ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2017 р. Справа № 914/2376/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Марка Р.І

суддів Желіка М.Б.

Костів Т.С

за участю представників:

від позивача: Кохан О.І.;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, б/н від 19.12.2016р. (вх. № 01-05/6150/16 від 27.12.16)

на рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2016р.

у справі № 914/2376/16, суддя Яворський Б.І.

за позовом: Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, м. Львів,

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Львів,

про: стягнення заборгованості та зобов'язання звільнити займану земельну ділянку

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.11.2016р. припинено провадження у справі щодо стягнення 225 758,28 грн.

Решта позовних вимог задоволено.

Зобов'язано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку спеціально визначену для забезпечення паркування транспортних засобів у АДРЕСА_1 (транспортна розв'язка) площею 598,00 кв.м.

Присуджено до стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради 1 378,00 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 28.11.2016р. у справі № 914/2376/16, відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, б/н від 19.12.2016р. (вх. № 01-05/6150/16 від 27.12.16), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області у даній справі скасувати та прийняте нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права. Наголошує на те, що акт перевірки зон паркування від 21.01.2015р. складений після закінчення дії договору, з порушеннями його складання є неналежним та недопустимим доказом по справі. Окрім того, апелянт стверджує, що згідно умов договору відповідач не мав обов'язку складати з позивачем акт прийому передачі (повернення) майданчика для паркування після закінчення строку дії договору. Також, скаржник зазначає, що з поданих до матеріалів справи листів Сихівського РВ ЛМУ ГУ УМВСУ у Львівській області від 03.11.2014р. та від 23.10.2014р. неможливо встановити які саме майданчики для паркування зазначені в даних листах, яка їх площа, точне місцезнаходження, тому подані докази не можуть вважатися допустимими та належними. Крім того, наголошує, що припиняючи провадження суд порушив норми процесуального законодавства, оскільки повинен винести ухвалу, а не припиняти провадження у рішенні.

Згідно автоматичного розподілу справ КП "Документообіг господарських судів", 27.12.2016р. справу за № 914/2376/16 розподілено до розгляду судді - доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Костів Т.С. та Желіка М.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 29.12.2016р. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 прийнято до провадження та справу призначено до розгляду на 23.01.2017р.

На адресу канцелярії суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради б/н від 20.01.2017р. (вх. № 01-04/443/17 від 20.01.17) в якому позивач просить рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2016р. у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У зв'язку із тимчасовою непрацездатністю 23.01.2017р. головуючого судді Марка Р.І. та у зв'язку із перебуванням 23.01.2017р. судді Костів Т.С. у відпустці, судове засідання 23.01.2017р. не відбулось, про що відповідно до абз. 2 пп. 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 21 від 03.03.2016р., було повідомлено представника позивача.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 06.02.2017р. в порядку ст. 77 ГПК України розгляд справи № 914/2376/16 призначено на 20.02.2017р. з підстав, викладених у даній ухвалі суду.

В судове засідання 20.02.2017 року прибув представник позивача, який надав пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідач участі свого уповноваженого представника в судовому засіданні не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представника позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 20.02.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, який підтримав свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01.04.2011р. між ДЖГІ ЛМР (замовник) та ФОП ОСОБА_3 (виконавець) укладено договір №132 П/Т про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів.

Відповідно до п. 1.1 договору, його укладено відповідно до ПК України, постанови КМУ від 03.12.2009р. №1342 "Про затвердження правил паркування транспортних засобів", ухвали ЛМР від 27.01.2011р. №120 "Про затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів та плати за паркування транспортних засобів на території м.Львова".

Згідно з п.1.2 договору, замовник надає виконавцю у користування спеціально визначену земельну ділянку для забезпечення паркування транспортних засобів на АДРЕСА_1 (транспортна розв'язка) площею 598,00 кв.м. згідно з планом майданчика для паркування (план майданчика для паркування додається до договору).

Пунктом 2.2 договору, виконавець, зокрема, зобов'язується: після закінчення терміну дії договору або його дострокового розірвання демонтувати будь-які споруди, конструкції чи пристрої, що розміщені на майданчику, а у разі неможливості демонтажу такі споруди - переходять у власність замовника; забезпечити сплату щомісячних авансових внесків у місцевий бюджет як збору за місця для паркування транспортних засобів у розмірі 4' 558,02 грн. до 30 числа кожного місяця (у лютому до 28/29 числа) включно; у разі припинення дії договору виконавець зобов'язується забезпечити поступлення до міського бюджету м.Львова у повному обсязі відповідно до передбаченої цим договором загальної суми сплати збору за термін дії договору; сплатити пеню у разі пропуску терміну внесення суми збору.

Відповідно до п. п.5.1 договору, визначено термін дії договору з 01.04.2011р. до 31.12.2013р.

При згоді сторін та дотриманні умов термін дії договору може бути продовжено на наступний термін (п.5.2 договору).

Ухвалою господарського суду Львівської області від 19.06.2014р. (справа №914/1390/14) позов ФОП ОСОБА_3 до ДЖГІ ЛМР про визнання продовженими договорів №132 П/Т, №134 П/Т, №138 П/Т про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів залишено без розгляду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду (справа №813/615/15) від 08.05.2015р. стягнуто з ФОП ОСОБА_3 до бюджету 31037,18 грн. заборгованості зі сплати збору за місця паркування транспортних засобів. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду (справа №813/615/15) від 12.06.2015р. заяву ФОП ОСОБА_3 задоволено та розстрочено виконання постанови від 08.05.2015р. на 12 місяців.

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 16.12.2015р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду (справа №876/195/16), провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ДЖГІ ЛМР про зобов'язання департаменту укласти та підписати з ним додаткові угоди №132 П/Т, на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 площею 598,00 м.кв.; договір №138 П/Т на земельну ділянку на АДРЕСА_3, площею 345,00 м.кв.; договір №134 П/Т на земельну ділянку, що розташована на АДРЕСА_2, площею 287,50 м.кв. на той самий строк та на тих самих умовах припинено, оскільки даний спір відноситься до компетенції господарських судів.

09.08.2016р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню судового рішення у справі №813/615/15 щодо стягнення з ФОП ОСОБА_3 31' 037,18 грн., а 23.08.2016р. - постанову про закінчення даного виконавчого провадження, оскільки борг сплачено в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, довідками ДПІ у Сихівському районі м.Львова від 18.03.2013р. та від 04.12.2013р. зазначається, що ФОП ОСОБА_3 згідно бази даних та поданих декларацій збору за місця для паркування транспортних засобів заборгованості немає.

У листі від 23.10.2014р. Сихівського районного відділу ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області до начальника управління транспорту та зв'язку зазначається таке: "Повідомляю, що по зверненню з котрим Ви звернулися у Львівське міське управління ГУМВС України у Львівській області, стосовно виявлення незаконної діяльності на майданчиках для паркування по АДРЕСА_1, сектором ДСБЕЗ в Сихівський РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області розглянуто. В результаті проведеної перевірки встановлено, що за вищевказаними адресами на паркувальних авто майданчиках свою господарську діяльність здійснює ФОП ОСОБА_3, який займається підприємницькою діяльністю на підставі свідоцтва про реєстрацію ФОП серія В00 №436498, свідоцтва платника єдиного податку серія Б №487210. Одночасно було встановлено, що вказаний підприємець займав земельні ділянки під паркування автомобілів на підставі договорів №138 П/Т, №134 П/Т, №132 П/Т про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів, термін яких був визначений з 01.04.2013р. по 31.12.2013р. Після закінчення яких ФОП ОСОБА_3 подав відповідні документи до міської ради м.Львова для їх подальшого продовження терміну дії та натомість жодної відповіді не отримав, яка б спростовувала або підтверджувала право зайняття земельних ділянок останнім. В результаті викладених обставин ФОП ОСОБА_3 звернувся з позовною заявою у Сихівський районний суд м.Львова до управління департаменту житлового господарства та інфраструктури управління транспорту та зв'язку для вирішення спірної ситуації щодо продовження вищевказаних договорів оренди землі. Враховуючи вищевикладене та те, що по даному факту відсутні дані, які б вказували на наявність ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, прийнято рішення про припинення подальшої перевірки."

У листі від 03.11.2014р. Сихівського районного відділу ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області до начальника управління транспорту та зв'язку зазначається таке: "Повідомляю, що по зверненню з котрим Ви звернулися у Львівське міське управління ГУМВС України у Львівській області, стосовно виявлення незаконної діяльності на майданчиках для паркування по АДРЕСА_1, було направлено в Сихівський РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, та розглянуто сектором ДСБЕЗ. Одночасно повідомляю, що по аналогічному зверненню, яке надійшло 14.10.2014р., та було зареєстровано в ЖЄО за №9851 від 14.10.2014р. вже проводилась перевірка, та прийняте рішення дану перевірку припинити, оскільки ФОП ОСОБА_3 звернувся з позовною заявою у Сихівський районний суд м.Львова до управління департаменту житлового господарства та інфраструктури управління транспорту та зв'язку для вирішення спірної ситуації щодо продовження договорів оренди землі."

У Акті перевірки зон паркування зазначається, що працівниками управління транспорту та зв'язку ДЖГІ ЛМР 21.01.2016р. було проведено перевірку роботи зони паркування у АДРЕСА_1 (транспортна розв'язка), яка є вільна. "Перевіркою встановлено: на вказаній земельній ділянці здійснює діяльність по збору коштів за паркування ФОП ОСОБА_3, який мав укладений договір з департаментом житлового господарства до 31.12.2013р. Відповідно на вимоги звільнити ділянку не реагує".

Листом № 4-2201-57 від 20.04.2016р. управління адміністрування місцевих та залучення фінансів надало ДЖГІ ЛМР розрахунок зі збору за місця для паркування автотранспорту до місцевого бюджету м.Львова станом на 01.04.2016р. по ФОП ОСОБА_3 Згідно даного розрахунку у ФОП ОСОБА_3 існує заборгованість у розмірі 4'865,06 грн. зі збору за місця для паркування автотранспорту по договору №132 П/Т, що діяв до 31.12.2013р.

У Акті перевірки зон паркування від 03.11.2016р. зазначається, що працівниками управління транспорту та зв'язку ДЖГІ ЛМР 03.11.2016р. було проведено перевірку роботи зони паркування у АДРЕСА_1 (транспортна розв'язка). В акті вказується наступне: "Перевіркою виявлено, що на вказаній земельній ділянці здійснюється підприємницька без відповідних погоджень та договорів. На земельній ділянці частково встановлено огорожу та приміщення для охорони. Крім того, на зазначеному майданчику був присутній охоронець, який на запитання "хто обслуговує майданчик?" зазначив, що ОСОБА_3. Фотоматеріали додаються".

Організацію та порядок паркування транспортних засобів на вулицях і дорогах населених пунктів регулюють Правила паркування транспортних засобів, затверджені Постановою КМУ від 03.12.2009р. №1342.

Правила поширюється на осіб, які розміщують транспортні засоби на майданчиках для паркування (далі - користувачі), а також на суб'єктів господарювання, які утримують такі майданчики (п.2 правил).

Пунктом 4 правил передбачено, що спеціально обладнані майданчики для паркування - це майданчики для паркування, розміщені поза межами проїзної частини вулиці, дороги або тротуару та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху (п.4 правил).

Згідно п.6 правил, контроль за їх виконанням здійснює Державтоінспекція МВС у частині забезпечення безпеки дорожнього руху на майданчиках для паркування та посадові особи виконавчого органу сільської, селищної, міської ради у частині контролю за станом благоустрою та утримання майданчиків для паркування (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування).

Ухвалою ЛМР від 27.01.2011р. №120 "Про затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів та плати за паркування транспортних засобів на території м.Львова" затверджено: ставки збору за місця для паркування транспортних засобів та плату за паркування транспортних засобів на території м.Львова (додаток 1); перелік спеціальних земельних ділянок, визначених для забезпечення паркування транспортних засобів із зазначенням місця розташування, загальної площі та кількості місць для паркування (додаток 2); межі зон паркування на території м.Львова для паркування транспортних засобів (додаток 3); договір про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів (додаток 4). Замовником з організації паркування транспортних засобів у м.Львові визначено департамент житлового господарства та інфраструктури ЛМР.

Згідно додатку №1 до ухвали ЛМР (у редакції, чинній на момент укладення договору) платником збору є юридичні особи, їх філії (відділення, представництва), фізичні особи-підприємці, які організовують та провадять діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для платного паркування та спеціально визначених автостоянках згідно з договором про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів, укладеним з департаментом житлового господарства та інфраструктури. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, яка визначена міською радою для забезпечення паркування транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, тротуарах або інших місцях, а також комунальні гаражі, стоянки, паркінги, які побудовані за рахунок коштів міського бюджету м. Львова. Базою оподаткування є площа земельної ділянки, визначена для паркування (у тому числі площа комунальних гаражів, стоянок, паркінгів, які побудовані за рахунок коштів міського бюджету м. Львова), розрахована як добуток нормативної площі одного місця для паркування та кількості місць для паркування. Збір сплачується до міського бюджету м.Львова авансовим внеском до 30 числа (включно) кожного місяця (у лютому до 28/29 числа) включно) за місцем розташування спеціально визначеного місця для паркування транспортних засобів. Остаточна сума збору, обчислена відповідно до податкової декларації за податковий (звітній) період (з врахуванням фактично внесених авансових платежів), сплачується у терміни, визначені для квартального податкового періоду.

Додатком №2 ухвали ЛМР передбачено перелік спеціальних земельних ділянок, визначених для забезпечення паркування транспортних засобів із зазначенням місця розташування, загальної площі та кількості місць для паркування, серед яких під АДРЕСА_1 (транспортна розв'язка), яка за договором позивачем була передана відповідачу. Договір №132 П/Т між сторонами був укладений згідно типового договору, форма і зміст якого визначений у додатку №4 ухвали ЛМР.

На підставі зазначеного договору та вказаних нормативно-правових актів між сторонами у справі виникли взаємні права та обов'язки. Як правомірно встановлено судом, строк дії договору закінчився 31.12.2013р. Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази визнання даного договору недійсним.

Позивач стверджує, що за період дії договору відповідач не сплатив повністю збір за місця для паркування транспортних засобів. Крім того, під час дії договору збір за місця для паркування транспортних засобів збільшувався, і хоча відповідач і не підписав додаткову угоду про внесення змін до договору, він зобов'язаний був сплачувати такий збір у більшому розмірі. Після закінчення строку дії договору ФОП ОСОБА_3 також повинен був сплачувати такий збір за паркування, адже фактично здійснював на земельній ділянці незаконну підприємницьку діяльність. На зазначені суми збору департамент нарахував 3% річних, інфляційні та пеню.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що стягнення такого збору можуть здійснювати виключно адміністративні суди і це не є компетенція господарського суду - господарським судам не підвідомчі такі спори, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Збір за місця для паркування транспортних засобів належить до місцевих зборів (ст.10 Податкового кодексу України), а стаття 268-1 ПК України "Збір за місця для паркування транспортних засобів" (на момент укладення договору це була ст.266 ПК України) передбачає, що платниками збору є юридичні особи, їх філії (відділення, представництва), фізичні особи - підприємці, які згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, організовують та провадять діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для платного паркування та спеціально відведених автостоянках. Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, в якому зазначаються їх місцезнаходження, загальна площа, технічне облаштування, кількість місць для паркування транспортних засобів, затверджується рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, про встановлення збору.

Відповідно до ст. 41 ПК України, контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, його територіальні органи. У складі контролюючих органів діють підрозділи податкової міліції. Органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. Інші державні органи не мають права проводити перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, у тому числі на запит правоохоронних органів.

Згідно ст. 12 ГПК України, господарським судам не підвідомчі спори, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень

До юрисдикції адміністративних судів відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 17 названого Кодексу віднесені публічно-правові спори, зокрема, спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Крім того, за роз'ясненнями, що містяться в п. 17 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" до компетенції господарських судів не відноситься розгляд справ у спорах:

а) про оскарження нормативно-правових актів, ухвалених суб'єктом владних повноважень, яким останній зобов'язує суб'єкта господарювання вчинити певні дії, утриматись від вчинення певних дій або нести відповідальність;

б) про оскарження суб'єктом господарювання дій (бездіяльності) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, іншого суб'єкта владних повноважень, їхньої посадової чи службової особи, що випливають з наданих їм владних управлінських функцій, якщо ці дії (бездіяльність) не пов'язані з відносинами, у сфері господарювання;

в) між суб'єктами владних повноважень з приводу їхньої компетенції у сфері управління;

г) з приводу укладання та виконання адміністративних договорів;

д) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом.

Інші справи за участю господарюючих суб'єктів та суб'єктів владних повноважень не мають ознак справ адміністративної юрисдикції і повинні розглядатися господарськими судами на загальних підставах. До таких справ належать усі справи у спорах про право, що виникають з відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, позивач просить стягнути з відповідача збір за місця для паркування транспортних засобів, який належить до місцевих податків і зборів. Однак стягнення такого збору можуть здійснювати виключно адміністративні суди і це не є компетенція господарського суду - господарським судам не підвідомчі такі спори.

Таким чином, відповідно до п.1 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України. Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що провадження у справі щодо стягнення з відповідача 225' 758,28 грн. необхідно припинити.

Щодо твердження апелянта про те, що припиняючи провадження суд порушив норми процесуального законодавства, оскільки повинен винести ухвалу, а не припиняти провадження у рішенні, необхідно зазначити наступне.

Пунктом 4.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до п. 4.10. вищенаведеної постанови, питання про припинення провадження у справі в частині позовних вимог, а так само про залишення позовних вимог у певній частині без розгляду господарський суд вирішує у резолютивній частині рішення, яке приймається по суті справи. Відповідні процесуальні дії суд може вчиняти й шляхом винесення відповідної ухвали як окремого процесуального документа, продовжуючи розгляд справи в іншій частині.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта, а рішення місцевого господарського суду в частині припинення провадження прийняте згідно з нормами чинного процесуального законодавства.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли взаємні права та обов'язки на підставі укладеного договору, за умовами якого позивач надав відповідачу у користування спеціально визначену земельну ділянку для забезпечення паркування транспортних засобів на АДРЕСА_1 (транспортна розв'язка) площею 598,00 кв.м. згідно з планом майданчика для паркування. Умовами договору не було передбачено підписання акту приймання-передачі ділянки, однак, те, що земельна ділянка була йому передана, ФОП ОСОБА_3 визнав у судовому засіданні та повідомив, що сплачував збір за місця для паркування транспортних засобів. Поряд з цим, відповідач зазначив, що після закінчення строку дії договору він на ділянці для паркування уже не знаходився. Натомість позивач наполягає на тому, що підприємець не звільнив оспорювану ділянку.

Дослідивши матеріали справи судами встановлено, що ФОП ОСОБА_3 оспорює можливість підтвердження факту не звільнення ним паркувального майданчика актами перевірки зон паркування, складеними працівниками управління транспорту та зв'язку. До того ж, за його словами, такі акти складені за відсутності відповідача чи понятих, і на них відсутнє прізвище начальника управління, який вчинив відповідний підпис, та не вказана адреса майданчика.

Щодо вищенаведеного необхідно зазначити наступне, що згідно п.2 Положення про управління транспорту та зв'язку, затвердженого рішенням ЛМР №1209 від 27.10.2006р., чинного на момент складення таких актів, основними завданнями управління є реалізація політики органів місцевого самоврядування у галузі міського пасажирського транспорту, зв'язку, кабельного телебачення, гаражних кооперативів, автостоянок і паркування автотранспорту. До компетенції управління відносяться такі повноваження: у межах своєї компетенції участь у реалізації політики органів місцевого самоврядування у галузі міського пасажирського транспорту, зв'язку, кабельного телебачення, гаражних кооперативів, автостоянок і паркування автотранспорту; здійснення у встановленому порядку управління і координації діяльності підприємств міського пасажирського транспорту щодо питань, делегованих управлінню; узагальнення практики застосування законодавства, розроблення пропозицій щодо його вдосконалення і внесення їх на розгляд директора департаменту; здійснення підготовки пропозицій щодо відкриття нових маршрутів міського пасажирського транспорту, розташування та обладнання зупинок пасажирського транспорту; проведення підготовки необхідної інформації для затвердження схем та розкладів руху міського пасажирського транспорту, подання на розгляд та узгодження з директором департаменту питання стосовно транзитного пасажирського транспорту, організація роботи легкових таксомоторів; подання пропозицій щодо видачі дозволів на перевезення пасажирів транспортом загального користування на міських маршрутах; подання висновків та пропозицій щодо організації та вдосконалення мережі таксомоторних стоянок, зон паркування, автогаражних кооперативів та автостоянок, автобусних станцій, інших об'єктів дорожньої інфраструктури, погодження їх розташування, погодження облаштування зупинок міського пасажирського транспорту; подання пропозицій щодо погодження проведення всіх видів ремонтно-будівельних робіт на вулицях, де проходять маршрути міського пасажирського транспорту, обмеження або заборони руху; здійснення інших функцій, що випливають з покладених на нього завдань (п. 4 положення).

З аналізу вище зазначених повноважень, колегія суддів погоджується з правомірним висновком місцевого господарського суду, що управління транспорту та зв'язку вправі проводити перевірку місць паркування. Крім того, в актах вказані адреса, де проводилася перевірка, посади, П.І.П. та підписи перевіряючих, печатка ДЖГІ ЛМР і підпис начальника управління транспорту та зв'язку у графі "Затверджую".

Як вбачається з вищенаведеного положення, останнє не передбачає, що такі акти обов'язково повинні підписуватися особами, які займають паркувальні майданчики, або понятими.

Також, у матеріалах справи містяться відповіді Сихівського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, у яких вказується, що в результаті проведеної перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_3 після закінчення терміну дії, в тому числі і договору №132 П/Т, займається підприємницькою діяльністю.

Як вбачається з апеляційної скарги, відповідач стверджує, що дані документи є неналежними і недопустимими доказами, оскільки у них чітко не вказано про які саме майданчики для паркування йде мова, яка їх площа, точне місце знаходження, кількість місць для паркування, і вони адресовані не позивачу, а начальнику управління транспорту. Судова колегія вважає висновок суду першої інстанції правомірним, оскільки у даних документах чітко зазначається, що ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність на паркувальному автомайданчику, який йому передавався за договором №132 П/Т, а згідно п.3.1 положення про ДЖГІ ЛМР до складу департаменту входить, зокрема, управління транспорту та зв'язку, тому керівник управління є належним одержувачем такої інформації.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, після закінчення строку дії договору, а саме після 31.12.2013р. відповідач неодноразово, в тому числі і у 2016р., вчиняв дії для продовження терміну дії договору про використання земельної ділянки для забезпечення паркування транспортних засобів, дані обставини не заперечуються ФОП ОСОБА_3 та підтверджується судовими рішеннями, які згадувалися вище. Що свідчить про здійснення підприємницької діяльністі на паркувальному автомайданчику, який йому передавався за договором №132 П/Т.

У пункті 2.3 постанови "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. №18 Пленум Вищого господарського суду України відзначає, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Отже, зважаючи на вищенаведене та на те, що відповідач не подав жодних доказів, що після закінчення строку дії договору він звільнив займану земельну ділянку, на якій організовував роботу майданчика для паркування транспортних засобів, чи хоча б звертався до ДЖГІ ЛМР про те, що він звільняє таку ділянку, колегія суддів вважає правомірний висновок місцевого господарського суду, що позовна вимога про зобов'язання ФОП ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку, спеціально визначену для забезпечення паркування транспортних засобів на АДРЕСА_1 (транспортна розв'язка) площею 598,0 кв.м., є правомірною та підлягає задоволенню.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то необхідно зазначити наступне:

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, строк дії договору закінчився 31.12.2013р., з позовом ДЖГІ ЛМР до суду звернувся 15.09.2016р., а тому суд першої інстанції правомірно зазначив, що трирічний строк позовної давності, визначений відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, не минув.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає відмову в задоволені позову повністю правомірною, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 28.11.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 28.11.2016р. в справі за номером 914/2376/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, б/н від 19.12.2016р. залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 23.02.2017 р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.