РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2017Справа №910/29750/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі

уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА"

про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності та зобов'язання вчинити дії

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Турчин С.О.

Суддя Головіна К.І.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Пасацький Ю.О. (довіреність)

від відповідача: Білик Д.А. (довіреність)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА" (відповідач), в якому просить суд зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА" повернути в натурі все майно, а саме платіжно-технічні комплекси самообслуговування в кількості 2510 одиниць, одержане на виконання договору купівлі-продажу № 01/04-15 від 29.04.2015 Публічному акціонерному товариству "Банк національний кредит".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що уповноваженою особою Фонду на підставі ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" проведено перевірку правочинів вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, в ході якої встановлено, що договір № 01/04-15 від 29.04.2015 є нікчемним, оскільки банк (ПАТ "Банк національний кредит") здійснив відчуження майна за ціною, яка на 45,63% нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна, що свідчить про нікчемність вказаного договору згідно із п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі № 910/29750/15, розгляд справи призначено на 17.12.2015.

Представник відповідача в судовому засіданні 17.12.2015 надав суду копію Звіту, виконаного ФОП ОСОБА_5, про незалежну оцінку вартості майна, яке належить ПАТ "Банк національний кредит" та клопотання про залишення позову без розгляду.

В судовому засіданні 17.12.2015 суд відхилив клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, з огляду на те, що обставини на які відповідач посилається як на підставу для залишення позову без розгляду відсутні, оскільки позивачем було сплачено судові витрати за подання даного позову та клопотань про відстрочення суми судового збору не заявлялось.

В судовому засіданні 17.12.2015 оголошено перерву до 14.01.2016.

22.12.2015 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог (вих. № 04-08/3324 від 18.12.2015), в якій позивач просить суд зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА" повернути Публічному акціонерному товариству "Банк національний кредит" в натурі все майно, а саме платіжно-технічні комплекси самообслуговування в кількості 2510 одиниць, одержане на виконання Договору купівлі-продажу № 01/04-15 від 29.04.2015 згідно із переліку наведеного в заяві.

Враховуючи те, що нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, подана позивачем заява розцінена судом як заява про зміну предмету. Оскільки заява про уточнення позовних вимог подана до суду після початку розгляду судом справи по суті, вказана заява була залишена судом без розгляду.

14.01.2016 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позов та документи щодо оплати за договором № 01/04-15 від 29.04.2015. У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив, посилаючись на наступне:

- відповідач не отримував повідомлення про нікчемність правочину;

- відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості майна, що виконаний ФОП ОСОБА_5 ринкова вартість обладнання (в кількості 2 946 одиниць) станом на 01 травня 2015 року становить 19559038,00 грн., у зв'язку із чим, як зазначає відповідач, спростовуються посилання позивача на те, що банк здійснив відчуження майна за ціною, що є нижчою від звичайної ціни в розумінні п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";

- укладений між позивачем та відповідачем договір є дійсним та підлягає виконанню;

- задоволення вимог позивача призведе до позбавлення відповідача права власності на сплачені ним грошові кошти у зв'язку із тим, що двостороння реституція згідно положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є неможливою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.01.2016 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/29750/15 на 15 днів до 08.02.2016 та відкладено її розгляд на 28.01.2016.

В судовому засіданні 28.01.2016 позовна заява (уточнення) про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії (вих. № 04-08/295 від 22.01.2016), яка за своїм змістом є заявою про зміну предмету позову, була залишена судом без розгляду, у зв'язку із поданням її після розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 призначено у справі №910/29750/15 судову товарознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 зупинено провадження у справі № 910/29750/15 до проведення судової товарознавчої експертизи Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (або до надання висновку чи повідомлення про неможливість їх проведення) та повернення матеріалів справи № 910/29750/15 до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 поновлено провадження у справі № 910/29750/15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 задоволено клопотання судових експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи; надано згоду на проведення судової експертизи у справі 910/29750/15 у строк понад два місяці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 зупинено провадження у справі № 910/29750/15.

27.07.2016 через канцелярію Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали справи № 910/29750/15 та повідомлення № 2780/16-54/2781/16-54 від 18.07.2016 про неможливість проведення експертизи за наявними в матеріалах справи експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2016 поновлено провадження у справі № 910/29750/15 та призначено колегіальний розгляд справи № 910/29750/15.

29.07.2016 в результаті проведення автоматичного визначення складу колегії суддів справу № 910/29750/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Турчин С.О. (головуючий), Головіна К.І., Літвінова М.Є.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 справу № 910/29750/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Турчин С.О. (головуючий), Головіна К.І., Літвінова М.Є. та призначено розгляд справи на 07.09.2016.

04.08.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу, заява про призначення колегіального розгляду справи, заява про витребування доказів (вих. №2515 від 04.08.2016) та позовна заява (уточнення) про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності та зобов'язання вчинити дії (вих. №04-08/2504 від 03.08.2016).

Оскільки ухвалою суду від 28.07.2016 було призначено колегіальний розгляд даної справи, то заява позивача про призначення колегіального розгляду справи залишена судом без розгляду.

Враховуючи те, що позивачем подано клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу, при розгляді справи № 910/29750/15, у відповідності до п. 7 ст. 81-1 ГПК України, здійснюється фіксування судового процесу.

В судовому засіданні 07.09.2016 суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів (вих. № 04-08/371 від 27.01.2016, №2515 від 04.08.2016) та клопотання про продовження строку вирішення спору у даній справі та відмовив у задоволенні клопотань позивача про залучення до участі у справі третіх осіб (вих. 04-08/292 від 22.01.2016 та вих. №2799 від 05.09.2016).

Також судом було встановлено, що у заявленій 04.08.2016 позовній заяві (уточнення) (вих. №04-08/2504 від 03.08.2016) про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності та зобов'язання вчинити дії, яка за своїм змістом є заявою про зміну предмету позову, позивач просить суд:

- визнати недійсним нікчемний договір купівлі-продажу № 01/04-15 від 29.04.2015, укладений між Публічним акціонерним товариством "Банк національний кредит" та Товариством з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА", нікчемність якого встановлена уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк національний кредит";

- застосувати наслідки недійсності нікчемного договору купівлі-продажу № 01/04-15 від 29.04.2015 шляхом повернення в натурі у власність ПАТ "Банк національний кредит" усього майна отриманого за нікчемним договором;

- визнати за ПАТ "Банк національний кредит" право власності на платіжно-технічні комплекси самообслуговування в кількості 2510 одиниць;

- зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА" повернути Публічному акціонерному товариству "Банк національний кредит" в натурі все майно, одержане на виконання нікчемного договору купівлі-продажу № 01/04-15 від 29.04.2015.

Вищевказана заява, з урахуванням приписів статті 22 ГПК України, прийнята судом до розгляду.

У судовому засіданні 07.09.2016 суд відклав розгляд заяви позивача про забезпечення позову (вих. № 04-08/294 від 22.01.2016) та заяв про повернення оригіналів документів, наданих для проведення експертного дослідження (вих. №04-08/2555 від 10.08.2016, вих. №04-08/2640 від 18.08.2016).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2016 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/29750/15 на 15 днів, розгляд справи № 910/29750/15 відкладено на 26.09.2016 та витребувано докази по справі.

07.09.2016 позивач звернувся до суду із заявою про роз'яснення резолютивної частини ухвали Господарського суду міста Києва від 01.08.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2016 суд повернув без розгляду вищевказану заяву позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 призначено у справі №910/29750/15 судову товарознавчу експертизу, проведення якої доручено Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, провадження у справі №910/29750/15 зупинено до закінчення проведення судової експертизи (або до надання висновку чи повідомлення про неможливість їх проведення) та повернення матеріалів справи до Господарського суду міста Києва.

08.02.2017 через канцелярію суду від Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшов висновок експерта №19/12-3/131 від 12.01.2017 та матеріали справи № 910/29750/15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2017 поновлено провадження у справі № 910/29750/15 та розгляд справи призначено на 22.02.2017.

21.02.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів та пояснення по справі.

21.02.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про призначення повторної експертизи у справі.

В судове засідання 22.02.2017 з'явились представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні 22.02.2017, розглянувши заяву позивача про забезпечення позову (вих. № 04-08/294 від 22.01.2016), суд прийшов висновку про наступне.

В своїй заяві про забезпечення позову позивач просить суд вжити заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке одержане Товариством з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА" від Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" на підставі нікчемного договору купівлі-продажу №01/04-15 від 29.04.2015 - платіжно-технічні комплекси самообслуговування в кількості 2510 одиниць та заборони Товариству з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА" використовувати у власній діяльності визначене майно; до набрання чинності рішенням у справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо майна.

Заява позивача мотивована тим, що відповідач на власний розсуд може розпоряджатись спірним майном, а також використовувати його у господарській діяльності, що призводить до погіршення стану платіжно-технічних комплексів самообслуговування, у зв'язку із чим, на думку позивача невжиття заходів до забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення.

У відповідності до ст. 66 ГПК Украйни, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно із ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

В пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" роз'яснено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Положеннями пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Слід зазначити, що заява про забезпечення позову, є обґрунтованою із зазначенням адекватного засобу забезпечення позову. При цьому, обов'язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст. 33-34 ГПК України, яка передбачає обов'язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

З огляду на вищенаведене, враховуючи наведені позивачем доводи щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову та вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, суду не надано жодних доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Суд зазначає, що саме лише посилання позивача на ймовірне розпорядження майном чи погіршення його стану не створює підстав для задоволення відповідної заяви.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що спірне майно фактично знаходиться у відповідача.

Також, у постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" роз'яснено, що помилковими слід визнавати ухвали, якими боржникам забороняється користуватись їх майном, якщо через особливості цього майна користування ним не тягне знищення або зменшення його цінності.

З огляду на вищенаведене, суд відмовляє у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову (вих. № 04-08/294 від 22.01.2016).

Розглянувши клопотання відповідача про витребування доказів, суд відмовив в його задоволенні з огляду на наступне.

Так, у своєму клопотанні відповідач просить суд витребувати у Державної фіскальної служби України: інформацію щодо проведення в рамках досудового розслідування кримінального провадження №0000523 від 09.09.2015 експертизи, на вирішення якої поставлене питання щодо ринкової вартості платіжно-технічних комплексів самообслуговування, придбаних ТОВ "САНТАЛА" у ПАТ "Банк національний кредит" згідно договору купівлі-продажу №01/04-15 від 29.04.2015 та висновок експерта (у разі наявності), складений під час досудового розслідування кримінального провадження №0000523 від 09.09.2015, щодо ринкової вартості платіжно-технічних комплексів самообслуговування, придбаних ТОВ "САНТАЛА" у ПАТ "Банк національний кредит" згідно договору купівлі-продажу №01/04-15 від 29.04.2015.

Оскільки, ухвалою суду від 10.02.2017 у Державної фіскальної служби України було витребувано документи, що підтверджують відчуження Товариством з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА" платіжно-технічних комплексів самообслуговування, які були придбані у ПАТ "Банк національний кредит" за договором №01/04-15 від 29.04.2015 (кримінальне провадження №0000523 від 09.09.2015), а також пояснення щодо експертизи у кримінальному провадженні, то суд не вбачає необхідності у витребуванні відомостей та документів зазначених у клопотанні відповідача.

Щодо заяви позивача про призначення повторної судової товарознавчої експертизи, то судом встановлено наступне.

У своїй заяві позивач просить суд призначити повторну експертизу та на вирішення експертизи поставити наступні запитання:

чи відповідає звіт про незалежну оцінку вартості майна, що належить ПАТ "Банк національний кредит" від 01.05.2015, складений суб'єктом оціночної діяльності ФОП "ОСОБА_5 Національному стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна та майнових прав" іншим нормативно-правовим актам з оцінки майна, чи має недоліки, що могли вплинули на достовірність оцінки та чи може використовуватися з метою, визначеною у звіті?

чи відповідає звіт про незалежну оцінку вартості майна, що належить ПАТ "Банк національний кредит" від 30.07.2015, складений суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Ако Експерт" Національному стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна та майнових прав" іншим нормативно-правовим актам з оцінки майна, чи має недоліки, що могли вплинули на достовірність оцінки та чи може використовуватися з метою, визначеною у звіті?

яка ринкова вартість майна, відчуженого ПАТ "Банк національний кредит" ТОВ "Сантала" за договором купівлі-продажу №01/04-15 від 29.04.2015, станом на 29.04.2015?

В обґрунтування проведення повторної експертизи позивач посилається на наявність сумнівів у правильності висновку судової експертизи №19/12-3/131 від 12.01.2017, що зумовлене наявністю припущення у висновку судової експертизи щодо ринкової вартості майна та не застосуванням експертами прибуткового підходу при визначенні ринкової вартості спірного майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, висновок судового експерта повинен містити докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обгрунтовані відповіді на поставлені господарським судом питання. Висновок подається господарському суду в письмовій формі, і копія його надсилається сторонам.

В силу приписів частини 4 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, при необхідності господарський суд може призначити повторну судову експертизу і доручити її проведення іншому судовому експерту.

В пункті 15.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" роз'яснено, що повторною визнається судова експертиза, у проведенні якої експерт досліджує ті ж самі об'єкти і вирішує ті ж самі питання, які досліджувалися і вирішувалися у первинній судові експертизі. Нові об'єкти на дослідження повторної судової експертизи подаватися не можуть, так само як не можуть ставитися на її вирішення питання, які не розглядалися попередньою експертизою.

Повторна судова експертиза призначається з ініціативи суду або за клопотанням учасників процесу, якщо висновок експерта визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або коли він викликає сумнів у його правильності, або за наявності істотного порушення норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Повторну судову експертизу може бути призначено також, якщо є розходження у висновках кількох експертів і їх неможливо усунути шляхом одержання додаткових пояснень експертів у судовому засіданні. Повторну судову експертизу слід доручати іншому експерту (експертам).

Однак, наведені позивачем зауваження до висновку експерта №19/12-3/131 від 12.01.2017 складеного за результатами проведеної судової товарознавчої експертизи не містять жодних документально підтверджених обґрунтувань щодо наявності порушення норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Заперечення позивача ґрунтуються виключно на власному розумінню змісту висновку експерта та припущеннях не підтверджених жодними документами.

У відповідності до п. 35 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, оцінка майна проводиться із застосуванням методичних підходів, методів оцінки, які є складовими частинами методичних підходів або є результатом комбінування кількох методичних підходів, а також оціночних процедур.

Згідно із п. 38 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", для проведення оцінки майна застосовуються такі основні методичні підходи: витратний (майновий - для оцінки об'єктів у формі цілісного майнового комплексу та у формі фінансових інтересів); дохідний; порівняльний.

Як вбачається із висновку судової експертизи при визначенні ринкової вартості майна експертами було використано витратний підхід із застосуванням індексного методу оцінки. При цьому, як зазначено у висновку, оскільки в розпорядженні судових експертів відсутні відомості щодо продажу чи здачі в оренду подібного до об'єкта оцінки майна станом на 29.04.2015, то при розрахунках не застосовувались порівняльний та дохідний методичні підходи.

Окрім того, всупереч твердженням позивача, визначена судовими експертами ринкова ціна майна не являється припущенням, а визначена судовими експертами на підставі наданих на дослідження матеріалів як можлива ринкова вартість об'єктів дослідження станом на час 29.04.2015.

За висновками суду, наданий висновок експерта №19/12-3/131 від 12.01.2017 є таким, що відповідає поставленим питанням та складений з дотриманням норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Враховуючи вищенаведене, оскільки висновок експерта №19/12-3/131 від 12.01.2017 Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України не викликає сумніви стосовно його правильності та обґрунтованості, суд не вбачає необхідності у призначенні повторної експертизи для вирішення спору у даній справі, а тому відмовляє у задоволенні заяви позивача про призначення повторної експертизи.

Також у судовому засіданні, суд вирішив задовольнити заяви позивача про повернення оригіналів документів, наданих для проведення експертного дослідження (вих. №04-08/2555 від 10.08.2016, вих. №04-08/2640 від 18.08.2016), у зв'язку із закінченням судової експертизи по справі.

Представник позивача в судовому засіданні 22.02.2017 позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечив.

В судовому засіданні 22.02.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.04.2015 між Публічним акціонерним товариством "Банк національний кредит" (позивач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА" (відповідач, покупець), було укладено договір №01/04-15 (надалі - договір), відповідно до умов якого, продавець зобов'язується передати (поставити) товар, згідно переліку товару, що міститься в додатку №1 до даного договору, а покупець прийняти та оплатити товар на умовах, визначених цим договором.

Найменування, кількість, асортимент (комплектація), модель та ціна товару визначається в переліку товару (додаток №1 до договору), що є невід'ємною складовою частиною даного договору (п. 1.2. договору).

Пунктом 2.1. договору та переліку товару (додаток №1 до договору) визначено, що позивач передає відповідачу товар - платіжно-технічні комплекси самообслуговування (далі - ПТКС) у кількості 2510 одиниць. Вартість товару становить 24200000,00 грн. (разом з ПДВ).

В підтвердження факту передачі платіжно-технічних комплексів самообслуговування між сторонами складено та підписано актами приймання-передачі товару: №1 від 20.05.2015, №2 від 21.05.2015, №3 від 22.05.2015, №4 від 23.05.2015, №5 від 24.05.2015, №6 від 25.05.2015, №7 від 26.05.2015, №8 від 26.05.2015, №9 від 27.05.2015, №10 від 28.05.2015, №11 від 29.05.2015, №12 від 29.05.2015, №13 від 29.05.2015.

Згідно із банківськими виписками по особовому рахунку позивача за період з 19.05.2015 по 20.05.2015 відповідачем здійснено оплату вартості товару за договором №01/04-15 від 29.04.2015.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.06.2015 №358 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015 № 114, згідно з яким у ПАТ "Банк національний кредит" з 08.06.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 28 серпня 2015 № 563 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 159 від 28.08.2015, згідно із яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк національний кредит" та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича.

Позивач зазначає, що після запровадження у банку тимчасової адміністрації, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було здійснено перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку та встановлено нікчемність договору № 01/04-15 від 29.04.2015, укладеного між позивачем та відповідачем, з підстав, визначених п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону, оскільки банк здійснив відчуження майна за ціною, нижчою більш як на 20 відсотків від вартості товарів.

Так, вартість відчуженого банком майна відповідно до наданого позивачем Звіту з оцінки майна вих. №20/07-15/РД складеного виконавцем Товариства з обмеженою відповідальністю "АКО ЕКСПЕРТ" суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_9, становить 44509154,45 грн., що на 45,63 % нижче від вартості проданого товару.

На підставі ч. 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" 02.09.2015 позивач направив відповідачу повідомлення вих. №7 від 27.08.2015 з пропозицією повернути банку в триденний строк все отримане відповідачем за договором №01/04-15 від 29.04.2015.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до положень п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем укладено договір №01/04-15 від 29.04.2015 на виконання умов якого, позивач поставив платіжно-технічні комплекси самообслуговування (ПТКС) у кількості 2510 одиниць, вартістю 24200000,00 грн., а відповідач здійснив оплату переданих ПТКС.

Позивач обґрунтовуючи нікчемність договору № 01/04-15 від 29.04.2015 посилається на те, що ПАТ "Банк національний кредит" здійснив відчуження відповідачу майна за ціною, яка на 45,63% нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна, що свідчить про нікчемність вказаного договору згідно із п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 215 та ст. 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Пунктом 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом та недійсні, недійсність яких встановлюється судом. Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним). Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що на підставі, постанови Правління Національного банку України від 05.06.2015 №358 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015 № 114 про запровадження у ПАТ "Банк національний кредит" з 08.06.2015 тимчасової адміністрації.

В подальшому, на підставі постанови Правління НБУ від 28 серпня 2015 № 563 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 159 від 28.08.2015, згідно із яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк національний кредит".

Термін ліквідації банку: з 31.08.2015 по 31.08.2018.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, регулювання відносин між Фондом, банками, Національним банком України, визначення повноваженнь та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлюються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації видано наказ № 39 від 11.06.2015 про здійснення у ПАТ "Банк національний кредит" перевірки договорів (інших правочинів) укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Вищевказаним наказом створено також комісію з перевірки договорів.

Внаслідок перевірки договорів було виявлено, що відповідно до договору № 01/04-15 від 29.04.2015 банк здійснив відчуження майна за ціною, нижчою на 45,63 % відсотки від вартості товарів, що спричинили погіршення фінансового стану банку.

Частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору (п. 3).

Зі змісту приписів п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вбачається, що нікчемність правочинів, перевірку яких здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ставиться в залежність від звичайної вартості майна, та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами в договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20%.

Статтею 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" № 2658-III від 12.07.2001, визначено, що оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності. У цьому Законі під майном, яке може оцінюватися, вважаються об'єкти в матеріальній формі, будівлі та споруди (включаючи їх невід'ємні частини), машини, обладнання, транспортні засоби тощо; паї, цінні папери; нематеріальні активи, в тому числі об'єкти права інтелектуальної власності; цілісні майнові комплекси всіх форм власності.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Датою оцінки є дата, за станом на яку здійснюються процедури оцінки майна та визначається вартість майна. Нормативно-правовими актами з оцінки майна можуть бути передбачені строки дії звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) від дати оцінки або дати її затвердження (погодження) замовником.

За змістом ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

У відповідності до Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, ринковою вартістю визначено вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

В підтвердження своїх доводів позивачем було надано Звіт з оцінки майна вих. №20/07-15/РД складений виконавцем Товариства з обмеженою відповідальністю "АКО ЕКСПЕРТ" суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_9, згідно із яким, ринкова вартість об'єктів станом на 24.07.2015 становить 44509154, 45 грн.

В той же час, відповідач в підтвердження своїх заперечень надав Звіт про незалежну оцінку вартості майна, виконаний ФОП ОСОБА_5, відповідно до якого ринкова вартість обладнання (в кількості 2946 одиниць) станом на 01.05.2015 року становила 19559038,00 грн.

З метою встановлення дійсної ринкової вартості майна станом на час його відчуження, ухвалою від 26.09.2016 було призначено судову товарознавчу експертизу для вирішення питання щодо ринкової вартості (станом на 29 квітня 2015 року) товару у кількості 2510 одиниць, визначеного в переліку, що міститься в додатку № 1 до договору № 01/04-15 від 29.04.2015 укладеного між Публічним акціонерним товариством "Банк національний кредит" та Товариством з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА".

Згідно із висновком експерта №19/12-3/131 від 12.01.2017 Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ринкова вартість товару в кількості 2510 одиниць визначеного в переліку, що міститься в додатку №1 до договору №01/04-15 від 29.04.2015, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Банк національний кредит" та Товариством з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА", станом на 29 квітня 2015 могла становити 21677582,72 грн. без урахування ПДВ чи 26013099,26 грн. з урахуванням ПДВ.

Судом враховано, що згідно із ч. 5 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч. 1 ст. 32 ГПК України).

У пункті 18 постанови Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" роз'яснено, що у перевірці й оцінці експертного висновку господарським судам слід з'ясовувати: чи було додержано вимоги законодавства при проведенні судової експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком судової експертизи.

Дослідивши наявний у матеріалах справи висновок судової експертизи №19/12-3/131 від 12.01.2017, складений експертом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, суд вважає даний висновок таким, що не викликає сумнівів у його правильності, не містить розбіжностей і відповідає вимогам чинного законодавства, в тому числі, стосовно критеріїв повноти, ясності, обґрунтованості.

За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати недостовірним висновок експерта щодо ринкової вартості платіжно-технічні комплекси самообслуговування, відчужених банком за договором № 01/04-15 від 29.04.2015.

Таким чином, згідно із висновком судової експертизи, ціна договору № 01/04-15 від 29.04.2015 нижча від ринкової вартості товару, визначеної у висновку експерта на 6,97%.

При цьому, наданий позивачем Звіт з оцінки майна вих. №20/07-15/РД складений виконавцем ТОВ "АКО ЕКСПЕРТ" суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_9, згідно із яким, ринкова вартість об'єктів станом на 24.07.2015 становить 44509154, 45 грн. не може бити прийнятий судом як доказ в підтвердження ринкової вартості відчуженого майна, оскільки датою оцінки станом на яку здійснювалась процедура оцінки майна та визначалась вартість майна за вказаним звітом є 24 липня 2015 року, в той час як договір купівлі-продажу платіжно-технічних комплексів самообслуговування укладено 29 квітня 2015 року.

Із зазначених підстав не приймається і наданий відповідачем Звіт про незалежну оцінку вартості майна, виконаний ФОП ОСОБА_5, відповідно до якого ринкова вартість обладнання (в кількості 2946 одиниць) становила 19559038,00 грн., оскільки ринкова вартість майна згідно із даним Звітом визначена станом на 01.05.2015.

Щодо посилань позивача на довідки від 13.01.2016 вих. №06.2-10/104, від 14.01.2016 вих. №06.2-10/117 за підписом уповноваженої особи Фонду та головного бухгалтера про балансову вартість обладнання терміналів та отриманого прибутку від операцій з використання такого обладнання, то вказані довідки не є первинними документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а відомості зазначені у вказаних довідках не підтверджені жодними доказами.

Крім того, у відповідності до приписів ст. ст. 33-34 ГПК України довідки банку не є належними та допустимими доказами, що підтверджують ринкову вартість платіжно-технічних комплексів самообслуговування, в тому числі станом на 29 квітня 2015 року.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням встановлених вище обставин, оскільки відповідно до висновку судової експертизи, ціна договору № 01/04-15 від 29.04.2015 нижча від ринкової вартості товару, визначеної у висновку експерта на 6,97%, то ознаки нікчемності договору у відповідності до приписів п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відсутні.

Також, частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У пункті 2.14. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11 визначено, що звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачуються за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

Поняття звичайних цін наведено у пункту 14.1.71. статті 14 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Виходячи з вищенаведених правових норм, звичайною ціною на платіжно-технічні комплекси самообслуговування є ціна, яка склалась на ринку подібних операцій у відповідний час у конкретному регіоні.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ціна, погоджена сторонами договору № 01/04-15 від 29.04.2015, не відповідає рівню звичайних цін на подібне майно, які діяли станом на дату укладання цього договору.

Матеріали справи не містять доказів наявності обставини, які вказують на наявність ознак нікчемного правочину згідно статті 215 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази та висновок судової експертизи, оскільки позивачем не підтверджено, що вартість відчужуваних платіжно-технічних комплексів самообслуговування не є меншою чи заниженою, ніж її ринкова (звичайна) вартість, та не доведено суду належними та допустимими доказами існування підстав для визнання недійсним нікчемного договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним нікчемного договору купівлі-продажу № 01/04-15 від 29.04.2015, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Банк національний кредит" та Товариством з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА", нікчемність якого встановлена уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк національний кредит", у зв'язку із чим, позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Позивачем також заявлено вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного договору купівлі-продажу № 01/04-15 від 29.04.2015 шляхом повернення в натурі у власність ПАТ "Банк національний кредит" усього майна отриманого за нікчемним договором.

Згідно із ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки вказана вимога носить похідний характер від доводів про нікчемність договору № 01/04-15 від 29.04.2015, то у зв'язку із відсутністю підстав вважати даний договір нікчемним, відповідно відсутні підстави для застосування наслідків недійсності нікчемного договору купівлі-продажу № 01/04-15 від 29.04.2015 шляхом повернення в натурі у власність ПАТ "Банк національний кредит" усього майна отриманого за договором. З огляду на наведене позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України). Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України може бути визнання права власності, припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу приписів статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З наведених норм Цивільного кодексу України випливає, що позов про визнання права власності може пред'являтися у тих випадках, коли належне певній особі право або набуття цією особою права не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй такого права.

Однак, позивачем не надано суду жодних доказів в підтвердження того, що платіжно-технічні комплекси самообслуговування належать позивачу, в той час як матеріали справи свідчать про відчуження вказаного майна за договором № 01/04-15 від 29.04.2015, нікчемність якого згідно п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не підтверджена.

Судом враховано, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України (постанова від 23 грудня 2014 року № 3-191г14 у справі № 5011-74/9393-2012) застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, в той час як між сторонами у даній справі виникли правові відносини за договором № 01/04-15 від 29.04.2015.

Як встановлено судом, заявляючи вимогу про повернення майна, отриманого за договором № 01/04-15 від 29.04.2015, позивачем у відповідності до ст. 33-34 ГПК України не надано належних доказів в підтвердження наявності у відповідача на час вирішення спору відчужених за вказаним договором платіжно-технічних комплексів самообслуговування в кількості 2510 одиниць. Відомості щодо особи у якої перебуває спірне майно у суду станом на час прийняття рішення у даній справі відсутні.

З урахуванням вищенаведеного, враховуючи наведені приписи цивільного законодавства, та оскільки нікчемність договору № 01/04-15 від 29.04.2015 не підтверджена, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання за ПАТ "Банк національний кредит" права власності на платіжно-технічні комплекси самообслуговування в кількості 2510 одиниць та про зобов'язання ТОВ "САНТАЛА" повернути ПАТ "Банк національний кредит" в натурі все майно, одержане на виконання нікчемного договору купівлі-продажу № 01/04-15 від 29.04.2015.

В силу приписів ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; судове рішення приймається суддею за результатами обговорення усіх обставин справи.

З огляду на встановлені судом обставини справи, з огляду на необґрунтованість заявлених вимог, суд відмовляє в задоволення позову Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича до Товариства з обмеженою відповідальністю "САНТАЛА" про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, визнання права власності та зобов'язання вчинити дії.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати, відповідно до ст. ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 24.02.2017.

Головуючий суддя С.О. Турчин

Суддя К.І. Головіна

Суддя М.Є. Літвінова