн. штрафу за несвоєчасну поставку обладнання.

Крім того, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних за користування коштами в загальному розмірі 29 606,72грн сплаченими за роботи та обладнання в якості попередньої оплати, у задоволенні якої суд першої інстанції відмовив, і з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Сторонами в договорі розділом 12 встановлено відповідальність сторін та враховуючи несвоєчасність поставки відповідачем обладнання та виконання робіт позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення штрафних санкцій. Відповідно до законодавства України до штрафних санкцій віднесено неустойка, штраф, пеня. Крім того, позивачем вже заявлено вимоги про стягнення пені, розрахунок якої проводиться у відсотках за кожний день. А подвійне притягнення до одного і того виду відповідальності заборонено Законом. Сплата ж процентів за користування чужими грошовими коштами передбачено ст. 536 ЦК України, відповідно до якої за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Суд першої інстанції вірно зробив висновок, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, про те, що користування чужими грошовими коштами - це не тільки зобов'язання, основним предметом яких є надання грошових коштів у тимчасове використання (позика, кредит, банківський вклад тощо), але і випадки прострочення сплати грошей за будь-якими оплатними зобов'язаннями, проте у даному випадку у відповідача відсутнє оплатне зобов'язання перед позивачем, оскільки його зобов'язання перед позивачем є не грошовими (поставка обладнання та виконання робіт).

Також, посилання апелянтом як на підставі відмови у задоволенні позовних вимог на ст. 233 Господарського кодексу України - судом апеляційної інстанції відхиляється з огляду на наступне.

Статтею 233 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Таким чином, зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання - є правом господарського суду, а не його обов'язком.

Пунктом 3.17.4 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В свою чергу, апелянтом в суді першої інстанції не заявлялось у встановленому процесуальним законом порядку клопотання щодо зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), як не подано і належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України щодо винятковості відповідного випадку, доказів чого не було подано і суду апеляційної інстанції під час апеляційного провадження у справі, а враховуючи те що відповідне зменшення розміру неустойки є правом суду, а не його обов'язком - суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта в цій частині як такі, що не були ним доведені та спростовуються наявними матеріалами справи.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2016 у справі № 911/3024/16 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазмонтаж" на рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2016 у справі № 911/3024/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 10.11.2016 у справі № 911/3024/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3024/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.В. Корсакова

С.А. Гончаров