ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2017 року Справа № 904/9610/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чус О.В. - (доповідача),

суддів: Науменко І.М., Широбокова Л.П.

Секретар судового засідання: Ковзиков В.Ю.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №0111/16 від 01.10.2016 р., представник;

від позивача: ОСОБА_2І, довіреність №0110/16 від 01.10.2016 р., представник;

представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.16р. у справі №904/9610/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю спеціалізована монтажна компанія "МЕХАНОМОНТАЖ", м.Кривий Ріг,

до приватного акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ", м.Кривий Ріг,

про стягнення заборгованості за договором №КЗГО/246-15П від 13.08.2015р. (на придбання сировинних, паливно-енергетичних або матеріально-технічних ресурсів),

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.16р. у справі №904/9610/16 (суддя Петренко І.В.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Криворізький завод гірничого обладнання" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована монтажна компанія "Механомонтаж" 461204,00грн. основного боргу; 32966,05грн. пені; 12828,00грн. трьох відсотків річних; 25532,16грн. інфляційних втрат; 7988,04грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням господарського суду, відповідач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права, з наданням переваги доказам та доводам позивача, місцевим судом не в повному обсязі було зясовано обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, не було взято до уваги обґрунтовані заперечення (відзиву) відповідача. Неправильно та неповно досліджено докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставини справи.

В апеляційній скарзі відповідач зауважує, зокрема, на те, що у спірних видаткових накладних та рахунках відсутні посилання на виконання якої (яких) саме специфікації надавалися ресурси. Отже, на думку відповідача, неможливо встановити (ідентифікувати), що вказані рахунки стосується саме специфікацій №1 та №2 до договору. Крім того, за твердженням відповідача накладна №РН-0000005 від 18.09.2015 та рахунок №СФ-0000044 від 18.09.2015 у сумі 149232,00грн. стосується зокрема поставки "втулки бронзової 3519.03.06.004.К на суму 39200,00грн." (№4 рахунку та видаткової накладної), однак в жодній із укладених між сторонами специфікацій не йдеться про поставку "втулок бронзових".

Як зазначено скаржником, доказів направлення на адресу Відповідача сертифікату або паспорту якості Ресурсів Постачальника або виробника (у випадку, якщо Постачальник не є виробником), акт прийому-передачі ресурсів, не надано, хоча згідно пункту 10.3 Договору, все листування, пересилання документів, повідомлень, заяв і претензій, пов'язаних з виконанням цього Договору або витікаючи з нього, повинні направлятися Сторонами безпосередньо на адреси один одного, зазначені в цьому Договорі, згідно з термінами та порядком, встановленим чинним законодавством та Договором.

За твердженням скаржника факт того, що Позивач не надав Відповідачу всі документи, передбачені пунктом 6.4 Договору та визначені частиною 2 статті 662 Цивільного кодексу України, свідчить про те, позивач виконав свої зобов'язання за договором неналежним чином, що відповідно позбавляє його правових підстав вимагати від відповідача оплати за поставлені Ресурси та відповідно нараховувати штрафні санкції за порушення терміну оплати Ресурсів.

Отже, з врахуванням договірних правовідносин, які виникли у сторін на підставі укладеного договору, в контексті положень статей 6, 11, 509, 526,538 627, 628 Цивільного кодексу України та положень статей 193, 220, 265 Господарського кодексу України, у позивача взагалі не настав момент права вимоги від відповідача виконання зобов'язання, так як зобов'язання Постачальника (позивача по справі) з поставки Ресурсів не вважаються виконаними (в контексті положень пункту 6.5 Договору) до надання документів, зазначених у пункту 6.4 Договору, а звідси і відсутні підстави права вимоги оплати за зобов'язанням.

Враховуючи вищевикладене, заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості за договором поставки (як зазначено позивачем) не є заборгованістю в розумінні статей 220, 221 Господарського кодексу України.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи та перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.08.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована монтажна компанія "Механомонтаж" (позивач, постачальник) та приватним акціонерним підприємством "Криворізький завод гірничого обладнання" (відповідач) укладено договір №КЗГО/246-15П (на придбання сировинних, паливно-енергетичних або матеріально-технічних ресурсів).

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору, постачальник зобов'язується передати, а покупець - прийняти та оплатити матеріали ТМЦ на умовах, передбачених цим договором.

Пунктом 2.1 договору визначено, що кількість, номенклатура ресурсів вказується у специфікаціях, які є невід'ємною частиною.

Відповідно до пункту 2.3 договору якість, упаковка і маркування Ресурсів повинні відповідати нормам, визначеним сертифікатами виробника, діючими стандартами (ТУ, ГОСТ) для даного виду Ресурсів, а також спеціальним технічним вимогам, якщо такі встановлені угодою сторін, відображеною в Специфікаціях.

Згідно пункту 2.4 договору, гарантія відповідності Ресурсів вимогам п.2.3 підтверджується сертифікатом або паспортом якості Постачальника або виробника (у випадку, якщо Постачальник не є виробником), які направляються Покупцеві на кожну партію постачання Ресурсів.

Пунктом 6.4 договору встановлюється обов'язок Постачальника надати Покупцю до початку приймання Ресурсів оригінали наступних документів:

1. рахунок на оплату Ресурсів;

2. транспортні та супровідні документи;

3. сертифікат або паспорт якості Постачальника або виробника (у випадку, якщо постачальник не є виробником);

4. упаковочні документи;

5. сертифікат санітарно-гігієнічного висновку і сертифікат радіологічної безпеки (у передбачених законодавством випадках);

6. акт прийому-передачі ресурсів (у 2-х примірниках), оформленні з боку Постачальника.

Відповідно до пункту 6.5 договору зобов'язання Постачальника з поставки Ресурсів не вважаються виконаними до надання документів, зазначених у пункті 6.4 Договору.

Відповідно до пункту 6.6 договору у разі постачання ресурсів, що не відповідають умовам договору (за якістю, номенклатурою, упаковкою) або супровідним документам, а також ресурсів, пошкоджених внаслідок невідповідної упаковки і/або маркування, порушення правил транспортування (при доставці транспортними засобами постачальника або перевізника за договором постачальником), ресурси приймаються покупцем на зберігання.

Між сторонами підписано специфікацію №1 від 13.08.2015 та №2 від 03.09.2015 та визначено умови оплати протягом 60 календарних днів з моменту підписання специфікацій та заявки на поставку.

На виконання умов укладеного між сторонами договору позивач поставив відповідачу ресурси на загальну суму 501204,00грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: видаткова накладна №РН-0000002 від 27.08.2015 на суму 132480,00грн.; видаткова накладна №РН-0000003 від 04.09.2015 на суму 22080,00грн.; видаткова накладна №РН-0000004 від 11.09.2015 на суму 96912,00грн.; видаткова накладна №РН-0000005 від 18.09.2015 на суму 149232,00грн.; видаткова накладна №РН-0000006 від 25.09.2015 на суму 47700,00грн.; видаткова накладна №РН-0000007 від 02.10.2015 на суму 52800,00грн.

Відповідачем здійснено частковий розрахунок за поставлений товар, а саме у розмірі 40000,00грн. Тобто, заборгованість відповідача перед позивачем склала 461204,00грн., що стало підставою звернення позивача до суду з позовною заявою.

Господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 461204,00грн., слід визнати обґрунтованими, документально доведеними, такими, що не суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, факт отримання відповідачем товару підтверджується матеріалами справи, а саме видатковими накладними, які підписані та скріплені печатками підприємств-сторін; відповідачем отримано ресурси без заперечень та зауважень, що також підтверджується підписанням видаткових накладних, довіреностей на отримання товарних цінностей.

Строк оплати товару отриманого за видатковими накладними №РН-0000002 від 27.08.2015, №РН-0000003 від 04.09.2015, №РН-0000004 від 11.09.2015, №РН-0000005 від 18.09.2015, №РН-0000006 від 25.09.2015, №РН-0000007 від 02.10.2015 є таким, що настав.

Доводи відповідача відносно того, що у спірних видаткових накладних та рахунках відсутні посилання на виконання якої (яких) саме специфікації надавалися ресурси, правомірно та обґрунтовано спростовано висновками суду першої інстанції, оскільки поставка ресурсів здійснено в період дії спірного договору, ресурси отримані відповідачем від позивача відносяться до однієї групи товарів за своїм призначенням.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України.

Доводи відповідача з приводу того, що строк оплати не настав, у звязку з ненаданням позивачем всі документи, передбачені п. 6.4 Договору та ч. 2 ст.662 ЦК України, спростовуються наступним.

Згідно ст. 666 Цивільного кодексу України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Відповідач з часу отримання товару не скористався передбаченим нормами ст. 666 Цивільного кодексу України правом встановити продавцю строк для передачі необхідних документів.

Доказів відмови від договору та повернення товару відповідачем не надано.

Враховуючи всі зазначені вище обставини в сукупності, господарський суд дійшов висновку, що продукція була прийнята саме в дати вказані у видаткових накладних та не вбачає відкладальних умов для здійснення оплати за ресурси із застосування частини 3 статті 221 Господарського кодексу України..

Також, господарський суд дослідивши письмові докази у їх сукупності та надавши їм відповідну оцінку, дійшов правильних та обґрунтованих висновків про те, що вчинення відповідачем часткової оплати за поставлений товар, підтверджує досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов в цій частині поставки за договором та підтверджує його отримання.

За відсутності доказів повної оплати отриманого товару висновок господарського суду про стягнення заборгованості є обґрунтованим.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що за невиконання або неналежне виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Пунктом 7.2 договору визначено, що у разі порушення більш ніж на 10 календарних днів терміну оплати ресурсів, покупець сплачує пеню в розмірі 0,04% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідному періоді.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена вказаною нормою, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Так судом першої інстанції було зроблено перерахунок заявлених до стягнення суми пені, задоволено останньою у розмірі 32966,05грн., та щодо стягнення суми інфляційних втрат задоволено у розмірі 25532,16грн. Заявлену до стягнення суму трьох відсотків річних у розмірі 12 828 грн. визнано вірною, а вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Здійснюючи судовий розгляд справи, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача суми пені у розмірі 32966,05грн. та суми інфляційних втрат у розмірі 25532,16грн.

Стосовно задоволення позовних вимог в частині стягнення суму трьох відсотків річних необхідно зазначити наступне.

Як вбачається з розрахунку позивача, з яким погодився суд першої інстанції, заявником не було враховано фактичну кількість днів саме у 2016 році, оскільки даний рік є високосним, отже кількість днів у році становить 366, а не 365, як зазначено позивачем при обчисленні розміру трьох відсотків річних. Так, при здійсненні перевірки розрахунку суму трьох відсотків річних, вказане господарським судом залишено поза увагою.

У звязку з чим сума трьох відсотків річних складатиме 12787,91 грн.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Враховуючи вищевикладене, рішення господарського суду підлягає зміні, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.16р. у справі №904/9610/16 змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована монтажна компанія "Механомонтаж" 461204,00грн. основного боргу; 32966,05грн. пені; 12787,91 грн. трьох відсотків річних; 25532,16грн. інфляційних втрат; 7987, 36 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Видати наказ».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Спеціалізована монтажна компанія "Механомонтаж" на користь приватного акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ" судовий збір за розгляд апеляційної скарги 565, 02 грн.

Виконання цієї постанови покласти на господарський суд Дніпропетровської області.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 20.02.2017 року.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Науменко

Суддя Л.П. Широбокова