Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "15" лютого 2017 р. Справа № 906/1186/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

при секретарі Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1Є - начальник відділення, наказ №01-7-к від 20.01.2015

від відповідача: ОСОБА_2 - дов. №171 від 01.02.2017

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Коростишівському районі Житомирської області

до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Житомирське обласне управління АТ "Ощадбанк"

про визнання договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 укладеним з прийнятими пропозиціями

В судовому засіданні 17.01.2017, відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошувалась перерва до 15.02.2017.

Позивач звернувся з позовом до суду про визнання договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 укладеним з прийнятими пропозиціями позивача по редакції пункту 3.1, а саме: п.3.1. Розділу 3 "Орендна плата" - "Орендна плата становить 270,22грн в місяць і вноситься Орендарем не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць (індекс дефляції не враховується) та податку на додану вартість".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на державну форму власності спірного об'єкта нерухомості, а також на мовчазну згоду відповідача на укладення договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 прийнятими пропозиціями позивача по редакції пункту 3.1, а саме: п.3.1. Розділу 3 "Орендна плата" - "Орендна плата становить 270,22грн в місяць і вноситься Орендарем не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць (індекс дефляції не враховується) та податку на додану вартість".

В якості правових підстав позивач посилається на норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна", положення ОСОБА_1 розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем, затвердженої постановою Кабінету міністрів України №786 від 04.10.1995, а також на ст.ст.181, 187 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в засіданні суду проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву №29-05/151-5892 від 21.12.2016, а також письмовому поясненні №105/26-73-642 від 10.02.2017.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2012 між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі філії - Житомирське обласне управління АТ "Ощадбанк" (орендодавець, відповідач) та Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Коростишівському районі Житомирської області (орендар, позивач) укладено договір оренди, згідно якого орендодавець передав для платного користування частину нежитлового приміщення площею 81,10кв.м, що знаходиться за адресою: м.Коростишів, вул. Гагаріна, 2, а орендар зобов'язався користуватися цим приміщенням відповідно до умов договору і оплачувати таке користування (а.с. 21-24).

Згідно п.1.2 договору оренди від 01.01.2012 об'єкт оренди належить орендодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на частину адмінбудинку від 12.09.2003.

Відповідно до п.3.1 даного договору орендна плата становить 2509,82грн у місяць і вноситься орендарем не пізніше 15 числа, наступного місяця з урахуванням щомісячного індексу інфляції та податку на додану вартість.

Розмір орендної плати може бути переглянутий сторонами шляхом укладення додаткової угоди до цього договору (п.3.4 договору оренди від 01.01.2012).

Пунктом 10.1 вказаного договору сторони визначили, що він діє з 01.01.2012 до 30.11.2015.

Зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін. Про намір укласти договір оренди на новий строк орендар повідомляє орендодавця у термін не пізніше, ніж за 30 календарних днів до дня закінчення терміну оренди (п.10.3 договору оренди від 10.01.2012).

Так, позивач, у зв'язку із закінченням строку дії договору оренди від 01.01.2012, листом №741 від 26.10.2015 (а.с. 27) звернувся до відповідача з проханням укласти договір оренди приміщення площею 81,10кв.м, що знаходиться за адресою: м.Коростишів, вул. Гагаріна, 2, на термін в один рік.

Відповідач, у свою чергу, підготував проект нового договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 (а.с. 6-7), який супровідним листом №29-05/314-7293 від 30.11.2015 (а.с. 26) надіслав позивачу.

Згідно п.3.1 даного проекту договору орендна плата становить 2509,82грн у місяць і вноситься орендарем не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць (індекс дефляції не враховується) та податку на додану вартість.

Листом №859 від 03.12.2015 позивач надіслав відповідачу протокол розбіжностей №1 від 03.12.2015 до договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 (а.с. 11, на звороті), у частині, що стосується розміру орендної плати.

У даному листі, зокрема, зазначено, що основним спеціальним законодавчим актом, який регулює оренду державного та комунального майна, є Закон України "Про оренду державного та комунального майна", розрахунок розміру орендної плати за користування таким майном здійснюється на підставі ОСОБА_1 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995. У зв'язку з цим, а також згідно п.25 додатку №1 до даної ОСОБА_1, позивач вважає, що розмір орендної плати за спірний об'єкт нерухомості повинен становити 270,22грн у місяць, що, в тому числі було ним відображено і в протоколі розбіжностей №1 від 03.12.2015 до договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 (а.с. 11, на звороті).

Відповідач листом №29-05/323-7355 від 14.12.2015 (а.с. 28) повідомив позивача, що запропонована орендна плата за користування спірним приміщенням у розмірі 270,22грн за місяць, є неприйнятною та необґрунтованою. Крім того, у даному листі вказано, що нежитлове приміщення за адресою: м. Коростишів, вул. Гагаріна, 2а належить відповідачу на праві приватної власності, тому на спірні правовідносини не поширює свою дію Закон України "Про оренду державного та комунального майна", а відтак - при визначенні розміру орендної плати за користування цим приміщенням не є обов'язковим використання ОСОБА_1 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу. У зв'язку з цим, відповідачем зазначено, що порядок встановлення розміру орендної плати в даному випадку має бути договірним.

Листом №889 від 16.12.2015 (а.с. 12) позивач повторно направив позивачу протокол розбіжностей №1 від 03.12.2015 до договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 (а.с. 12, на звороті), з проханням його підписати та повернути позивачу.

Відповіддю №29-05/7485 від 21.12.2015 відповідач повторно повідомив, що він не погоджується з протоколом розбіжностей №1 від 03.12.2015 до договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 з причин його необґрунтованістю і неприйнятністю, у зв'язку з чим, надісланий позивачу договір оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 вважає неукладеним (а.с. 29).

Враховуючи викладене, позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з позовною заявою про визнання договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 укладеним з прийнятими пропозиціями позивача по редакції пункту 3.1, а саме: п.3.1. Розділу 3 "Орендна плата" - "Орендна плата становить 270,22грн в місяць і вноситься Орендарем не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць (індекс дефляції не враховується) та податку на додану вартість".

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За приписами абз.1 ч.4 ст.179 ГК України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Загальний порядок укладання господарських договорів визначений статтею 181 ГК України.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.8 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", який кореспондується з абз.6 п.2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.03.2011 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Частиною 2 статті 180 ГК України також передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ц і н у та строк дії договору (ч.3 ст.180 ГК України).

Ціна, відповідно до ч.1 ст.189 ГК України є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації).

Частина 2 статті 189 ГК України імперативно встановлює, що ц і н а є і с т о т н о ю у м о в о ю господарського договору, тобто за її відсутності договір є неукладеним.

Як вбачається з матеріалів справи та про що суд зазначав вище, сторони не досягли згоди стосовно визначення розміру орендної плати за користування нежитловим приміщенням площею 81,10кв.м, що знаходиться за адресою: м.Коростишів, вул. Гагаріна, 2а, в загальному порядку, передбаченому ст.181 ГК України.

Варто зазначити, що можливість укладання господарських договорів за рішенням суду передбачена ст.187 ГК України.

Згідно частини 1 вказаної вище статті спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Спори, що виникають при укладенні господарських договорів, можуть бути подані на вирішення господарського суду (ст.10 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України)).

При цьому, можна виділити два види таких спорів:

1) спори про спонукання до укладення договору, якщо одна з сторін ухиляється від його укладення;

2) спори з умов договору, в разі коли сторони не врегулювали розбіжності щодо його умов і передали розбіжності не розгляд суду.

Ці категорії охоплюються поняттям переддоговірних спорів, оскільки виникають з приводу встановлення договірних відносин або щодо окремих умов господарського договору.

Будь-який переддоговірний спір є спором про право, тобто протиріччям між сторонами щодо прав та обовязків в матеріальних правовідносинах. Вказані спори можуть бути вирішені в суді.

Тобто, враховуючи, що господарські договори повинні укладатися, як правило, на основі вільного волевиявлення сторін, перелік випадків, коли можливе укладання господарських договорів за рішенням суду, обмежений.

Господарські суди розглядають спори про спонукання до укладання договору чи з умов договору у разі, якщо:

а) договір укладається за державним замовленням, прийняття якого є обов'язковим для відповідного суб'єкта господарювання (ст.183 ГК України). У разі ухилення субєкта господарювання від оформлення договору, який ґрунтується на державному замовленні або укладення якого є для нього обовязковим через пряму вказівку закону, господарський суд за позовом іншої сторони виносить рішення про спонукання до укладення договору чи про його укладення на певних умовах;

б) існує публічне зобов'язання суб'єкта господарювання. Тобто, коли укладення господарських договорів є обов'язковим на підставі закону (ст.178 ГК України), зокрема укладення публічних договорів (ч.4 ст.633 ЦК України), укладання договорів із енергопостачання та постачання інших ресурсів згідно з вимогами спеціального законодавства, укладення договорів суб'єктами, що визнані монополістами на певному ринку товарів (робіт, послуг), укладення договорів залізницею (наприклад, ст.71 Статуту залізниць України), укладення договорів із особами, що одержали таке право за результатами торгів, аукціону, конкурсу, тендеру.

У випадку, коли договір, який укладається, не ґрунтується на обовязковому для субєктів господарювання державному замовленні або не є обовязковим для укладення через пряму вказівку закону, переддоговірний спір про спонукання до укладення договору може бути переданий на розгляд господарського суду за наступних умов, якщо:

а) відповідно до ст.182 ГК України укладався попередній договір, і одна з його сторін ухиляється від укладення основного договору, за умови, що проект був наданий до спливу строку на укладення основного договору

б) наявна згода обох сторін на розгляд спору судом. При цьому, законодавцем визначена умова, в залежність від якої ставиться можливість передачі на розгляд суду неврегульованих сторонами розбіжностей. Передати на розгляд суду переддоговірний спір сторона, яка одержала протокол розбіжностей, може лише в разі одержання згоди на це від іншої сторони.

Разом з тим, на спірні правовідносини між сторонами у даній справі не поширюються перелічені вище умови.

Так, судом критично оцінюються посилання позивача, в якості обґрунтування позовних вимог, на державну форму власності спірного об'єкта нерухомості, з огляду на наступне.

З матеріалів справи, а саамі зі статуту ПАТ "Державний ощадний банк України" (нова редакція) (а.с. 39-51) вбачається, що останнє є державним банком, який утворений шляхом перетворення Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України та засновником якого є держава в особі Кабінету Міністрів України.

При цьому, держава здійснює та реалізовує повноваження власника щодо а к ц і й, які їй належать у статутному капіталі банку, через органи його управління (п.5 статуту).

Водночас, п.6 статуту передбачено, що відповідач є юридичною особою п р и в а т н о г о п р а в а, має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав, у тому числі, вчиняти правочини (договори, контракти). Майно (майнові права), набуте відповідачем у результаті правонаступництва, є й о г о в л а с н і с т ю.

Згідно п.10 статуту відповідач провадить свою діяльність на комерційній основі, володіє, користується та розпоряджається майном, у тому числі, будівлями, спорудами, устаткуванням, інвентарем, фондами та коштами, які належать йому на праві власності, відповідно до законодавства.

Так, у матеріалах справи знаходиться свідоцтво про право власності від 26.04.2012 на приміщення, що розташоване за адресою: м. Коростишів, вул. Гагаріна, 2а, видане ПАТ "Державний ощадний банк України" (а.с. 53), а також витяг про державну реєстрацію прав від 16.05.2012 (а.с. 54), з яких вбачається, що спірне майно належить відповідачу на праві п р и в а т н о ї в л а с н о с т і.

Таким чином, враховуючи той факт, що нежитлове приміщення за адресою: м.Коростишів, вул. Гагаріна, 2а, є об'єктом приватної, а не державної форми власності, положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а відтак - і ОСОБА_1 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу не є обов'язковими для учасників спірних правовідносин.

Крім того, варто зауважити, що у спірних правовідносинах відсутнє публічне зобов'язання будь-якого суб'єкта господарювання.

Також, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, між сторонами не укладався попередній договір з метою укладення основного договору оренди в майбутньому.

Також, у спірних правовідносинах відсутня згода обох сторін на розгляд спору судом.

Більше того, матеріали справи свідчать, що відповідач не здійснив акцепт направленого позивачем протоколу розбіжностей №1 до проекту договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015, а навпаки листом №29-05/7485 від 21.12.2015 повторно повідомив позивача, що він не погоджується з протоколом розбіжностей №1 від 03.12.2015 до договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 з причин його необґрунтованістю і неприйнятністю, у зв'язку з чим, надісланий позивачу договір оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 вважає неукладеним (а.с. 29).

Отже, враховуючи вищевикладене, в тому числі, й те, що сторонами не досягнуто згоди щодо однієї з істотних умов договору оренди розміру орендної плати, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 укладеним з прийнятими пропозиціями позивача, зокрема, на підставі ст.187 Господарського кодексу України.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Отже, суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору оренди №КФ-02/2015 від 30.11.2015 укладеним з прийнятими пропозиціями позивача по редакції пункту 3.1, а саме: п.3.1. Розділу 3 "Орендна плата" - "Орендна плата становить 270,22грн в місяць і вноситься Орендарем не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць (індекс дефляції не враховується) та податку на додану вартість", є безпідставними, тому не підлягають задоволенню.

Судові витрати, відповідно до ст.49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 20.02.17

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - позивачу (рек. з повід.)