КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2017 р. Справа№ 910/19099/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Жук Г.А.

Чорногуза М.Г.

при секретарі Вінницькій О.В.

За участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача : Власюк Н.В. - представник за довіреністю від 09.12.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олвін-Сервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016

у справі № 910/19099/16 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Олвін-Сервіс»

до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк»

про визнання третейської угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження в п. 11.16 договору про відкриття кредитної лінії №06-Н/13/66/КЛ-КБ від 19.04.2013 в редакції договору про внесення змін № 2 від 17.09.2014 та договору про внесення змін № 4 від 29.04.2015, як такого, що суперечить вимогам чинного законодавства України, оскільки зазначена третейська угода, якою в беззаперечній формі передбачено порядок вирішення спорів лише відповідним третейським судом, порушує Конституцію України, Закон України «Про третейські суди» та права позивача на судовий захист.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2016, повний текст якого підписаний 19.12.2016, у справі № 910/19099/16 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем не доведено наявність та обґрунтованість обставин, викладених у позовній заяві, та підстав для визнання недійсною спірної третейської угоди з викладених у позові правових підстав.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Олвін-Сервіс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 у справі № 910/19099/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

В апеляційній скарзі позивач послався на ті саме обставини, що й при зверненні до суду з цим позовом.

Ухвалою від 13.01.2017 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Жук Г.А., Чорногуз М.Г. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олвін-Сервіс» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Позивач в судове засідання представників не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

19.04.2013 Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є відповідач, як банк та позивач як позичальник уклали договір про відкриття кредитної лінії №06-Н/13/66/КЛ-КБ (далі Договоір), відповідно до умов якого відповідач відкриває позивачу мультивалютну відновлювальну кредитну лінію, надає кредитні кошти (кредит) у порядку та на умовах, визначених цим договором, а позивач зобов'язується використовувати кредит на цілі, зазначені в п.1.5 цього договору, своєчасно та у повному обсязі сплачувати відповідачу проценти за користування кредитом, а також повернути відповідачу кредит у терміни, встановлені цим договором, та виконати інші умови договору.

В п. 11.16 Договору сторонами було погоджено, що всі спори сторін, що не врегульовані мирним шляхом, вирішуються відповідним судом за місцезнаходженням відповідача.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що в подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових договорів до Договору.

Так, договором про внесення змін № 2 від 17.09.2014 до договору про відкриття кредитної лінії № 06-Н/13/66/КЛ-КБ від 19.04.2013 (а.с. 37-44 ) та договором про внесення змін № 4 від 29.04.2015 до договору про відкриття кредитної лінії № 06-Н/13/66/КЛ-КБ від 19.04.2013 (а.с. 47-51) сторони, виклали п. 11.16 Договору у такій редакції:

- усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають з цього договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013р., видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду htpp://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду htpp://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього договору.

Позивач вважає, що третейське застереження, викладене у п. 11.16 Договору, не відповідає вимогам Конституції України, Закону України «Про третейські суди» як таке, що позбавляє його права на судовий захист, оскільки вказаною умовою в беззаперечній формі передбачено порядок вирішення спорів лише відповідним третейськім судом, що є грубим порушенням вказаних вище положень чинного законодавства.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 12 ГПК України підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом.

Конституційний Суд України, вирішуючи спір у справі №1-3/2008 (Рішення від 10.01.2008 №1-рп/2008) зазначив, що, гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 року №3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 Господарського процесуального кодексу України, стаття 6 Закону).

Пунктом 4.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» встановлено, що господарському суду слід мати на увазі, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Отже, право на звернення до суду за захистом своїх прав передбачене Конституцією України і не може бути заперечене, а розгляд спору в третейському суді є правом сторін та реалізується шляхом взаємного погодження вказаного питання між сторонами.

Зазначена правова позиція відповідає судовій практиці (постанови Вищого господарського суду України від 09.04.2013 у справі № 5023/6007/12, від 12.02.2014 у справі № 914/3638/13).

Відповідно до ч 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

У статті 2 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Частина 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» визначає, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

У статті 12 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що:

- третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч. 1);

- якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди (ч. 2);

- третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує (ч. 4);

- третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди (ч. 5);

- у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною (ч. 7).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статті 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Обрання сторонами за взаємною домовленістю у встановленому порядку та визначених законодавством межах позасудового порядку вирішення спору не є порушенням права на судовий захист, якщо така домовленість відповідає внутрішній волі та намірам сторін.

Той факт, що сторони визначили в умовах Договору конкретний третейський суд, який розглядатиме всі спори, розбіжності та вимоги за Договором, не обмежує законного права сторін Договору вирішити свій спір у судах України, а свідчить лише про те, що у спорах за умовами цього Договору до іншого третейського суду сторони не звертатимуться.

Враховуючи вищевикладене, посилання позивача на те, що зміст третейського застереження, викладеного в п. 11.16 Договору, не відповідає вимогам чинного законодавства як таке, що позбавляє його права на судовий захист, оскільки вказаною умовою в беззаперечній формі передбачено порядок вирішення спорів лише відповідним третейськім судом, що є грубим порушенням Конституції України та Закону України «Про третейські суди», не відповідає дійсним обставинам справи та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання недійсним третейського застереження, викладеного в п. 11.16 Договору, з підстав, зазначених у позовній заяві. Суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Олвін-Сервіс» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 у справі № 910/19099/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Олвін-Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 у справі № 910/19099/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 у справі № 910/19099/16 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/19099/16.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Г.А. Жук

М.Г. Чорногуз