РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2017Справа №910/11918/15
За позовом Публічного акціонерного товариства "Маріупольський завод важкого машинобудування"

до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство "Азовелектросталь"

про визнання недійсною додаткової угоди до договору поруки

Суддя Турчин С.О.

Представники учасників процесу:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Семенець І.І. (довіреність № 003342/17 від 12.01.2017)

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Маріупольський завод важкого машинобудування" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 06.07.2010 до договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Додаткова угода №1 від 06.07.2010 до Договору поруки № 377-П/08 є недійсною, у зв'язку з тим, що сторонами було внесено зміни у зобов'язання, яке припинилося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2015 порушено провадження по справі № 910/11918/15 (суддя Домнічева І.О ), розгляд справи призначено на 09.06.2015.

05.06.2015 через відділ діловодства суду відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності та відзив на позовну заяву.

09.06.2015 через відділ діловодства суду позивачем подано додаткові матеріали по справі.

В судовому засіданні 09.06.2015 оголошено перерву до 23.06.2015

22.06.2015 через відділ діловодства суду позивачем подано додаткові пояснення.

23.06.2015 через відділ діловодства відповідачем подано клопотання про зупинення провадження по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2015 зупинено провадження у справі № 910/11918/15 до вирішення справи та набранням законної сили рішенням суду у справі № 910/11406/15.

18.01.2017 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справу №910/11918/15 передано судді Турчин С.О.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 09.07.2015 у справі 910/11406/15 у задоволені позову Публічного акціонерного товариства "Маріупольський завод важкого машинобудування" до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання поруки припиненою відмовлено.

У зв'язку із вирішенням справи 910/11406/15 та набранням законної сили постановою Вищого господарського суду України від 13.01.2016 у справі № 910/11406/15, якою залишено в силі постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 у справі №910/11406/15, провадження у справі 910/11918/15 підлягало поновленню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2017 прийнято справу № 910/11918/15 до провадження, поновлено провадження у справі № 91011918/15, розгляд справи призначено на 14.02.2017.

У судове засідання 14.02.2017 представники позивача та третьої особи не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 609, № 587.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.02.2017 проти задоволення позовних вимог заперечив, у позові просив відмовити.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, враховуючи встановлені статтею 69 ГПК України строки вирішення спору, в судовому засіданні 14.02.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.09.2007 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" (назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк") (далі - банк) та Закритим акціонерним товариством "АзовЕлектроСталь" (назву якого було змінено на Приватне акціонерне товариство "Азовелектросталь") (далі - третя особа, позичальник) було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 313-МВ/07.

Відповідно до пункту 1.1. договору, банк відкрив позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію та на підставі додаткових угод до цього договору окремими частинами (траншами) надав позичальнику кредит у порядку і на умовах, визначених договором. Позичальник, у свою чергу, зобов'язався використати кредит з метою, зазначеною у пункті 1.5. договору, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати інші умови цього договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені цим договором.

Згідно умов пунктів 1.2.-1.4. договору, банк відкрив позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію зі строком дії - до 06 березня 2009 року, з лімітом кредитної лінії - сума еквівалентна 12 000 000,00 доларів США та зі сплатою процентів:

- за користування частиною кредиту, наданою у гривнях - в розмірі 16,00 % річних;

- за користування частиною кредиту, наданою у доларах США - в розмірі 12,00 % річних;

- за користування частиною кредиту, наданою у євро - в розмірі 12,00 % річних;

- за користування частиною кредиту, наданою російських рублях - в розмірі 15,00 % річних.

Пунктом 6.2 кредитного договору (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 19.12.2007 до договору про відкриття кредитної лінії № 313-МВ/07 від 06.09.2007) встановлено, що проценти, нараховані за місяць, позичальник зобов'язаний сплачувати щомісяця у строк з 1-го числа по 5-те число (включно) місяця, наступного за тим, за який вони нараховані (крім процентів, строки сплати яких визначені у наступних абзацах цього пункту). Якщо після дострокової сплати процентів кредит був повністю або частково достроково повернутий у тому ж місяці, за який ці проценти нараховані, внаслідок чого фактично сплачена сума процентів, перевищує розмір процентів, який підлягає сплаті, сума, яка складає різницю між фактично сплаченою сумою процентів та розміром процентів, що підлягає сплаті, вважається направленою на сплату процентів за користування кредитом за наступний місяць.

Згідно п. 4.2 договору, банк надає позичальнику кредит лише у межах строку дії кредитної лінії окремими частинами (траншами) шляхом надання одного траншу, що дорівнює ліміту кредитної лінії, або декількох траншів, але так, щоб у будь-який момент розмір кредиту не перевищував ліміт кредитної лінії. Кожний транш надається на підставі окремої додаткової угоди, укладеної між позичальником та банком, у строк не пізніше 2 (двох) днів з дня її укладення. Додаткові угоди про надання траншів можуть бути укладені лише за взаємною згодою сторін і є невід'ємною частиною цього Договору.

Додатковою угодою № 2 від 30.01.2009 року до договору про відкриття кредитної лінії, сторонами були погоджені та внесені зміни в п. 4.2 договору про відкриття кредитної лінії щодо підстав надання траншу, а саме: кожний транш надається на підставі окремої заяви позичальника про надання траншу у строк не пізніше 2 (двох) календарних днів з дня її надходження до банку. Заява позичальника про надання траншу є невід'ємною частиною цього Договору.

На підставі додаткової угоди № 1 від 26.09.2007 року позичальнику надано транш у сумі 8 920 000,00 грн. зі строком повернення 02.10.2007 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 9,5 % річних.

На підставі додаткової угоди № 2 від 27.09.2007 року позичальнику надано транш у сумі 128 000,00 грн. зі строком повернення 02.10.2007 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 10,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 3 від 19.10.2007 року позичальнику надано транш у сумі 3 500 000,00 грн. зі строком повернення 19.12.2007 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 14,5 % річних.

На підставі додаткової угоди № 4 від 25.10.2007 року позичальнику надано транш у сумі 4 000 000,00 грн. зі строком повернення 25.12.2007 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 14,5 % річних.

На підставі додаткової угоди № 5 від 30.11.2007 року позичальнику надано транш у сумі 2 600 000,00 грн. зі строком повернення 30.01.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 15,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 6 від 04.02.2008 року позичальнику надано транш у сумі 2 000 000,00 доларів США зі строком повернення 02.05.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 12,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 7 від 22.02.2008 року позичальнику надано транш у сумі 1 000 000,00 доларів США зі строком повернення 29.02.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 10,00 % річних

На підставі додаткової угоди № 8 від 28.02.2008 року позичальнику надано транш у сумі 670 000,00 євро зі строком повернення 28.05.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 15,5 % річних.

На підставі додаткової угоди № 9 від 28.02.2008 року позичальнику надано транш у сумі 14 213 500,00 грн. зі строком повернення 28.03.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 17,5 % річних.

На підставі додаткової угоди № 10 від 29.02.2008 року позичальнику надано транш у сумі 5 125 000,00 грн. зі строком повернення 27.03.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 16,75 % річних.

На підставі додаткової угоди № 11 від 29.02.2008 року позичальнику надано транш у сумі 18 826 500,00 грн. зі строком повернення 27.03.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 16,75 % річних.

На підставі додаткової угоди № 12 від 03.03.2008 року позичальнику надано транш у сумі 530 000,00 доларів США зі строком повернення 03.04.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 14,7 % річних.

На підставі додаткової угоди № 13 від 05.03.2008 року позичальнику надано транш у сумі 1 000 000,00 доларів США зі строком повернення 05.09.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 15,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 14 від 28.03.2008 року позичальнику надано транш у сумі 24 820 750,00 грн. зі строком повернення 27.06.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 16,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 15 від 28.03.2008 року позичальнику надано транш у сумі 13 354 375,00 грн. зі строком повернення 27.06.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 16,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 16 від 04.06.2008 року позичальнику надано транш у сумі 9 000 000,00 доларів США зі строком повернення 18.06.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 10,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 17 від 15.08.2008 року позичальнику надано транш у сумі 1 800 000,00 доларів США зі строком повернення 26.08.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 14,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 18 від 15.08.2008 року позичальнику надано транш у сумі 1 800 000,00 доларів США зі строком повернення 26.08.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 14,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 19 від 15.08.2008 року позичальнику надано транш у сумі 1 800 000,00 доларів США зі строком повернення 26.08.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 14,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 20 від 15.08.2008 року позичальнику надано транш у сумі 1 800 000,00 доларів США зі строком повернення 26.08.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 14,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 21 від 15.08.2008 року позичальнику надано транш у сумі 800 000,00 доларів США зі строком повернення 26.08.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 14,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 22 від 18.08.2008 року позичальнику надано транш у сумі 1 644 000,00 доларів США зі строком повернення 26.08.2008 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 14,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 23 від 18.08.2008 року позичальнику надано транш у сумі 11 892 920,00 грн. зі строком повернення 18.02.2009 року та сплатою процентів за користування цим траншем у розмірі 23,00 % річних.

На підставі додаткової угоди № 24 від 06.07.2010 року позичальнику надано транш у сумі 1 504 500,00 доларів США зі строком повернення не пізніше 01.07.2016 року.

На підставі додаткової угоди № 25 від 27.06.2013 року позичальнику надано транш у сумі 10 849 500,00 доларів США зі строком повернення 01.04.2014 року.

На підставі додаткової угоди № 26 від 01.07.2013 року позичальнику надано транш у сумі 88 500,00 доларів США зі строком повернення 01.04.2014 року.

Відповідно до п. 9.1. договору, позичальник повинен повернути банку кредит шляхом повернення кожного траншу в останній день строку, що складає 6 місяців з дати укладення додаткової угоди, на підставі якої цей транш наданий, а траншів наданих менше ніж за 6 місяців до дня закінчення строку дії кредитної лінії, зазначеного у п. 1.4 договору, - шляхом їх повернення у день закінчення строку дії кредитної лінії. Повернення кредиту або його частини до настання зазначеного терміну вважається достроковим.

06.08.2008 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" (назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство "Альфа-Банк") та Відкритим акціонерним товариством "Маріупольський завод важкого машинобудування" (назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство "Маріупольський завод важкого машинобудування") (далі -поручитель) укладено договір поруки № 377-П/08.

Згідно пункту 2.1. договору поруки, поручитель поручився за виконання обов'язків позичальника, що виникли або виникнуть у майбутньому в останнього на підставі договору про відкриття кредитної лінії, у тому числі:

- обов'язку повернути банку наданий за договором про відкриття кредитної лінії кредит, загальна сума якого у будь-який момент часу не перевищуватиме ліміт кредитної лінії відповідно до умов договору про відкриття кредитної лінії;

- обов'язку повернути банку частину наданого кредиту на умовах, встановлених п. 9.1 договору про надання кредитної лінії;

- обов'язку сплачувати банку проценти за користування кредитом, наданим за кредитною лінією;

- обов'язку у випадках, передбачених основним договором або законодавством України, достроково, повернути банку кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов'язки, що виникають з основного договору;

- обов'язку сплатити банку неустойку (пеню, штрафи) та понад суму неустойки (пені, штрафів) відшкодувати збитки, заподіяні банку невиконанням або неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії.

Пунктом 3.1 договору поруки встановлено, що позичальник та поручитель відповідають перед банком за порушення обов'язків, що перелічені в статті 2 цього договору, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник. При цьому, відповідальність поручителів настає у випадку, якщо позичальник допустить прострочення виконання будь-якого з обов'язків, що зазначені в п. 2.й договору поруки.

Відповідно до п. 5.4 договору поруки №377-П/08, укладенням цього договору поручитель надає свою згоду на будь-які майбутні зміни відповідальності боржника за основним договором, в тому числі такі, внаслідок яких відбудеться збільшення обсягу відповідальності поручителя за цим договором, зокрема, але не виключно, будь-які зміни основного договору, внаслідок яких збільшується ліміт кредитної лінії що надається боржнику, строк користування кредитом/частиною, та/або розмір процентів за користування кредитом/овердрафтом, та/або комісійних винагород, та/або неустойки (пені, штрафів) та/або будь-яких інших платежів, які боржник, згідно з основним договором повинен сплачувати банку та за виконання яких поручитель поручається згідно з цим договором, і погоджується з тим, що такі зміни не є підставою для припинення встановленої цим договором поруки, і встановлена цим договором порука залишається чинною протягом строку встановленого в п. 5.3. цього договору, а поручитель відповідає перед банком в тому ж обсязі, що і боржник, з урахуванням будь-яких майбутніх змін обсягу відповідальності боржника за основним договором. Дана згода поручителя є безумовною, безвідкличною і не обмежена строком дії.

06.07.2010 між Публічним акціонерним товариством "Альфа-Банк" та Відкритим акціонерним товариством "Маріупольський завод важкого машинобудування" (назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство "Маріупольський завод важкого машинобудування") укладено Додаткову угоду № 1 до договору поруки №377-П/08 від 06.08.2008.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що укладена Додаткова угода № 1 до договору поруки №377-П/08 від 06.08.2008 є недійсною, з огляду на відсутність правовідносин поруки станом на день її укладення. За твердженням позивача, порука є припиненою з 15.08.2008, тобто з дати укладення додаткових угод до кредитного договору без відома поручителя, які спрямовані на підвищення відповідальності поручителя.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з статтею 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту статей 559, 598 Цивільного кодексу України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін "порука", застосований законодавцем у частині 1 статті 559 Цивільного кодексу України , використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Водночас порука не припиняється, якщо поручитель надав свою згоду на зміну умов основного зобов'язання. Згода поручителя надається в порядку та у спосіб, який передбачений договором поруки.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у справі №910/11406/15, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть йому суперечити.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 09.07.2015 у справі № 910/11406/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 13.01.2016, у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Маріупольський завод важкого машинобудування" до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання припиненою поруки, що виникла на підставі договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008 та додаткової угоди № 1 до договору від 06.07.2010 , відмовлено.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання припиненою поруки у справі № 910/11406/15, позивач зазначав, що з укладенням 15.08.08 між кредитором та позичальником додаткової угоди № 17 до договору № 313-МВ/07 від 06.09.07, якою збільшено відсоткову ставку за користування кредитом з 12 % річних до 14 % річних за відсутності згоди поручителя, відбулось збільшення обсягів договірного зобов'язання за яке поручитель не поручався, що у відповідності до приписів ч. 1 ст. 559 ЦК України є підставою до її припинення. Також, в обґрунтування своїх вимог, позивач зазначав про те, що кредитор протягом шести місяців з дня закінчення строку дії кредитного договору не звертався до поручителя з вимогою про сплату боргу, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

Однак, судами у справі 910/11406/15 встановлено, що умовами договору поруки та умовами кредитного договору передбачено можливість зміни розміру процентної ставки за користування кредитом, з укладенням 15.08.08 між кредитором та позичальником додаткової угоди № 17 до договору № 313-МВ/07 від 06.09.07, якою збільшено відсоткову ставку за користування кредитом з 12 % річних до 14 % річних, не відбулось збільшення обсягу відповідальності поручителя, тому правові підстави для припинення поруки у відповідності з ч. 1 ст. 559 ЦК України відсутні.

Враховуючи вищевикладене, твердження позивача про те, що зобов'язання з поруки припинилися з 15.08.2008 є необґрунтованими та не відповідають дійсним обставинам справи.

З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що обставини, з якими позивач пов'язує недійсність додаткової угоди №1 від 06.07.2010 до договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008, відсутні.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне.

Як роз'яснено пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За таких обставин, враховуючи, що право або охоронюваний законом інтерес позивача не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та не застосовує строк позовної давності, відповідно у задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності відмовляє.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене та те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції, а також враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в позовній заяві.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Маріупольський завод важкого машинобудування" про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 06.07.2010 до договору поруки № 377-П/08 від 06.08.2008.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 20.02.2017.

Суддя С.О. Турчин