ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017 року Справа № 904/8503/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є.

при секретарі судового засідання: Саланжій Т.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: адвокат Князєв Г.М., договір про надання правової допомоги та здійснення представництва б/н від 03.01.2017 року

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: представник ОСОБА_2, довіреність № 3499 від 13.10.2016 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2016 року у справі № 904/8503/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Бердичів Житомирської області

до

відповідача-1: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Дніпро

відповідача-2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Дніпро

про стягнення 75 246, 58 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, відповідача-2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення з відповідача-1 на свою користь безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 45 000, 00 грн., 3% річних у сумі 147, 95 грн.; стягнення з відповідача-2 на свою користь безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 30 000, 00 грн., 3% річних у сумі 98, 63 грн. Також, позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь 5 000, 00 грн. витрат на послуги адвоката.

12.12.2016 року до господарського суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (а.с. 107-108, т. 1).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2016 року у справі № 904/8503/16 (суддя Загинайко Т.В.) позов задоволено частково; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 45 000, 00 грн. - отриманих грошових коштів та 824, 09 грн. - витрат по сплаті судового збору; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 30 000, 00 грн. - отриманих грошових коштів та 549, 39 грн. - витрат по сплаті судового збору; в решті позову відмовлено.

Судом правомірно розглянуто первісно заявлені позовні вимоги та не прийнято до розгляду збільшені позовні вимоги у зв'язку з відсутністю доказів направлення відповідної заяви відповідачам. Позивач не заперечує правомірність прийняття судом рішення за первісно заявленими позовними вимогами.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково, місцевий господарський суд виходив з тих обставин, що на виконання умов договору оренди № 2016-54/3 від 11.04.2016 року позивач перерахував на користь відповідачів орендну плату за останні два місяці оренди у загальній сумі 100 000, 00 грн. наперед. Оскільки договір оренди достроково припинено сторонами, то грошові кошти у сумі 75 000, 00 грн. (45 000, 00 грн. - у відповідача-1 та 30 000, 00 грн. - у відповідача-2) - залишок сплаченої позивачем орендної плати за півтора місяці, протягом яких позивач не користувався орендованим приміщенням у зв'язку з розірванням договору оренди, є вартістю ненаданих позивачу послуг; ці кошти збережені відповідачами без достатньої правової підстави, так як підстава, на якій вони були набуті, відпала у зв'язку з розірванням договору. У вимогах про стягнення 3% річних судом відмовлено, оскільки 3% річних нараховуються за прострочення грошового зобов'язання, а заявлена до стягнення сума не є таким зобов'язанням відповідачів. У стягненні витрат на послуги адвоката суд відмовив з тих підстав, що умовами укладеного між позивачем та адвокатом Князєвим Г.М. договору про надання правової допомоги не передбачена вартість надання цієї правової допомоги, також, вказаним договором про надання правової допомоги передбачено представництво адвоката не тільки у суді, а і інших органах.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, відповідач-2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі норм матеріального та процесуального права, відповідач-2 просить скасувати прийняте місцевим господарським судом рішення в частині стягнення з відповідача-2 на користь позивача грошових коштів у сумі 30 000, 00 грн. та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги за поданою апеляційною скаргою, відповідач-2 зазначає, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, спірним договором оренди не передбачено повернення орендодавцем будь-яких коштів. Отже, за доводами відповідача-2, розірвання договору не може бути підставою для застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки, за загальним правилом, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Сторонами у спірному договорі не передбачено повернення будь-яких оплат (платежів) орендодавцем, в тому числі і тих, які були сплачені орендарем на виконання п. 4.3.3. договору, у разі розірвання чи закінчення строку дії договору. Умовами договору передбачено, що в разі істотного порушення орендодавцем своїх обов'язків за цим договором орендар має право вимагати розірвання договору та/або відшкодування збитків. Зазначене, на думку відповідача-2, свідчить, що в межах договору орендар має право вимагати від орендодавця відшкодування збитків, а не повернення платежів, що були сплачені на виконання умов договору. Відповідач-2 не погоджується з висновком місцевого господарського суду, наведеним в оскаржуваному рішенні, про те, що договором передбачена необхідність проведення взаємних розрахунків не пізніше дати підписання сторонами акту № 2, в якості підстави для стягнення з відповідача-2 грошових коштів, які були сплачені в порядку п. 4.3.3. спірного договору, зазначене вважає лише припущенням суду та невірним трактуванням пункту договору. Також, відповідач-2 не погоджується і з висновком суду першої інстанції щодо неможливості зарахування в рахунок сплаченої орендної плати оплати за комунальні послуги, та зазначає, що станом на 15.08.2016 року заборгованість орендаря за спожиті комунальні послуги та електроенергію склала 84 375, 33 грн. Враховуючи, що відповідно до п. 4.3.3. договору орендарем було сплачено орендну плату за останні два місяці оренди приміщення наперед, то зазначена заборгованість була погашена за рахунок цієї попередньої оплати, що підтверджується відповідними актами здачі-приймання робіт (надання послуг). За твердженням відповідача-2, оскільки орендна плата та плата за комунальними платежами повинні здійснюватися в межах одного договору, з одним контрагентом (позивачем), а також, зважаючи на наявність заборгованості орендаря за наданими комунальними послугами, орендодавець дійшов висновку про можливість зарахування оплати за комунальні послуги за рахунок сплаченої орендної плати в межах одного і того самого договору. Окрім наведеного, відповідач-2 посилається і на ті обставини, що позивач, як фізична особа-підприємець, що діяв на підставі свідоцтва про державну реєстрацію № 672 (за чинності якого було укладено договір оренди), втратив статус підприємця з 28.09.2016 року, отже, позивач, як фізична особа-підприємець, втратив право вимоги до відповідачів за договором оренди у зв'язку з припиненням своєї діяльності; таке право вимоги позивач набув як фізична особа. Відповідач-2 підтверджує ті обставини, що в подальшому, а саме 09.11.2016 року, позивач знову зареєструвався як фізична особа-підприємець. Проте, на думку відповідача-2, адвокатом, який здійснював представництво інтересів позивача під час розгляду справи, не підтверджено жодними належними та допустимими доказами (договір, довіреність) свого представництва ні від імені позивача як фізичної особи, ні від імені позивача, як фізичної особи-підприємця, що був зареєстрований 09.11.2016 року. Договір про надання правової допомоги, яким надано повноваження на представництво інтересів позивача, укладено останнім, як фізичною особою-підприємцем, що діяв на підставі свідоцтва про державну реєстрацію № 672 та був припинений 28.09.2016 року як суб'єкт господарської діяльності. За таких обставин відповідач-2 вважає, що розгляд справи відбувався за участю адвоката, який відповідних повноважень на представництво позивача не мав.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги відповідача-2 заперечує та зазначає, що грошові кошти у сумі 75 000, 00 грн., отримані відповідачами за спірним договором оренди, є фактично надміру (зайво) сплаченими, оскільки договір оренди сторонами було достроково розірвано і орендоване майно повернуте відповідачам 15.08.2016 року, а орендна плата, сплачена позивачем та отримана відповідачами, є орендною платою за користування орендованим приміщенням по 30.09.2016 року включно. За доводами позивача, відповідачі отримали орендну плату у сумі 75 000, 00 грн. на підставі договору оренди № 2016-54/3 від 11.04.2016 року. У зв'язку з припиненням цього договору оренди вказана підстава отримання зазначених грошових коштів фактично відпала. За приписами ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Позивач не погоджується з твердженням відповідача-2 про наявність у позивача права вимагати від орендодавця відшкодування збитків, оскільки, аналізуючи зміст ст. 22 Цивільного кодексу України, не вбачає для цього підстав. Також, позивач вважає помилковими доводи відповідача-2 про можливість зарахування плати за комунальні послуги в рахунок сплаченої орендної плати; в обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що відповідач-2 не надала суду доказів щодо вчинення сторонами встановлених законом дій, необхідних для зарахування зустрічних однорідних вимог. На думку позивача, не відповідає закону і твердження відповідача-2, що після припинення позивача, як фізичної особи-підприємця, його права щодо стягнення зайво сплаченої на підставі договору оренди орендної плати припинились, а також про те, що у зв'язку з припиненням позивача, як фізичної особи-підприємця, припинились повноваження його представника - адвоката Князєва Г.М. Щодо наведеного позивач зазначає, що провадження у даній справі порушено господарським судом Дніпропетровської області 27.09.2016 року; 28.09.2016 року підприємницьку діяльність позивача було припинено; 09.11.2016 року поновлено підприємницьку діяльність позивача, про що зроблено відповідний запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивач вважає, що після припинення його підприємницької діяльності, яке відбулось 28.09.2016 року, всі його права та обов'язки автоматично перейшли до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, зареєстрованого 09.11.2016 року. Також, з цих підстав повноваження адвоката Князєва Г.М., як представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, не є припиненими.

02.02.2017 року до апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу, поданий позивачем. Відповідач-2 вважає безпідставним застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, оскільки спірні грошові кошти набуті, зокрема, відповідачем-2 на виконання умов договору, а тому вони не можуть бути витребувані за правилами ст. 1212 ЦК України; посилається на правові позиції Верховного Суду України щодо застосування ст. 1212 ЦК України та відповідну практику Вищого господарського суду України; аналізуючи положення ст.ст. 651, 653 ЦК України зазначає, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом. Спірним договором не передбачено повернення орендодавцем будь-яких коштів.

Також, апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду у даній справі надійшла і від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4.

Посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі норм матеріального та процесуального права, відповідач-1 просить скасувати прийняте місцевим господарським судом рішення в частині стягнення з нього отриманих грошових коштів та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач-1 посилається на ті обставини, що оскаржуване рішення у справі прийнято за його відсутності та без належного повідомлення про дати судових засідань; будь-яких документів процесуального або іншого характеру в межах розгляду даної справи відповідач-1 не отримував, на здійснення відповідних дій нікого не уповноважував, про судове рішення у справі дізнався з реєстру судових рішень; у період з початку вересня 2016 року по даний час відповідач-1 систематично залишав країну по робочим питанням, отже, отримання відповідних документів відповідачем-1, як стороною по справі, було неможливим у зв'язку з тимчасовою відсутністю в Україні. Не повідомивши відповідача-1 належним чином про судові засідання у справі, місцевий господарський суд, на думку відповідача-1, порушив норми процесуального права, що є безумовною підставою для скасування прийнятого судом рішення. Щодо порушення судом при прийнятті рішення норм матеріального права відповідач-1 зазначає, що позивач набув в оренду приміщення, а відповідач-1 отримав грошові кошти за користування цим приміщенням за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Враховуючи, що доказів визнання укладеного правочину (договору оренди) недійсним не надано, відповідач-1 вважає, що твердження позивача, що оспорювана сума отримана відповідачем-1 безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України, є неправильним. За доводами відповідача-1, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку, як на підставу заявлених вимог, послався позивач. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст. 1212 ЦК України, у тому числі і щодо зобов'язання повернути кошти. Відповідач-1 вважає, що розірвання договору не може бути підставою для застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки, за загальним правилом, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. В свою чергу, договір оренди не містить в собі умов щодо повернення будь-яких коштів, оплат (платежів) орендодавцем, в тому числі і тих, які були сплачені орендарем на виконання п. 4.3.3. договору, у разі розірвання чи закінчення строку дії договору.

01.02.2017 року до апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшли письмові пояснення, у яких зазначено, що ні додаткова угода про розірвання договору оренди, ні акт приймання-передачі приміщення, не містять в собі жодних претензій з будь-якої сторони, умов щодо повернення коштів, що, як вважає відповідач-1, є свідченням того, що сторони на момент підписання зазначених документів узгодили між собою всі питання та не вбачали підстав для зазначення іншого. Відповідач-1 звертає увагу і на ті обставини, що договір оренди містив умови щодо сплати орендарем (позивачем) орендної плати, а також вартості спожитих комунальних послуг. Станом на 15.08.2016 року заборгованість орендаря за спожиті комунальні послуги та електроенергію склала 45 665, 61 грн. Враховуючи, що орендна плата та плата за комунальними платежами повинні здійснюватися в межах одного договору, з одним контрагентом (позивачем), на один рахунок, а також враховуючи наявність заборгованості орендаря за наданими комунальними послугами, орендодавець дійшов висновку про необхідність зарахування оплати за комунальні послуги за рахунок сплаченої орендної плати в межах одного і того самого договору.

Відповідач-1 у судові засідання, призначені для розгляду апеляційної скарги, не з'явився особисто та не забезпечив явку свого повноважного представника; про дату, час та місце проведення судових засідань апеляційним господарським судом у даній справі відповідач-1 повідомлений належним чином за його місцезнаходженням згідно матеріалів справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення відповідачу-1 поштового відправлення, яким цій особі направлена в копії ухвала апеляційного господарського суду про прийняття апеляційної скарги до провадження (а.с. 210, т. 1), та поштовим поверненням відділенням зв'язку рекомендованого поштового відправлення, яким цій особі направлена в копії ухвала апеляційного господарського суду про відкладення розгляду апеляційних скарг; причина повернення поштового відправлення - за закінченням строку зберігання (а.с. 24-26, т. 2).

Позивач проти задоволення апеляційної скарги відповідача-1 заперечує. Позивач не погоджується з твердженням відповідача-1 про те, що відповідач-1 не отримував повідомлень про час і місце слухання справи місцевим господарським судом, що про наявність рішення суду у даній справі дізнався з реєстру судових рішень. Позивач зазначає, що відповідні доводи відповідача-1 спростовуються матеріалами справи, а саме рекомендованим повідомленням про вручення відповідачу-1 поштового відправлення, яким відповідачу-1 була направлена ухвала господарського суду про порушення провадження у справі. Також, позивач не погоджується з доводами відповідача-1 щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, та про те, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права. За доводами позивача, у зобов'язанні повинні бути чітко визначені його суб'єкти та конкретизований його об'єкт; відсутність або невизначеність (недостатня визначеність) зазначених елементів зобов'язання свідчить про відсутність зобов'язальних правовідносин. Натомість, як вважає позивач, ні договором оренди № 2016-54/3 від 11.04.2016 року, ні додатковою угодою про його розірвання не передбачено обов'язку відповідачів повернути позивачу зайво (надміру) сплачену орендну плату, тобто такого зобов'язання не існувало та не існує. Отже, грошові кошти у заявленій сумі, які отримані відповідачами за вищевказаним договором, є фактично зайво сплаченими позивачем, оскільки договір оренди сторонами було достроково розірвано і орендоване майно повернуто відповідачам 15.08.2016 року, а орендна плата сплачена позивачем та отримана відповідачами за користування майном по 30.09.2016 року включно. Позивач зазначає, що за приписами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Щодо доводів відповідача-1 про те, що судом не взято до уваги зміст ст.ст. 651, 653 ЦК України, а також, що розірвання договору не може бути підставою для застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язаннями до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом, позивач, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, вважає, що положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

У судовому засіданні апеляційного господарського суду, яке відбулось 02.02.2017 року, розгляд апеляційних скарг у даній справі відкладено у судове засідання на 21.02.2017 року.

У судовому засіданні 21.02.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги відповідача-1 та відповідача-2 не підлягають задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.04.2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (орендодавець-1), Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (орендодавець-2), які разом за текстом мають назву орендодавець та відносно нерухомого майна, що є предметом оренди, діють разом, з однієї сторони, та Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 (орендар), з другої сторони, уклали договір оренди № 2016-54/3 (далі - Договір) (а.с. 17-19, т. 1), відповідно до умов якого (пункт 1.1.) орендодавець зобов'язується передати, а орендар зобов'язується прийняти у тимчасове платне користування - для використання в своїй господарській діяльності - магазин непродовольчих товарів - нежитлове приміщення №3, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1, та має такі характеристики: літ. А-6 приміщення 3 цок, поз. 1,1; 1 поверх, поз. 2-5; загальна орендована площа складає 122,7 кв.м, згідно із проектно-технічною документацією (технічним паспортом), виготовленим Комунальним підприємством Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради 11.07.2012 року (надалі за текстом - приміщення або об'єкт оренди), а також орендар зобов'язується сплачувати орендну плату на умовах, визначених цим Договором.

Згідно з пунктом 8.1. Договору цей Договір вступає в силу з дня його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення їх печатками і діє по 31.03.2019 року включно.

Зміна або розірвання Договору, одностороння відмова від Договору допускаються лише за взаємною згодою сторін, якщо інше прямо не передбачено умовами цього Договору (пункт 8.2. Договору).

Відповідно до пункту 3.1. Договору приміщення передається в оренду на термін з 26.04.2016 року по 31.03.2019 року включно (строк оренди), починаючи з дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення (надалі - акт №1).

Орендодавець передає приміщення орендарю, а орендар приймає приміщення від орендодавця за актом №1 не пізніше 26.04.2016 року (пункт 3.3. Договору).

На виконання умов Договору орендодавцем (відповідачем-1 та відповідачем-2) передано, а позивачем прийнято в оренду нерухомість (приміщення) загальною площею 122,7 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, згідно акту прийому-передачі № 1 від 26.04.2016 року (а.с. 20, т. 1).

Відповідно до пункту 4.2.1. Договору орендна плата сплачується у валюті України - гривні; щомісячний розмір орендної плати розраховується за наступною формулою: орендна плата = індекс К1 х площа приміщення х орендна ставка, де індекс К1 - співвідношення встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США на дату виставлення рахунку, а в його відсутність - на 15 число місяця, що передує оплачуваному, до встановленого Національним банком України офіційного курсу гривні до долара США на дату укладення цього Договору; індекс К1 застосовується лише у випадках, коли він більший одиниці; на 11.04.2016 курс Національного банку України гривні до долара США становить 25, 6298; орендна ставка дорівнює 407, 50 грн.; якщо орендна плата з урахуванням індексу К1 за період з 26.05.2016 року по 31.05.2017 року перевищує 57 500, 00 грн., то щомісячний розмір орендної плати становить 57 500, 00 грн.; якщо орендна плата з урахуванням індексу К1 за період з 01.06.2017 року по 31.05.2018 року перевищує 66 125, 00 грн., то щомісячний розмір орендної плати становить 66 125, 00 грн.; якщо орендна плата з урахуванням індексу К1 за період з 01.06.2018 року по 31.03.2019 року перевищує 76 050, 00 грн., то щомісячний розмір орендної плати становить 76 050, 00 грн.; орендна плата сплачується орендарем на рахунки орендодавців згідно відповідної пропорції: 60% орендної плати сплачується на рахунок орендодавця-1, 40% орендної плати сплачується на рахунок орендодавця-2.

Орендна плата за кожен календарний місяць користування приміщенням у розмірі, розрахованому у відповідності до пункту 4.2.1. Договору, сплачується орендарем відповідно до умов та на підставі цього Договору не пізніше 25-го числа кожного місяця за наступний місяць оренди; оплата або відшкодування витрат на оплату комунальних платежів здійснюється орендарем окремо не пізніше 10-го числа кожного місяця за попередній місяць оренди (пункт 4.3.1. Договору).

У разі не отримання з будь-яких підстав рахунку для оплати за орендну плату орендар зобов'язаний самостійно розрахувати та сплатити орендну плату відповідно до умов пункту 4.2.1. Договору (пункт 4.3.2. Договору).

Згідно з пунктом 4.3.3. Договору орендна плата за два останні місяці строку оренди у сумі 100 000, 00 грн. сплачується орендарем згідно графіка: 50 000, 00 грн. - 11.04.2016 року, 50 000, 00 грн. - в день підписання акту №1.

Задля визначення розміру орендної плати за певну частину календарного місяця або за певну кількість днів, розмір орендної плати за один календарний місяць ділиться на кількість календарних днів у відповідному місяці і множиться на кількість днів, протягом яких орендар фактично користувався приміщенням (п. 4.4. Договору).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за Договором було сплачено відповідачам орендну плату у загальній сумі 209 677, 42 грн., у тому числі:

1. на користь відповідача-1 у сумі - 125 806, 45 грн.:

30 000, 00 грн. згідно квитанції від 11.04.2016 року № 10733.8769 (а.с. 24, т. 1);

30 000, 00 грн. згідно квитанції від 26.04.2016 року № 7314.7950 (а.с. 24 (зворотня сторона), т. 1);

35 806, 45 грн. згідно квитанції від 25.05.2016 року № 8473.7950 (а.с. 25, т. 1);

30 000, 00 грн. згідно квитанції від 29.06.2016 року (а.с. 25 (зворотня сторона, т. 1);

2. на користь відповідача-2 у сумі - 83 870, 97 грн.:

20 000, 00 грн. згідно квитанції від 11.04.2016 року № 10710.8769 (а.с. 24, т. 1);

20 000, 00 грн. згідно квитанції від 26.04.2016 року № 7290.7950 (а.с. 24 (зворотня сторона), т. 1);

23 870, 97 грн. згідно квитанції від 25.05.2016 року № 8462.7950 (а.с. 25, т. 1);

20 000, 00 грн. згідно квитанції від 29.06.2016 року № 7241.9088 (а.с. 25 (звортня сторона), т. 1).

За умовами пункту 4.5. Договору факт здійснення розрахунків за користування приміщенням підтверджується відповідним актом(-ами) (складеними орендодавцем за формою, узгодженою з орендарем), підписаним(ми) сторонами до кінця поточного місяця.

На виконання умов Договору позивачу було надано послуги з оренди приміщення на загальну суму 109 677, 42 грн., у тому числі:

1. відповідачем-1 на суму 65 806, 45 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами здачі-прийняття робіт (надання послуг):

за травень 2016 року від 31.05.2016 року № 9-00000037 на суму 5 806, 45 грн. (а.с. 53, т. 1);

за червень 2016 року від 30.06.2016 року № 9-00000036 на суму 30 000, 00 грн. (а.с. 55, т. 1);

за липень 2016 року від 31.07.2016 року № 9-00000042 на суму 30 000, 00 грн. (а.с. 57, т. 1);

2. відповідачем-2 на суму 43 870, 97 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами здачі-прийняття робіт (надання послуг):

за травень 2016 року від 31.05.2016 року № 4-00000608 на суму 3 870, 97 грн. (а.с. 54, т. 1);

за червень 2016 року від 30.06.2016 року № 4-00000607 на суму 20 000, 00 грн. (а.с. 56, т. 1);

за липень 2016 року від 31.07.2016 року № 4-00000640 на суму 20 000, 00 грн. (а.с. 58, т. 1).

В подальшому, додатковою угодою № 1 до Договору, укладеною 14.08.2016 року, сторони дійшли згоди про дострокове розірвання Договору 15.08.2016 року (а.с. 21, т. 1).

Відповідно до умов, наведених у пункті 3.4. Договору, після закінчення або дострокового припинення дії Договору орендар повертає орендодавцеві приміщення за актом приймання-передачі приміщення (надалі - акт №2).

За актом прийому-передачі № 2 від 15.08.2016 року позивач передав, а відповідачі прийняли приміщення загальною площею 122,7 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22, т. 1).

Пунктом 3.5. Договору сторонами узгоджено, що у разі закінчення, дострокового припинення або зменшення на умовах цього Договору строку оренди, зобов'язання сторін в частині взаємних розрахунків мають бути виконані не пізніше дати підписання акту №2, якщо сторонами не обумовлені інші строки.

Також, відповідно до п. 3.2. Договору після закінчення строку оренди орендна плата та інші платежі, передбачені цим Договором, не нараховуються, окрім випадку не звільнення приміщення орендарем. У цьому випадку орендна плата нараховується у подвійному розмірі до часу фактичного звільнення приміщення орендарем.

У зв'язку з достроковим розірвання Договору позивач звертався до відповідача-1 та відповідача-2 з вимогою повернути йому у термін до 15 календарних днів з дня отримання вимоги на банківський рахунок позивача надлишково сплачені позивачем відповідачам авансовим платежем кошти за останні два місяці дії Договору, півтора з яких позивач не користувався об'єктом оренди; загальна сума за авансовим платежем становить 100 000, 00 грн., що підтверджується листом від 31.08.2016 року № б/н, фіскальними чеками "Укрпошти" №№ 4250, 4251, описами вкладення у цінний лист, рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з відміткою про отримання їх відповідачами 14.09.2016 року (а.с. 26-28, т. 1).

Переглядаючи оскаржуване рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 526 ЦК України встановлює вимогу щодо виконання зобов'язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами частин першої, п'ятої ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За положеннями частин другої, четвертої статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Водночас, згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто, у разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Як встановлено вище, позивач в рахунок оплати орендної плати за два останні місяці строку оренди наперед сплатив на користь відповідачів кошти у загальній сумі 100 000, 00 грн., які за своєю правовою природою у даному випадку є авансом.

Також, судом встановлено, що Договір оренди сторонами розірвано 15.08.2016 року, у вказану дату позивач повернув відповідачам орендоване майно.

Враховуючи відсутність з боку позивача заборгованості з оплати орендної плати за період фактичного користування орендованим майном, на момент розірвання Договору - 15.08.2016 року зобов'язання відповідача-1 та відповідача-2 за послугами оренди залишились невиконаними на суму 75 806, 40 грн. авансового платежу - оплати, внесеної на підставі пункту 4.3.3. Договору за останні два місяці строку оренди (серпень і вересень 2016 року), за вирахуванням сум орендної плати за 15 днів фактичного користування об'єктом оренди до моменту припинення Договору у серпні 2016 року (відповідачем-1 не було надано позивачу послуги з оренди на суму 45 483, 84 грн. (75 806, 40 грн. х 60%), а відповідачем-2 - на суму 30 322, 56 грн. (75 806, 00 грн. х 40%)).

Позивач відповідно до поданої ним позовної заяви заявив до стягнення з відповідачів залишок авансового платежу у розмірі 75 000, 00 грн. (45 000, 00 грн. з відповідача-1 та 30 000, 00 грн. з відповідача-2), вважаючи, що кошти у зазначених сумах утримуються відповідачами безпідставно.

Умовами п. 3.5. Договору сторонами узгоджено, що у разі закінчення, дострокового припинення або зменшення на умовах цього Договору строку оренди, зобов'язання сторін в частині взаємних розрахунків мають бути виконані не пізніше дати підписання акту №2, якщо сторонами не обумовлені інші строки.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою про повернення сплаченого авансового платежу у невикористаній його частині протягом 15 календарних днів з дати отримання вказаної вимоги.

Враховуючи вищевикладені обставини, умови договору, дати отримання відповідачами вимоги про повернення залишку авансу, строк повернення авансової суми у невикористаній її частині - у заявленій до стягнення сумі є таким, що настав.

Доказів повернення грошових коштів у сумі 75 000, 00 грн. відповідачі не надали, доводи позивача щодо наявності у них заборгованості перед позивачем у зазначеній сумі не спростували.

За наведеного, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідачів на користь позивача коштів у сумі 75 000, 00 грн. (з відповідача -1 - 45 000, 00 грн.; з відповідача-2 - 30 000, 00 грн.) та правомірно їх задовольнив.

Утримання відповідачами невикористаної суми передплати/авансу після припинення дії Договору є зловживанням з боку останніх правом в розумінні ст. 13 Цивільного кодексу України, що є несумісним із принципами цивільного законодавства, закріпленими у пункті 6 частини першої ст. 3 цього Кодексу.

Відповідачі не мають належних підстав для ухилення від виконання зумовленого умовами Договору та законодавства обов'язку з повернення невикористаної суми авансу після припинення такого Договору оренди в силу приписів ст.ст. 525, 526 та 629 Цивільного кодексу України, а також ст. 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави (глава 83 "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави") застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз даної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України.

Місцевий господарський суд, встановивши, що між сторонами спору виникли відносини зобов'язального характеру і кошти, які позивач просить стягнути з відповідачів, отримано відповідачами авансом в якості оплати орендної плати за договором найму, тобто за наявності правової підстави (в порядку виконання договірного зобов'язання), - дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування таких коштів у відповідачів в порядку статті 1212 ЦК України.

Застосуванням судом першої інстанції ст. 1212 Цивільного кодексу України при вирішенні спору за основною вимогою є помилковим, оскільки спірна сума є авансом і за характером правовідносин (між сторонами у справі існували договірні відносини і кошти отримані відповідачами відповідно до умов договору, тобто, за наявності правової підстави) не є безпідставно набутою сумою, яка може бути повернута позивачу на підставі саме ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Проте, саме по собі посилання місцевого господарського суду на положення зазначеної статті не може бути підставою для скасування рішення суду в частині позовних вимог про стягнення з відповідачів грошових коштів у загальній сумі 75 000, 00 грн. (з відповідача-1 - 45 000, 00 грн.; з відповідача-2 - 30 000, 00 грн.), оскільки, виходячи з встановлених обставин справи про те, що позивачем здійснено оплату авансом орендної плати, які фактично не були надані відповідачами, а відповідачі утримують вказану попередню оплату в більшому розмірі, ніж вартість наданих послуг за Договором, суд першої інстанції прийняв правомірне рішення про стягнення зазначеної суми.

Переглядаючи оскаржуване рішення апеляційний господарський суд здійснює самостійну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи в межах предмету та підстав позову з урахуванням наступного.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (абзац сьомий пункту 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Так само не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи (абз. 6 п. 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України").

Позивачем, окрім вимоги про стягнення з відповідачів на свою користь коштів у загальній сумі 75 000, 00 грн. (з відповідача-1 - 45 000, 00 грн.; з відповідача-2 - 30 000, 00 грн.), заявлені також вимоги про стягнення з відповідачів на свою користь 3% річних, нарахованих на зазначену суму (з відповідача-1, нарахованих на суму 45 000, 00 грн., - 147, 95 грн.; з відповідача-2, нарахованих на суму 30 000, 00 грн., - 98, 63 грн.) у відповідності до положень ст. 625 Цивільного кодексу України, з приводу яких, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для їх стягнення.

Означені вимоги позивача (щодо стягнення 3% річних) є неправомірними та не можуть бути задоволені судом з огляду на правову природу виникнення основного зобов'язання у відповідачів (повернення суми авансу за Договором), які, в свою чергу, не пов'язані з порушенням останніми грошового зобов'язання. Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що за своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як аванс, не можна розцінювати як грошове зобов'язання відповідачів перед позивачем в розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

Вказане узгоджується з роз'ясненнями, наведеними у п. 5.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що фактичні обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, повно з'ясовані судом першої, однак судом при вирішенні спору допущено помилку у застосуванні до спірних правовідносин норм матеріального права, а саме щодо застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України, оскільки грошові кошти, які просив стягнути позивач, були одержані відповідачами як аванс за договором оренди, відтак, кошти набуто за наявності правової підстави - договору, і спірна сума коштів не може вважатися ані збитками, ані безпідставно набутим майном. Проте, вказане порушення не призвело до прийняття неправильного по суті рішення ні в частині задоволення вимог про стягнення коштів у загальній сумі 75 000, 00 грн., ні в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3% річних.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи відповідачів щодо відсутності підстав для стягнення з них коштів у загальній сумі 75 000, 00 грн. (з відповідача-1 - 45 000, 00 грн.; з відповідача-2 - 30 000, 00 грн.) на підставі спірного Договору (за нормами зобов'язального права), з огляду на відсутність у Договорі положень про повернення сплачених на підставі п. 4.3.3. Договору коштів (умов, порядку, строку).

Згідно з частиною першою ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

З умов п. 4.3.3. Договору вбачається, що спірні кошти сплачені позивачем в рахунок орендної плати за два останні місяці строку оренди, отже фактично є коштами, сплаченими на майбутнє та за відсутності виконаного відповідачами договірного зобов'язання на цю суму - авансом.

Цивільний кодекс України поняття "аванс" трактує у зв'язку з поняттям "завдаток".

Відмінність цих термінів полягає у виконанні забезпечувальної функції: завдаток, на відміну від авансу, забезпечує виконання зобов'язання і у разі порушення зобов'язання з вини боржника залишається у кредитора; аванс є сплатою в рахунок майбутніх платежів за договором, якщо ж зобов'язання за договором не виконане (товар не переданий, послуга не надана тощо), то переданий аванс підлягає поверненню. Також, на відміну від завдатку, аванс не вимагає прямої вказівки на нього в договорі.

Судом встановлено, що позивач не користувався об'єктом оренди з 16 серпня 2016 року та у вересні 2016 року у зв'язку з розірванням 15.08.2016 року Договору, однак здійснив авансовий платіж за користування приміщенням за вказаний період; відповідачами у вказаний період не надавалося позивачу права користування спірним приміщенням, а отже не виконувався обов'язок за спірним Договором, відповідачі зобов'язані повернути позивачу отриманий від нього аванс у невикористаній сумі; у даному випадку підстави для оплати позивачем та отримання відповідачами плати за користування приміщенням відсутні. У разі невиконання зобов'язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Відсутність у Договорі порядку повернення сплаченої суми авансу не є підставою для його утримання та набуття відповідачами.

Також, апеляційний господарський суд відхиляє посилання відповідачів на відсутність у Договорі строків повернення авансового платежу, оскільки п. 3.5. Договору встановлено, що у випадку припинення договору розрахунки між сторонами мають бути проведені до повернення орендарем приміщення за актом приймання-передачі. Окрім того, судом встановлено, що позивач звертався до відповідачів з вимогою про повернення сплаченої та не використаної суми авансу, якою встановлювався строк повернення авансу.

Відносно посилання відповідачів на зарахування спірної суми в якості погашення заборгованості позивача за комунальні послуги та електроенергію апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої пункту 4.3.1. Договору оренди оплата або відшкодування витрат на оплату комунальних платежів здійснюється орендарем окремо не пізніше 10-го числа кожного місяця за попередній місяць оренди.

Як зазначено вище, сума, оплата якої передбачена п. 4.3.3. Договору, не є завдатком та не забезпечує виконання зобов'язань за Договором, її сплата передбачена в рахунок орендної плати, умови про можливість зарахування цієї суми в рахунок платежів за комунальні послуги Договір не містить.

За приписами статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, для вчинення якого достатньо заяви однієї сторони.

Проте, в матеріалах справи відсутні жодні докази звернення відповідачів до позивача з відповідною заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог.

За викладеного, апеляційний господарський суд у спірних правовідносинах не вбачає обставин, за яких законодавець передбачає можливість припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє посилання відповідачів на відсутність у позивача, як у фізичної особи-підприємця, права вимоги до відповідачів, оскільки підприємницька діяльність позивача була припинена 28.09.2016 року та поновлена 09.11.2016 року.

Зміна статусу однієї й тієї ж самої особи - позивача, як фізичної особи-підприємця, та як фізичної особи, не є підставою для припинення прав і обов'язків позивача за укладеними ним договорами.

Однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 4 грудня 2013 року по справі 6-125цс13).

Як на дату звернення з позовом, так і на дату прийняття місцевим господарським судом оскаржуваного рішення у справі, позивач мав статус підприємця, а припинення цього статусу 28.09.2016 року та подальше поновлення 09.11.2016 року, не має визначального значення.

Вказаним відхиляються і доводи відповідачів щодо відсутності у адвоката Князєва Г.М. повноважень на представництво інтересів позивача.

Апеляційний господарський суд відхиляє доводи відповідача-1 щодо розгляду справи у суді першої інстанції без його участі, оскільки неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому за належною адресою.

Так, суд першої інстанції повідомляв належним чином відповідача-1 про час та місце призначених судових засідань у справі, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення відповідачу-1 поштового відправлення, яким цій особі направлена в копії ухвала господарського суду про порушення провадження у справі (а.с. 33, т. 1), направлення відповідачу-1 ухвал про відкладення розгляду справи підтверджується штампами господарського суду Дніпропетровської області на зворотній стороні відповідних ухвал суду.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на оплату послуг адвоката у сумі 5 000, 00 грн., оскільки позивачем не надано належних доказів фактичного понесення позивачем витрат на оплату послуг адвоката у зазначений сумі саме за надання правової допомоги у даній справі - наявна в матеріалах справи квитанція до прибуткового касового ордеру не містить посилання, за які послуги здійснено оплату адвокату, оскільки договір про надання правової допомоги та здійснення представництва від 15.09.2016 року передбачає здійснення представництва не лише в судах України, але і інших установах (нотаріальних конторах, відділах запису актів громадського стану, бюро технічної інвентаризації, а також у всіх організаціях і закладах державної і виконавчої влади, здійснюючи всі необхідні заходи в інтересах клієнта, в тому числі з правом витребування і одержання необхідних документів, в тому числі пов'язаних з оформленням спадщини, подачі таких документів від свого імені).

З огляду на встановлені вище обставини справи та наведені вище положення законодавства, апеляційні скарги відповідача-1 та відповідача-2 на оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі задоволенню не підлягають, рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін.

Судові витрати за подання апеляційних скарг у відповідності до ст. 49 ГПК України відносяться на відповідачів у сплачених кожним з них сумах.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2016 року у справі № 904/8503/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2016 року у справі № 904/8503/16 залишити без змін.

Повна постанова складена 27.02.2017 року.

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя А.Є. Чередко