РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2017Справа №910/22816/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Данко»
простягнення 41924 грн. 54 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю б/н від 01.09.2016;

від відповідача: Медведев Є.В. - представник за довіреністю б/н від 20.10.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

13.12.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко» про стягнення 41924 грн. 54 коп., з яких 22350 грн. 50 коп. основного боргу, 8016 грн. 79 коп. пені, 1564 грн. 54 коп. штрафу, 7847 грн. 78 коп. 36% річних та 2144 грн. 93 коп. інфляційних втрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору поставки № 239 від 04.10.2013 не у повному обсязі здійснив оплату товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 22350 грн. 50 коп. Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 8016 грн. 79 коп. за період з 10.12.2015 по 30.11.2016, штраф у розмірі 1564 грн. 54 коп., 36% річних у розмірі 7847 грн. 78 коп. за період з 10.12.2015 по 30.11.2016 та інфляційні втрати у розмірі 2144 грн. 93 коп. за період з січня 2016 року по жовтень 2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2016 порушено провадження у справі № 910/22816/16; розгляд справи призначено на 10.01.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2017, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 24.01.2017.

24.01.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що строк дії Договору поставки № 239 від 04.10.2013 закінчився 31.12.2013, та будь-яких додаткових угод щодо продовження строку йог дії між сторонами не укладалось. Таким чином, поставка товару після закінчення строку дії вказаного договору поставки відбувалась не на умовах Договору поставки № 239 від 04.10.2013, з огляду на що строк здійснення відповідачем оплати за поставлений товар повинен визначатися з урахуванням положень ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України (зокрема позивач повинен був зазначати у видаткових накладних чи рахунках на оплату строки здійснення відповідачем оплат). При цьому, у відзиві відповідач не заперечив факту поставки позивачем товару на суму 80534 грн. 50 коп. за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014, однак зазначив, що позивачем не надано суду належних доказів отримання відповідачем товару за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014, а саме не надано довіреності встановленої форми, а з довіреності № 320 від 19.08.2014 (копія долучена позивачем до позовної заяви) вбачається, що вона видана представнику відповідача для отримання товару за рахунком № 463 від 28.07.2014, а не за видатковою накладною 288 від 19.08.2014, та кількість товару, зазначений у накладній та довіреності, не співпадають. Крім того, відповідач зазначив, що на довіреності № 320 від 19.08.2014 відсутній зразок підпису представника відповідача, а на товарно-транспортній накладній № 271 від 19.08.2014 відсутня печатка Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко».

У судовому засіданні 24.01.2017, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 10.02.2017.

09.02.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивач зазначив, що заборгованість у розмірі 22350 грн. 50 коп. виникла у зв'язку з неповною оплатою відповідачем товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на загальну суму 80534 грн. 50 коп. Позивач вказав на те, що при поставці товару за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014, відповідачу було виставлено рахунок № 261 від 18.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп., в якому зазначено, що підставою поставки є Договір поставки № 239 від 04.10.2013. При цьому, відповідачем було частково здійснено оплати товару, поставленого за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на загальну суму 80534 грн. 50 коп., з посиланням у призначенні платежу саме на рахунок № 261 від 18.08.2014. Крім того, позивач зазначив, що у 2014 році позивач поставляв відповідачу товар, та у підставі поставки вказував саме Договір поставки № 239 від 04.10.2013, а відповідач приймав та оплачував товар з посиланням на рахунки, в яких містилось посилання на Договір поставки № 239 від 04.10.2013, у зв'язку з чим, на думку позивача, строк дії вказаного договору було продовжено на 2014 рік. Крім того, позивач вказав на безпідставність тверджень відповідача щодо відсутності доказів поставки товару за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на загальну суму 80534 грн. 50 коп., оскільки відповідачем були здійснені часткові оплати товару, поставленого за вказаною видатковою накладною (з посиланням на рахунок № 261 від 18.08.2014), що свідчить про факт здійснення відповідної господарської операції з поставки товару.

При цьому, позивач зазначив, що за неточності, вказані у довіреності № 320 від 18.08.2014 (щодо кількості товару, тощо) несе саме відповідач, а відсутність довіреності (належним чином оформленої довіреності) за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

10.02.2017 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому позивач просив суд витребувати у відповідача Договір поставки № 239 від 04.10.2013, всі зміни та доповнення до нього, заперечення відповідача про отримання ТМЦ (палива) від позивача у 2014 році не за вказаним договором з доказами їх направлення та вручення відповідачу, заяви про розірвання, зміну чи припинення Договору поставки № 239 від 04.10.2013 у 2014 році з доказами їх направлення та вручення, повідомлення про відсутність повноважень у представників відповідача на отримання ТМЦ від позивача у 2013-2014 роках з доказами направлення та вручення позивачу; рахунки та видаткові накладні за 2013 - 2014 роки; книгу реєстрації виданих довіреностей відповідача з даними про отримання від позивача товарно-матеріальних цінностей за період з 2013 - 2014 роки; роздруковані дані бухгалтерського обліку системи 1С або іншої системи обліку: оборотно-сальдову відомість з розкриттям інформації по рахунках 20 (субрахунок 203), 63 (постачання матеріалів, послуг, розрахунки з контрагентами) стосовно господарських відносин з позивачем за 2013 - 2015 роки.

Розглянувши в судовому засіданні 10.02.2017 клопотання позивача про витребування доказів, суд відмовив в його задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю.

Так, за змістом ст. 38 ГПК України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується, обставини, що перешкоджають його наданню, підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація, обставини, які може підтвердити цей доказ.

Однак, позивачем у клопотанні про витребування доказів не обґрунтовано, що відповідач взагалі має будь-які додаткові угоди, тощо, якими вносились зміни та доповнення до Договору поставки № 239 від 04.10.2013, заперечення відповідача про отримання ТМЦ (палива) від позивача у 2014 році не за вказаним договором з доказами їх направлення та вручення відповідачу, заяви про розірвання, зміну чи припинення Договору поставки № 239 від 04.10.2013 у 2014 році з доказами їх направлення та вручення, повідомлення про відсутність повноважень у представників відповідача на отримання ТМЦ від позивача у 2013-2014 роках з доказами направлення та вручення позивачу.

При цьому, позивачем не обґрунтовано підстав, що вказані документи має відповідач, та наявність вказаних документів у відповідача є лише припущенням.

Крім того, копію Договору поставки № 239 від 04.10.2013, рахунків та видаткових накладних за 2013 - 2014 роки було долучено позивачем самостійно до матеріалів справи.

Так само, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача в частині витребування роздрукованих даних бухгалтерського обліку системи 1С або іншої системи обліку: оборотно-сальдову відомість з розкриттям інформації по рахунках 20 (субрахунок 203), 63 (постачання матеріалів, послуг, розрахунки з контрагентами) стосовно господарських відносин з позивачем за 2013 - 2015 роки, оскільки в матеріалах справи є належні та достатні докази (видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, тощо), що підтверджують факт виникнення між сторонами господарських правовідносин, та вказані документи, які позивач просить суд витребувати у відповідача, не є належними та допустимими доказами, які можуть підтверджувати обставини, що входять до предмету доказування у справі, зокрема обставини виникнення між сторонами господарський зобов'язань щодо поставки товару.

Представник позивача у судовому засіданні 10.02.2017 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.02.2017 надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 10.02.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

04.10.2013 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Данко» (покупець) укладено Договір поставки № 239, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується в порядку і строки, встановлені договором або додатковими домовленостями, передати у власність покупця товар у певній кількості, який відповідає якості і за погодженою ціною, а останній - прийняти товар та сплатити його на умовах, визначених у даному договорі або у додатках до нього.

Відповідно до п. 1.2 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 предметом поставки за цим договором можуть бути паливо-мастильні матеріали: дизельне паливо, бензини марок А-80, А-92, А-95, оливи, мастила, тощо; бетон та вироби з бетону та залізобетону, сипучі будівельні матеріали (пісок, щебінь, цемент, керамзит, відсів, тощо).

Згідно з п. 1.3 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 номенклатура товару, що поставляється, ціна обумовлюються сторонами або в цьому договорі або додатках до цього договору, або у видаткових накладних, які прирівнюються сторонами до специфікації в розумінні вимог Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 1.4 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 загальна вартість договору складається із загальної вартості поставленого товару в період дії договору.

Відповідно до п. 3.4 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 у випадку наявності заборгованості по оплаті поставленого товару в рамках дії цього договору зі сторони покупця, постачальник зараховує грошові кошти, отримані в рамках договору, незалежно від призначення платежу першочергово на погашення наявності заборгованості по договору і оплату штрафних санкцій (відповідно до п. 6.1 договору), залишок зараховується в рахунок оплати погодженої сторонами партії товару.

Згідно з п. 5.1.2 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 товар вважається переданий постачальником і прийнятий покупцем по кількості відповідно до видаткових накладних (товарно-транспортних накладних та/або актів приймання-передачі) на товар.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

З аналізу Договору поставки № 239 від 04.10.2013 вбачається, що він є рамковим договором, тобто таким, що укладений з метою багаторазового застосування, який містить загальні умови поставки товару постачальником, та при цьому погодження істотних умов (найменування товару, кількість, вартість, строків поставки, тощо) кожного окремого зобов'язання з поставки товару погоджується сторонами шляхом укладення відповідних видаткових накладних.

Так, позивачем долучено до матеріалів справи копії видаткових накладних за період з 05.10.2013 по 26.12.2013, копії відповідних рахунків, які були виставлені позивачем для здійснення відповідачем оплат товару, поставленого у період з 05.10.2013 по 26.12.2013, та копії платіжних доручень, з яких вбачається, що при здійсненні оплат відповідач посилався на виставлені позивачем рахунки на оплату.

При цьому, між сторонами відсутній спір щодо поставки товару за період з 05.10.2013 по 26.12.2013.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач не у повному обсязі здійснив оплату товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 22350 грн. 50 коп. Крім того, позивачем у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 8016 грн. 79 коп. за період з 10.12.2015 по 30.11.2016, штраф у розмірі 1564 грн. 54 коп., 36% річних у розмірі 7847 грн. 78 коп. за період з 10.12.2015 по 30.11.2016 та інфляційні втрати у розмірі 2144 грн. 93 коп. за період з січня 2016 року по жовтень 2016 року.

Судом встановлено, що у період з 14.01.2014 по 19.08.2014 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 652201 грн. 00 коп., що підтверджується видатковими накладними № 53 від 14.01.2014 на суму 64792 грн. 00 коп., № 108 від 20.01.2014 на суму 49185 грн. 50 коп., № 140 від 23.01.2014 на суму 45186 грн. 25 коп., № 167 від 28.01.2014 на суму 49996 грн. 25 коп., № 26 від 04.02.2014 на суму 51347 грн. 50 коп., № 56 від 08.02.2014 на суму 45919 грн. 00 коп., № 340 від 18.07.2014 на суму 65880 грн. 00 коп., № 513 від 29.07.2014 на суму 97544 грн. 00 коп., № 114 від 08.08.2014 на суму 101816 грн. 00 коп., № 288 від 19.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп., копії яких долучено позивачем до позовної заяви (вказані накладні підписані представниками позивача і відповідача та на них міститься відбиток печатки позивача).

Позивачем долучено до матеріалів справи копії відповідних рахунків на оплату, які були виставлені позивачем для здійснення відповідачем оплат, та копії товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів.

При цьому, відповідно до п. 8.1 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 даний договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє по 31.12.2013, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання.

Будь-яких умов щодо автоматичного продовження строку дії вказаного договору Договір поставки № 239 від 04.10.2013 не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно з ч. 7 ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

24.01.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що строк дії Договору поставки № 239 від 04.10.2013 закінчився 31.12.2013, та будь-яких додаткових угод щодо продовження строку його дії між сторонами не укладалось.

За таких обставин, враховуючи, що відповідно до п. 8.1 договору, строк його дії встановлено по 31.12.2013, а доказів укладення сторонами будь-яких угод щодо продовження строку дії Договору поставки № 239 від 04.10.2013 сторонами суду не надано, суд дійшов висновку, що строк дії вказаного договору закінчився 31.12.2013.

Разом з тим, судом встановлено, що у видаткових накладних № 53 від 14.01.2014 на суму 64792 грн. 00 коп., № 108 від 20.01.2014 на суму 49185 грн. 50 коп., № 140 від 23.01.2014 на суму 45186 грн. 25 коп., № 167 від 28.01.2014 на суму 49996 грн. 25 коп., № 26 від 04.02.2014 на суму 51347 грн. 50 коп., № 56 від 08.02.2014 на суму 45919 грн. 00 коп., № 340 від 18.07.2014 на суму 65880 грн. 00 коп., № 513 від 29.07.2014 на суму 97544 грн. 00 коп., № 114 від 08.08.2014 на суму 101816 грн. 00 коп., № 288 від 19.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп. міститься посилання на Договір поставки № 239 від 04.10.2013 (підстава поставки).

При цьому, відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини 1 статті 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як встановлено судом, строк дії Договору поставки № 239 від 04.10.2013 закінчився 31.12.2013, та сторонами не надано доказів існування будь-якого іншого договору (зокрема, у формі єдиного документу) у спірний період (2014 рік).

Судом встановлено, що вказані видаткові накладні (за 2014 рік) містять найменування товару, його кількість, вартість та посилання на Договір поставки № 239 від 04.10.2013 (який, зокрема, містить умови щодо строку оплати, відповідальності), у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов поставок щодо кожної окремої партії товару (в кожній видатковій накладній) шляхом укладення договору поставки у спрощений спосіб відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України шляхом підписання видаткової накладної (яка, по суті у даному випадку є договором поставки), враховуючи встановлений судом факт щодо відсутності у спірний період будь-якого іншого договору (зокрема, у формі єдиного документу).

При цьому, підписуючи видаткову накладну (у даних відносинах - договір), яка містить посилання на Договір поставки № 239 від 04.10.2013, сторони, по суті, погоджують, що при здійсненні поставки за конкретною видатковою накладною вони керуються умовами, які містить Договір поставки № 239 від 04.10.2013 (в тому числі щодо строку оплати, відповідальності за невиконання зобов'язання).

Таким чином, видаткова накладна є формою договору поставки, укладеного у спрощений спосіб, який за своєю правовою природою є реальним договором, так як момент його укладення співпадає з моментом його виконання (в частині зобов'язань продавця), та одночасно видаткова накладна є документом, який підтверджує факт передачі товару продавцем та отримання товару покупцем.

Таким чином, враховуючи, що строк дії Договору поставки № 239 від 04.10.2013 закінчився 31.12.2013, а сторонами не надано доказів існування будь-якого іншого договору (зокрема, у формі єдиного документу) у вказаний період (з 14.01.2014 по 19.08.2014), беручи до уваги, що у всіх вказаних видаткових накладних за період з 14.01.2014 по 19.08.2014 міститься посилання на Договір поставки № 239 від 04.10.2013, суд дійшов висновку, що сторони дійшли згоди, що поставка товару за вказаними накладними здійснюється на умовах, визначених у Договорі поставки № 239 від 04.10.2013 (зокрема, щодо строків оплати відповідачем товару, тощо).

З огляду на викладене, суд вважає необгрунтованими твердження відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, що поставка товару після закінчення строку дії вказаного договору поставки відбувалась не на умовах Договору поставки № 239 від 04.10.2013, та строк здійснення відповідачем оплати за поставлений товар повинен визначатися з урахуванням положень ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України.

Суд зазначає, що між сторонами відсутній спір щодо факту здійснення позивачем поставки товару за видатковими накладними № 53 від 14.01.2014 на суму 64792 грн. 00 коп., № 108 від 20.01.2014 на суму 49185 грн. 50 коп., № 140 від 23.01.2014 на суму 45186 грн. 25 коп., № 167 від 28.01.2014 на суму 49996 грн. 25 коп., № 26 від 04.02.2014 на суму 51347 грн. 50 коп., № 56 від 08.02.2014 на суму 45919 грн. 00 коп., № 340 від 18.07.2014 на суму 65880 грн. 00 коп., № 513 від 29.07.2014 на суму 97544 грн. 00 коп., № 114 від 08.08.2014 на суму 101816 грн. 00 коп.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що позивачем не надано суду належних доказів отримання відповідачем товару за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014, а саме не надано довіреності встановленої форми, а з довіреності № 320 від 19.08.2014 (копія долучена позивачем до позовної заяви) вбачається, що вона видана представнику відповідача для отримання товару за рахунком № 463 від 28.07.2014, а не за видатковою накладною 288 від 19.08.2014, та кількість товару, зазначена у накладній та довіреності, не співпадають. Крім того, відповідач зазначив, що на довіреності № 320 від 19.08.2014 відсутній зразок підпису представника відповідача, а на товарно-транспортній накладній № 271 від 19.08.2014 відсутня печатка Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко».

09.02.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких позивач зазначив, що при поставці товару за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014, відповідачу було виставлено рахунок № 261 від 18.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп., в якому зазначено, що підставою поставки є Договір поставки № 239 від 04.10.2013. При цьому, відповідачем було частково здійснено оплату товару, поставленого за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на загальну суму 80534 грн. 50 коп., з посиланням у призначенні платежу саме на рахунок № 261 від 18.08.2014. Крім того, позивач вказав на безпідставність тверджень відповідача щодо відсутності доказів поставки товару за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на загальну суму 80534 грн. 50 коп., оскільки відповідачем були здійснені часткові оплати товару, поставленого за вказаною видатковою накладною (з посиланням на рахунок № 261 від 18.08.2014), що свідчить про факт здійснення відповідної господарської операції з поставки товару.

Так, позивачем долучено до позовної заяви копію видаткової накладної № 288 від 19.08.2014 на поставку товару (дизельного пального), кількістю 5405,000 літрів, на суму 80534 грн. 50 коп., в якій міститься посилання на Договір поставки № 239 від 04.10.2013 (підстава поставки).

Вказана видаткова накладна № 288 від 19.08.2014 підписана представником позивача та скріплена печаткою позивача, і на ній міститься підпис особи у графі «одержувач».

При цьому, позивачем долучено до позовної заяви копію товарно-транспортної накладної на відпуск відповідачу нафтопродуктів (нафти) № 271 від 19.08.2014 про поставку товару кількістю 5405,000 літрів.

Вказана товарно-транспортна накладна підписана представником позивача та скріплена печаткою позивача і у графі «вантаж одержав» міститься підпис та ініціали особи, яка отримала товар, - ОСОБА_5

При цьому, у товарно-транспортній накладній на відпуск відповідачу нафтопродуктів (нафти) № 271 від 19.08.2014 міститься посилання на довіреність № 320 від 19.08.2014.

З вказаної довіреності (копія долучена позивачем до позовної заяви) вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Данко» уповноважує ОСОБА_5 на отримання від ФОП ОСОБА_1 цінностей за рахунком-фактурою № 463 від 28.07.2014 (дизтопливо, кількістю 6000 літрів); зразок підпису ОСОБА_5 у вказаній довіреності відсутній.

При цьому, з рахунку № 463 від 28.07.2014 (копія долучена позивачем до матеріалів справи 09.02.2017) вбачається, що він виставлений на оплату товару кількістю 7120,000 літрів на загальну суму 97544 грн. 00 коп., тобто на оплату товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № 513 від 29.07.2014 на суму 97544 грн. 00 коп. (з огляду на зазначені у вказаній видатковій накладній кількість товару та його вартість).

Разом з тим, позивачем долучено до матеріалів справи копію довіреності № 304 від 28.07.2014, виданої відповідачем, та якою уповноважено представника відповідача ОСОБА_6 на отримання товару, поставленого позивачем за рахунком № 463 від 28.07.2014.

Таким чином, в матеріалах справи наявні дві довіреності (№ 320 від 19.08.2014 та № 304 від 28.07.2014), якими уповноважено представників відповідача отримати товар за одним і тим самим рахунком (№ 463 від 28.07.2014).

З огляду на те, що рахунок № 463 від 28.07.2014 виставлений на суму 97544 грн. 00 коп. та поставка товару на вказану суму була здійснена позивачем на підставі видаткової накладної № 513 від 29.07.2014 на суму 97544 грн. 00 коп., та обсяг товару (літрів) відповідає зазначеним у вказаному рахунку, накладній та довіреності № 304 від 28.07.2014, суд дійшов висновку, що для отримання товару за видатковою накладною №513 від 29.07.2014 (за рахунком № 463 від 28.07.2014) відповідачем було видано представнику довіреність № 304 від 28.07.2014.

Факт отримання товару за видатковою накладною № 513 від 29.07.2014 (за рахунком № 463 від 28.07.2014) відповідачем у відзиві на позовну заяву та у судових засіданнях не заперечувався.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем помилково було зазначено у довіреності № 320 від 19.08.2014, що представник відповідача ОСОБА_5 уповноважений на отримання товару (цінностей) за рахунком № 463 від 28.07.2014, оскільки товар за вказаним рахунком станом на дату виписання відповідачем довіреності № 320 від 19.08.2014 вже було отримано та оплачено відповідачем 07.08.2014, що підтверджується платіжним дорученням № 314 від 07.08.2014 на суму 97544 грн. 00 коп. (призначення платежу - за дизельне паливо згідно з рахунком № 463 від 28.07.2014).

При цьому, позивачем долучено до матеріалів справи копію рахунку № 261 від 18.08.2014, виставленого позивачем для здійснення відповідачем оплати товару кількістю 5405,000 літрів на суму 80534 грн. 50 коп., тобто на суму товару, вказаного у видатковій накладній № 288 від 19.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп. та у товарно-транспортній накладній № 271 від 19.08.2014.

Суд погоджується з твердженнями відповідача, що в матеріалах справи відсутня довіреність, якою було б уповноважено представника відповідача отримати товар за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп. або/та за рахунком № 261 від 18.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп.

Разом з тим, суд зазначає, що відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.04.2015 у справі № 3-77гс15.

Як встановлено судом, позивачем долучено до позовної заяви копію видаткової накладної № 288 від 19.08.2014 на поставку товару (дизельного пального), кількістю 5405,000 літрів, на суму 80534 грн. 50 коп., в якій міститься посилання на Договір поставки № 239 від 04.10.2013 (підстава поставки).

Вказана видаткова накладна № 288 від 19.08.2014 підписана представником позивача та скріплена печаткою позивача, і на ній міститься підпис особи у графі «одержувач».

Разом з тим, позивачем долучено до позовної заяви копію товарно-транспортної накладної на відпуск відповідачу нафтопродуктів (нафти) № 271 від 19.08.2014 про поставку товару кількістю 5405,000 літрів.

Вказана товарно-транспортна накладна підписана представником позивача та скріплена печаткою позивача і у графі «вантаж одержав» міститься підпис та ініціали особи, яка отримала товар, - ОСОБА_5

При цьому, у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечив факт отримання товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014, однак зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні докази отримання ним товару, а саме позивачем не надано довіреності встановленої форми, а з довіреності № 320 від 19.08.2014 (копія долучена позивачем до позовної заяви) вбачається, що вона видана представнику відповідача для отримання товару за рахунком № 463 від 28.07.2014, а не за видатковою накладною 288 від 19.08.2014, та кількість товару, зазначена у накладній та довіреності, не співпадають. Крім того, відповідач зазначив, що на довіреності № 320 від 19.08.2014 відсутній зразок підпису представника відповідача, а на товарно-транспортній накладній № 271 від 19.08.2014 відсутня печатка Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко».

Однак, суд вважає необгрунтованими твердження відповідача щодо відсутності в матеріалах справи належних доказів отримання ним товару за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 з огляду на те, що відповідач частково оплатив позивачу товар, поставлений за вказаною накладною.

Відповідно до ст. 244 Цивільного кодексу України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Так, судом встановлено, що 24.10.2014 відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 25000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за ДТ згідно з рахунком № 79 від 06.08.2014 та рахунком № 261 від 18.08.2014 частково), 20.11.2014 - грошові кошти у розмірі 20000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за дизпаливо згідно з рахунком № 261 від 18.08.2014 частково), 28.11.2014 - грошові кошти у розмірі 20000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за дизпаливо згідно з рахунком № 261 від 18.08.2014 частково), 23.06.2015 - грошові кошти у розмірі 10000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за дизпаливо згідно з рахунком № 261 від 18.08.2014 частково) та 09.12.2015 - грошові кошти у розмірі 5000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за дизпаливо згідно з рахунком № 261 від 18.08.2014 частково).

Як встановлено судом, рахунок № 261 від 18.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп. був виставлений позивачем для здійснення відповідачем оплати товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп.

З огляду на викладене, беручи до уваги здійснені відповідачем оплати товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп., суд вважає необгрунтованими твердження відповідача про відсутність доказів здійснення позивачем поставки відповідачу товару за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014.

Таким чином, як встановлено судом, у період з 14.01.2014 по 19.08.2014 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 652201 грн. 00 коп., що підтверджується видатковими накладними № 53 від 14.01.2014 на суму 64792 грн. 00 коп., № 108 від 20.01.2014 на суму 49185 грн. 50 коп., № 140 від 23.01.2014 на суму 45186 грн. 25 коп., № 167 від 28.01.2014 на суму 49996 грн. 25 коп., № 26 від 04.02.2014 на суму 51347 грн. 50 коп., № 56 від 08.02.2014 на суму 45919 грн. 00 коп., № 340 від 18.07.2014 на суму 65880 грн. 00 коп., № 513 від 29.07.2014 на суму 97544 грн. 00 коп., № 114 від 08.08.2014 на суму 101816 грн. 00 коп., № 288 від 19.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп. (спірна видаткова накладна).

При цьому, як встановлено судом, у всіх вказаних видаткових накладних за період з 14.01.2014 по 19.08.2014 міститься посилання на Договір поставки № 239 від 04.10.2013, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що сторони дійшли згоди, що поставка товару за вказаними накладними здійснюється на умовах, визначених у Договорі поставки № 239 від 04.10.2013 (зокрема, щодо строків оплати відповідачем товару).

Таким чином, відповідач повинен був оплатити товар, поставлений позивачем за спірною видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп. відповідно до умов Договору поставки № 239 від 04.10.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.2 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 покупець здійснює оплату товару на умовах 100% попередньої оплати за товар у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника; по факту поставки товару шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом п'яти банківських днів з дня отримання товару (підписання видаткової накладної на товар, товарно-транспортної накладної або акту прийому-передачі товару).

Суд зазначає, що умовами п. 3.2 договору поставки не визначено строку здійснення відповідачем попередньої оплати та, при цьому, судом встановлено, що відповідач не здійснив позивачу попередню оплату товару, поставленого за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на загальну суму 80534 грн. 50 коп. (в будь-якому випадку до дати здійснення поставки - 19.08.2014).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначено у п. 3.2 Договору поставки № 239 від 04.10.2013, оплата товару здійснюється по факту поставки товару шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом п'яти банківських днів з дня отримання товару (підписання видаткової накладної на товар, товарно-транспортної накладної або акту прийому-передачі товару).

Таким чином, оскільки поставка товару за спірною видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на загальну суму 80534 грн. 50 коп. була здійснена 19.08.2014, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був сплати позивачу грошові кошти у розмірі 80534 грн. 50 коп. (вартість поставленого товару) у строк до 27.08.2014 (включно).

При цьому, як встановлено судом, при здійсненні всіх оплат товару відповідач вказував чітке призначення платежу - реквізити виставлених позивачем рахунків, у зв'язку з чим, враховуючи, що рахунок № 261 від 18.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп. був виставлений відповідачу для здійснення оплати товару, поставленого за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на загальну суму 80534 грн. 50 коп., встановленню підлягають обставини щодо здійснення відповідачем оплат з посиланням на рахунок № 261 від 18.08.2014 (у призначенні платежу).

Як встановлено судом, 24.10.2014 відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 25000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за ДТ згідно з рахунком № 79 від 06.08.2014 та рахунком № 261 від 18.08.2014 частково), 20.11.2014 - грошові кошти у розмірі 20000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за дизпаливо згідно з рахунком № 261 від 18.08.2014 частково), 28.11.2014 - грошові кошти у розмірі 20000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за дизпаливо згідно з рахунком № 261 від 18.08.2014 частково), 23.06.2015 - грошові кошти у розмірі 10000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за дизпаливо згідно з рахунком № 261 від 18.08.2014 частково) та 09.12.2015 - грошові кошти у розмірі 5000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за дизпаливо згідно з рахунком № 261 від 18.08.2014 частково).

Будь-яких інших доказів здійснення відповідачем оплат товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на загальну суму 80534 грн. 50 коп. (з посиланням на рахунок № 261 від 18.08.2014 чи на вказану видаткову накладну) сторонами суду не надано.

Таким чином, відповідач сплатив позивачу грошові кошти з посиланням у призначенні платежу виключно на рахунок № 261 від 18.08.2014 у загальному розмірі 55000 грн. 00 коп.

Що стосується здійсненої відповідачем оплати 24.10.2014 у розмірі 25000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за ДТ згідно з рахунком № 79 від 06.08.2014 та рахунком № 261 від 18.08.2014 частково), суд зазначає, що рахунок № 79 від 06.08.2014 був виставлений позивачем для оплати відповідачем товару, поставленого за видатковою накладною № 114 від 08.08.2014 на суму 101816 грн. 00 коп.

При цьому, судом встановлено, що 18.08.2014 та 29.08.2014 відповідач сплатив грошові кошти у загальному розмірі 80000 грн. 00 коп. за товар, поставлений позивачем за видатковою накладною № 114 від 08.08.2014 на суму 101816 грн. 00 коп., у зв'язку з чим залишок неоплаченого товару, поставленого за видатковою накладною № 114 від 08.08.2014, становив 21816 грн. 00 коп.

Таким чином, здійснюючи оплату грошових коштів 24.10.2014 у розмірі 25000 грн. 00 коп. та зазначаючи призначення платежу - оплата за ДТ згідно з рахунком № 79 від 06.08.2014 та рахунком № 261 від 18.08.2014 частково, відповідач здійснив доплату у повному обсязі за товар, поставлений за видатковою накладною № 114 від 08.08.2014 (доплата становить 21816 грн. 00 коп.), та частково здійснив оплату товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 (на решту сплачених грошових коштів у сумі 3184 грн. 00 коп.).

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами (зокрема, платіжними дорученнями із чітким призначенням платежу) підтверджується факт здійснення відповідачем оплати товару на суму 58184 грн. 00 коп., поставленого позивачем за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на загальну суму 80534 грн. 50 коп. (за рахунком № 261 від 18.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп.), з огляду на що у відповідача виникла заборгованість з оплати товару, поставленого позивачем за вказаною видатковою накладною у розмірі 22350 грн. 50 коп.

Доказів сплати грошових коштів у розмірі 22350 грн. 50 коп. (за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014 на загальну суму 80534 грн. 50 коп. / рахунком № 261 від 18.08.2014 на суму 80534 грн. 50 коп.) станом на дату розгляду справи у суді відповідачем суду не надано.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко» у розмірі 22350 грн. 50 коп. (за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014) підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко» суми основного боргу у розмірі 22350 грн. 50 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 8016 грн. 79 коп. за період з 10.12.2015 по 30.11.2016, нараховану на суму основного боргу у розмірі 22350 грн. 50 коп. з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період заборгованості.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як встановлено судом, з огляду на наявність посилання у видатковій накладній № 288 від 19.08.2014 на Договір поставки № 239 від 04.10.2013, суд дійшов висновку, що сторони погодили, що поставка товару за вказаною накладною здійснюється на умовах, визначених у Договорі поставки № 239 від 04.10.2013 (зокрема, щодо відповідальності покупця за неналежне виконання зобов'язання у формі пені та штрафу).

Відповідно до п. 6.1 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 у випадку прострочення оплати товару покупець зобов'язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі 0,5% від неоплаченої суми за кожний день прострочення, а за прострочення більш ніж на 30 календарних днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від простроченої суми. При цьому сторони погодили не застосовувати положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Щодо погодження сторонами у п. 6.1 договору незастосування положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Суд зазначає, що норма ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» є імперативною та не передбачає права сторін договору відступити від положень, викладених в ній, щодо максимального розміру нарахування пені (пеня обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня).

Водночас, позивачем фактично здійснено розрахунок пені з урахуванням положень ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Згідно з п. 6.4 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 сторони домовились збільшити строк позовної давності по вимогам про стягнення пені та інших штрафних санкцій до трьох років з дня прострочення. Пеня нараховується за весь час прострочення до повного погашення заборгованості.

Таким чином, умовами п. 6.2 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 сторони встановили інший період нарахування пені ніж той, що визначений у ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (протягом шести місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-53гс15.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені (здійснений з урахуванням положень ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»), суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем допущено арифметичні помилки при здійсненні розрахунку, у зв'язку з чим здійснив власний розрахунок пені (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

Сума боргу (грн) - за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення, грн.
22350.5010.12.2015 - 17.12.2015822%215.54
22350.5018.12.2015 - 28.01.20164222%1131.61
22350.5029.01.2016 - 03.03.20163522%940.43
22350.5004.03.2016 - 21.04.20164922%1316.60
22350.5022.04.2016 - 26.05.20163519%812.19
22350.5027.05.2016 - 23.06.20162818%615.55
22350.5024.06.2016 - 28.07.20163516.5%705.32
22350.5029.07.2016 - 15.09.20164915.5%927.61
22350.5016.09.2016 - 27.10.20164215%769.44
22350.5028.10.2016 - 30.11.20163414%581.36
Всього:8015,66 грн.
Таким чином, обґрунтованим розміром пені, який підлягає стягненню з відповідача, є 8015 грн. 66 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко» пені у розмірі 8016 грн. 79 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 8015 грн. 66 коп.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача штраф у розмірі 1564 грн. 54 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 6.1 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 у випадку прострочення оплати товару покупець зобов'язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі 0,5% від неоплаченої суми за кожний день прострочення, а за прострочення більш ніж на 30 календарних днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від простроченої суми.

З огляду на встановлення судом факту прострочення здійснення відповідачем оплати товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № 288 від 19.08.2014, більше ніж на 30 календарних днів, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу (відповідно до п. 6.1 Договору поставки № 239 від 04.10.2013) у розмірі 7% від простроченої суми.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко» штрафу у розмірі 1564 грн. 54 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 36% річних у розмірі 7847 грн. 78 коп. за період з 10.12.2015 по 30.11.2016.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Як встановлено судом, з огляду на наявність посилання у видатковій накладній № 288 від 19.08.2014 на Договір поставки № 239 від 04.10.2013 сторони дійшли згоди, що поставка товару за вказаною накладною здійснюється на умовах, визначених у Договорі поставки № 239 від 04.10.2013 (зокрема, щодо нарахування 36% річних за прострочення оплати товару).

Відповідно до п. 6.3 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України сторони погодили, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання боржник на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 36% річних від простроченої суми за кожен день прострочення.

Таким чином, сторони у п. 6.3 Договору поставки № 239 від 04.10.2013 встановили інший розмір процентів річних (36% річних) за прострочення виконання відповідачем зобов'язання з оплати поставленого позивачем товару, ніж той, що встановлений у ст. 625 Цивільного кодексу України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 36% річних, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко» 36% річних у розмірі 7847 грн. 78 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 2144 грн. 93 коп. за період з січня 2016 року по жовтень 2016 року.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем були допущені арифметичні помилки при здійснення розрахунку інфляційних втрат.

За таких обставин суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
01.01.2016 - 31.10.201622350.51.0942098.7524449.25
Таким чином, обґрунтованим розміром інфляційних втрат, що підлягають стягненню з відповідача, є 2098 грн. 75 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко» інфляційних втрат у розмірі 2144 грн. 93 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 2098 грн. 75 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Данко» (03035, м. Київ, вул. Василя Сурікова, буд. 3, корпус 37, офіс 2; ідентифікаційний код: 32727466) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) суму основного боргу у розмірі 22350 (двадцять дві тисячі триста п'ятдесят) грн. 50 коп., пеню у розмірі 8015 (вісім тисяч п'ятнадцять) грн. 66 коп., штраф у розмірі 1564 (одна тисяча п'ятсот шістдесят чотири) грн. 54 коп., 36% річних у розмірі 7847 (сім тисяч вісімсот сорок сім) грн. 78 коп., інфляційні втрати у розмірі 2098 (дві тисячі дев'яносто вісім) грн. 75 коп. та судовий збір у розмірі 1376 (одна тисяча триста сімдесят шість) грн. 44 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 15.02.2017

Суддя І.М. Отрош