КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2017 р. Справа№ 910/12417/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водно-інформаційний центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016

у справі № 910/12417/16 (суддя - Лиськов М.О.)

за позовом Комунального підприємства «Водно-інформаційний центр»

до Держави України в особі: Верховної Ради України

Кабінету Міністрів України

Державної казначейської служби України

про відшкодування шкоди 107 771, 11 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - Ткачук В.П., довіреність б/н від 20.07.2016

від Верховної Ради України - Романюк Т.В., довіреність № 825 від 26.12.2016

від Кабінету Міністрів України - Дудник А.О., довіреність №928/9.1/22-17 від 31.01.2017

від Державної казначейської служби України - не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Водно-інформаційний центр» (позивач у справі) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Держави України в особі Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення 107 771, 11 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державою Україна був прийнятий Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який за твердженням позивача, припиняє його право власності, як власника грошових коштів на поточному рахунку в банку, а саме в Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Хрещатик», та завдало цим позивачеві шкоди, яка згідно ст. 1170 ЦК України підлягає йому відшкодуванню державою в повному обсязі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 в задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Водно - інформаційний центр» - відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності всіх необхідних умов (протиправної поведінки, причинно-наслідкового зв'язку спричинених збитків з протиправними діями відповідачів) для покладення на державу в особі Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Комунальне підприємство «Водно-інформаційний центр» подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 та прийняти нове рішення, яким стягнути з Держави Україна шляхом списання грошових коштів з рахунків Державної казначейської служби України на користь Комунального підприємства «Водно-інформаційний центр» завдану шкоду в розмірі 107 771 грн. 11 коп.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що поданими позивачем доказами повністю доведений факт порушення його права власності (а саме позбавлення його цього права) у результаті невиконання Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» платіжних доручень позивача в порядку виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2016 апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водно-інформаційний центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді - Мальченко А.О., Дикунська С.Я. та призначено розгляд справи на 01.02.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 позивачу було відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та у зв'язку з неявкою у судове засідання представників третіх осіб відкладено розгляд справи на 22.02.2017.

У судовому засіданні 22.02.2017, представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 та прийняти нове рішення, яким стягнути з Держави Україна шляхом списання грошових коштів з рахунків Державної казначейської служби України на користь Комунального підприємства «Водно-інформаційний центр» завдану шкоду в розмірі 107 771 грн. 11 коп.

Представники Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України у судовому засіданні 22.02.2017 заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, та просили рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 у справі №910/12417/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Предметом спору у справі є вимога Комунального підприємства «Водно-інформаційний центр» до Держави України в особі: Верховної Ради України; Кабінету Міністрів України; Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону про припинення права власності на певне майно.

Колегією суддів встановлено, що 01.04.2016 Комунальне підприємство «Водно-інформаційний центр» на підставі укладеного з Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування №057 від 29.08.2005 подало на виконання Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Хрещатик» платіжні доручення №135 на суму 37 600,00 грн (з призначенням платежу - ЄСВ22, зарплата за березень 2016), №136 на суму 28 200,00 грн (з призначенням платежу - ПДФО, зарплата за березень за березень 2016), №137 на суму 1 700,00 грн (з призначенням платежу - військовий збір, зарплата за березень 2016), №138 на суму 40 000,00 грн (з призначенням платежу - ПДВ за березень 2016). Подані платіжні доручення не були виконані банком у встановлений строк.

05.04.2016 на підставі постанови Правління Національного банку України від №234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних». Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.04.2016 №463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Після віднесення банку до категорії неплатоспроможних, у відповідності до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», банку було заборонено здійснювати задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. На думку позивача, внаслідок такої заборони він був позбавлений права власності на свої грошові кошти, а тому набув право на відшкодування своєї шкоди.

Стаття 41 Конституції України проголошує непорушність права приватної власності. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію («Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод») та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 1170 ЦК України, у разі прийняття закону, що припиняє право власності на певне майно, шкода, завдана власникові такого майна, відшкодовується державою у повному обсязі.

Тобто, колегія суддів зазначає, що не допускається протиправне позбавлення права власності; припинення права власності можливе лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної і та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними свої повноважень.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що приписи статті 1170 ЦК України, на яку посилається позивач як на правову підставу позову, передбачають припинення власності не у зв'язку з незаконними діями чи бездіяльністю державного органу, а саме у зв'язку з правомірною поведінкою органу, у зв'язку з прийняттям відповідного закону. А тому правові наслідки, які передбачені даною статтею (а саме відшкодування шкоди) є не відповідальністю як санкція за протиправну поведінку (діяльність), а є відшкодуванням шкоди власнику, яка заподіяна припиненням його права власності.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції зазначає, що при застосуванні даної норми необхідним в першу чергу є доведеність обставин існування (прийняття) закону, яким припинено право власності особи на майно.

Відповідно до ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Згідно ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України відноситься прийняття законів.

22.09.2012 року набрав чинності, прийнятий Верховною Радою України, Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (із наступними змінами та доповненнями до нього), яким відповідно до ст. 1 встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації банку не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Частиною 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

Враховуючи те, що невідповідність Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Конституції України, на момент розгляду справи, не встановлена, беручи до уваги те, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не припиняє право власності юридичних та фізичних осіб на грошові кошти, а навпаки регулює діяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок та механізм задоволення вимог кредиторів банку, в тому числі осіб, грошові кошти яких розміщені на рахунках відповідного банку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, які є підставою відповідно до ст. 1170 ЦК України для відшкодування шкоди.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, а відтак передбачених законом підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 року немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (позивача у справі).

Керуючись ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Водно-інформаційний центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 у справі №910/12417/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2016 у справі №910/12417/16 залишити без змін.

3. Справу №910/12417/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська