РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2017Справа №910/22779/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Експансія"

до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"

про визнання недійсними договорів поруки

Суддя Демидов В.О.

За участю представників сторін:

від позивача Тронь І.В., дов. від 11.07.2016;

від відповідача - Курінний С.Ю., дов. від 19.08.2016 № 368;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Експансія" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "ВТБ банк" про визнання недійсними:

- Договору № 3 від 13.11.2013 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладеного між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905);

- Договору № 4 від 13.03.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладеного між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905);

- Договору № 5 від 30.04.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладеного між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905);

- Договору № 6 від 31.07.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладеного між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905);

- Договору № 7 від 12.09.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладеного між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905);

- Договору № 8 від 06.10.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладеного між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905);

- Договору № 9 від 25.11.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладеного між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905).

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що станом на момент укладення спірних Додаткових договорів про внесення змін до укладеного сторонами Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010 порука була припинена внаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди. Так, за доводами позивача Договором № 8 про внесення про внесення змін до Кредитного договору серед іншого було внесено зміни до пункту 7.12 договору у частині збільшення позовної давності щодо вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, а саме строк позовної давності збільшено з дванадцяти місяців до вісімнадцяти місяців. В подальшому до пункту 7.12 Кредитного договору були внесені зміни та строк позовної давності щодо штрафних санкцій збільшено до двадцяти чотирьох місяців.

Письмовим відзивом від 05.01.2017 на позовну заяву та додатковими письмовими поясненнями по суті спору відповідач проти вимог позову заперечив з викладених у відзиві підстав, зазначивши, зокрема, що збільшення строку позовної давності щодо штрафних санкцій за Кредитним договором не є збільшенням відповідальності позивача як поручителя за договором поруки, оскільки не змінює обсяг основного зобов'язання за Кредитним договором.

Ухвалою від 14.12.2016 Господарським судом міста Києва порушене провадження у справі № 910/22779/16, розгляд справи призначений на 12.01.2017.

В судовому засіданні 12.01.2017 на підставі положень ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 24.01.2017.

В судовому засіданні 24.01.2017 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 14.02.2017.

В судове засідання 14.02.2017 прибули повноважні представники сторін у справі.

З урахуванням фактичних обставин справи суд вважає за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши матеріали справи, надані докази, вислухавши присутніх у судових засіданнях представників учасників судового процесу, суд встановив такі фактичні обставини.

27.06.2008 між ВАТ "ВТБ Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк", як кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "У Хромого Пола" як позичальником укладено Кредитний договір № 10.05/08-СК (далі за текстом - Кредитний договір), відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді строкового кредиту, а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути кредиторові суму кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі згідно умов Кредитного договору та виконати інші зобов'язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. Сума кредиту за Кредитним договором склала 650000 доларів США.

Відповідно до умов пункту 9.1 передбачена відповідальність позичальника за несвоєчасну сплату платежів за Кредитним договором у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

17.09.2010 між ТОВ "Експансія" як поручителем та ПАТ "ВТБ Банк" укладений Договір поруки № 101.5.59/10-ДПЗ (далі за текстом - Договір поруки), відповідно до умов якого позивач поручився перед відповідачем за виконання позичальником (ТОВ "У Хромого Пола") умов Кредитного договору.

Відповідно до умов пункту 2.1 Договору поруки у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком (відповідачем у справі) у повному обсязі зобов'язань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов'язаних з порушенням зобов'язань позичальником.

Крім того, умовами пункту 1.1 Договору поруки його сторони окремо визначили, що за вказаним договором поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

При цьому характер та розмір зобов'язань, що ймовірно можуть виникнути у позичальника у майбутньому, у пункті 1.1 Договору поруки не зазначений.

Договором від 28.11.2011 № 5 про внесення змін до Кредитного договору сторони вказаного договору погодили новий графік погашення суми кредиту та умовами пункту 7.12 Кредитного договору встановили, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених Кредитним договором та Договором від 28.11.2011 № 5 про внесення змін до Кредитного договору, становить один рік.

10.09.2013 між відповідачем та ТОВ "У Хромого Пола" як позичальником укладений договір № 8 про внесення змін до Кредитного договору, пунктом 1 якого внесені зміни до пункту 7.12 Кредитного договору та встановлено, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених п.п. 7.1-7.10 Кредитного договору, становить 18 (вісімнадцять) місяців.

Договором від 13.11.2013 № 3 про внесення змін до Договору поруки його сторони, зокрема, пунктом 3 визначили, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених п.п. 7.1-7.10 Кредитного договору, становить 18 (вісімнадцять) місяців.

Договором № 4 від 13.03.2014 про внесення змін до Договору поруки позивач та відповідач визначили, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених п.п. 7.1- 7.10 Кредитного договору, становить 24 (двадцять чотири) місяці.

В подальшому Договором № 5 від 30.04.2014 про внесення змін до Договору поруки, Договором № 6 від 31.07.2014 про внесення змін до Договору поруки, Договором № 7 від 12.09.2014 про внесення змін до Договору поруки, Договором № 8 від 06.10.2014 про внесення змін до Договору поруки, Договором № 9 від 25.11.2014 про внесення змін до Договору поруки сторонами у справі змінювалися умови зазначеного договору, зокрема, у частині розміру відсотків за користування кредитом та інших умов.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову у повному обсязі з таких підстав.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 Цивільного кодексу України).

Статтею 554 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини першої статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Закон пов'язує припинення договору поруки за двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Аналіз змісту цієї норми дає підстави вважати, що вона не встановлює ні змісту та обсягу такого збільшення відповідальності поручителя, ні реальності чи невідворотності його настання.

Таке збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів.

У відзиві на позовну заяву відповідач стверджує, що збільшення строку позовної давності за вимогами про стягнення штрафних санкцій та договірних санкцій за Кредитним договором жодним чином не вплинуло на розмір матеріальної відповідальності позивача у справі.

Разом з цим судом встановлено таке.

Згідно з пунктом 7.1-7.10 Кредитного договору банк та позивальник узгодили, що у разі невиконання або неналежного виконання позивальником зобов'язань за Кредитним договором банк має право застосувати до позичальника штрафні та договірні санкції, зокрема, за порушення пунктів 4.3.11 та 4.3.13.

Починаючи з 2012 року у зв'язку з недотриманням позичальником умов договору у банку виникло право вимоги до позичальника щодо сплати санкцій.

Відповідач спрямував на адресу позичальника листи (№3177/1-2 від 22.04.2013, № 1141/1-2 від 15.02.2013, № 351/1-2 від 21.01.2013), в яких він вказував на необхідність сплатити договірні/штрафні санкції у зв'язку із порушенням позичальником умов Кредитного договору, в тому числі і за 2012 рік.

У пункті 7.12 Кредитного договору в редакції Договору про внесення змін № 5 від 28.11.2011 сторони Кредитного договору погодили, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених пп.7.1-7.10 цього договору, становить 1 (один) рік.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

25.02.2013 банком було направлено ТОВ «У Хромого Пола» лист-вимогу № 1392/1-2 щодо дострокового повернення Позичальником отриманого кредиту в повному обсязі, сплати плати за кредит, штрафних і договірних санкцій.

10.07.2013 банк направив поручителю лист-вимогу № 5232/1-2, у якій банк вимагав від ТОВ «Експансія» дострокової сплати заборгованості за Кредитним договором, в тому числі і штрафних санкцій на суму 1034401 грн.44 коп. за порушення зобов'язань протягом 2012 та першого кварталу 2013 років.

Таким чином, станом на вересень 2013 частина штрафних і договірних санкцій вже знаходилась поза межами строків позовної давності, проте 10.09.2013 між банком та позичальником укладено Договір № 8 про внесення змін до Кредитного договору.

Звертаючись з позовними вимогами до позивача як поручителя, ПАТ «ВТБ БАНК» у серпні 2015 року здійснив розрахунок суми заборгованості за штрафними санкціями за період з січня 2013 року, тобто за тридцять два місяці, у зв'язку з чим обсяг відповідальності поручителя збільшився на 87261 грн. 28 коп. порівняно з розміром санкцій, як і були б розраховані в межах річного строку.

Отже, збільшення 10.09.2013 Договором № 8 про внесення змін до Кредитного договору строку позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій до вісімнадцяти місяців мало місце після настання підстав для застосування відповідальності до позичальника у виді штрафних санкцій (а також поручителя) та після спливу річного строку позовної давності за вимогами щодо сплати штрафних і договірних санкцій за Кредитним договором.

Вказані обставини відповідачем під час розгляду справи не спростовані.

Таким чином, Додатковою угодою від 10.09.2013 № 8 до Кредитного договору без згоди поручителя внесено зміни, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Як встановлено судом, умовами пункту 1.1 Договору поруки його сторони окремо визначили, що за вказаним договором поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Суд зазначає, що норми Цивільного кодексу України, якими врегульовано відносини поруки, мають диспозитивний характер, надаючи можливість сторонам врегулювати на свій розсуд переважну частину умов договору, зокрема, щодо обсягу зобов'язання поручителя (забезпечення боргу частково або в повному обсязі), характеру зобов'язання поручителя (солідарно з боржником або субсидіарно) тощо.

Договір поруки може бути укладений на забезпечення виконання зобов'язання, яке може виникнути в майбутньому (збільшення основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, тощо), але на момент звернення кредитора до поручителя таке зобов'язання повинно реально існувати і бути дійсним.

Істотними умовами договору поруки є обов'язкове посилання на основне зобов'язання, його зміст, розмір, визначення обсягу відповідальності поручителя. Необхідність визначення вказаних умов обумовлена тим, що зміна зобов'язання, забезпеченого порукою, тягне за собою зміни у договорі поруки.

Таким чином, суд погоджується із доводами позивача, що однією з істотних умов договору поруки має бути встановлення ознак, за якими можна ідентифікувати і конкретизувати це майбутнє зобов'язання.

Відповідна умова договору є результатом домовленості між сторонами (банком і поручителем) про те, що поручитель надає банку і боржнику згоду, а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

В договорі поруки, який є предметом дослідження у даній справі, відсутні умови, які свідчать про те, що позивач, укладаючи його, надав свою згоду банку і боржнику на внесення в майбутньому змін в основне зобов'язання без додаткового отримання згоди поручителя.

Посилання відповідача на вказану умову Договору поруки як на доказ того, що згода поручителя на будь-які зміни до Кредитного договору та договору поруки презюмована, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки характер та розмір зобов'язань, що ймовірно можуть виникнути у позичальника у майбутньому, у пункті 1.1 Договору поруки не зазначені і вказаний пункт договору визначає обсяг відповідальності поручителя виключно на момент укладення договору.

За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов'язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам Цивільного кодексу України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя).

Так, у постанові Верховного Суду України від 05.06.2013 (№ 6-43цс13) зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Доказів наявності такої згоди позивача щодо зміни позовної давності станом на дату укладення договору № 8 від 10.09.2013 про внесення змін до Кредитного договору відповідачем у справі не надано.

Таким чином, порука за укладеним сторонами у справі Договором поруки припинилася з 10.09.2013 (з дати, коли між відповідачем та ТОВ "У Хромого Пола" укладений договір № 8 про внесення змін до Кредитного договору, пунктом 1 якого внесені зміни до пункту 7.12 Кредитного договору та встановлено, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених п.п. 7.1-7.10 Кредитного договору, становить 18 (вісімнадцять) місяців).

У відзиві відповідач зазначив, що договір про внесення змін до договору поруки ним з поручителем укладено для мінімізації негативних наслідків для банка та попередження застосування наслідків статті 559 ним і фактично укладенням договору від 13.11.2013 про внесення змін до договору поруки поручитель погодився на збільшення обсягу його відповідальності, що зазначалося в тому числі і в Договорі № 8 від 10.09.2013 про внесення змін до Кредитного договору.

Отже, на думку відповідача, він отримав згоду поручителя на збільшення обсягу відповідальності, але не до такого збільшення, а після настання цього факту.

Виходячи з аналізу норм статей 559, 598 Цивільного кодексу України, припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

За таким обставин підписання позивачем 13.11.2013 змін до Договору поруки, дія якого фактично припинена 10.09.2013 на підставі ч.1 ст.559 Цивільного кодексу України, не свідчить про відновлення дії Договору поруки.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України № 6-1907ск10 від 14.07.2010.

За положеннями частини першої статті 559 Цивільного кодексу України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору (постанова Верховного Суду України № 6-19076ск10 від 21.05.2012).

За таких обставин суд доходить висновку про те, що спірні Додаткові угоди до Договору поруки укладені після припинення укладеного сторонами у справі Договору поруки, тобто на виконання неіснуючого зобов'язання.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Судом встановлено і учасниками судового процесу не спростовано, що спірні Додаткові угоди до Договору поруки укладені після припинення укладеного сторонами у справі Договору поруки, тобто на виконання неіснуючого зобов'язання і, відповідно, з порушенням положень ст. 553 Цивільного кодексу України.

При цьому судом не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду України у справах аналогічної категорії, відповідно до якої підставою для припинення поруки є збільшення виключно основного зобов'язання за кредитним договором, оскільки обставини справи № 910/22779/16 свідчать про доведеність фактичного збільшення відповідальності позивача у справі на 87261 грн. 28 коп. порівняно з розміром санкцій, які були б розраховані в межах річного строку позовної давності, щодо якого сторони у справі дійшли згоди.

З урахуванням викладеного вище наявні підстави для визнання спірних договорів поруки недійсними, оскільки вони вчинені сторонами після припинення відносин поруки на підставі частини першої статті 559 Цивільного кодексу України.

У додаткових письмових поясненнях по суті спору позивач також зазначив, що відповідно до частини 4 статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідачем позичальнику - ТОВ «У Хромого Пола», направлено вимогу № 1392/1-2 від 25.02.2013про повне повернення отриманого згідно Кредитного договору кредиту не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання цієї вимоги.

Відтак, за доводами позивача, кредитором на підставі пункту 5.3. Кредитного договору (з урахуванням змін, внесених Договором № 5 від 28.11.2011 до Кредитного договору) було змінено строк виконання боржником основного зобов'язання.

Вказана вимога відповідача була отримана боржником 06.03.2013.

Позичальник повинен був сплатити кредит до 06.06.2013.

Як зазначає позивач, строк виконання зобов'язання за Кредитним договором був змінений та кредитором встановлено обов'язок боржника повернути кредит та сплатити штрафні санкції до 06.06.2013.

Посилаючись на те, що оскільки починаючи з 07.06.2013 кредитор не звернувся до поручителя з позовом протягом шестимісячного терміну, позивач зазначив, що з 07.12.2.013 Договір поруки є таким, що припинився з підстав, визначених у ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України.

Вказані доводи позивача не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки можливість заявлення банком вимоги про дострокове повернення суми кредиту у випадку порушення позичальником зобов'язань за Кредитним договором встановлена у самому Кредитному договорі та узгоджена сторонами вказаного договору під час його підписання. Про вказане право відповідача у справі позивач був повідомлений станом на дату укладення Договору поруки, а тому лист-вимога відповідача про дострокове повернення суми кредиту на інших виплат не є зміною умов Кредитного договору.

З урахуванням викладеного вище позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням положень частини першої статті 559 Цивільного кодексу України, яка передбачає припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, а також приписів ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити названому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, позов підлягає задоволенню у повному обсязі, спірні Договори про внесення змін до Договору поруки підлягають визнанню недійсними як такі, що вчинені з порушенням вимог закону.

Судові витрати у справі покладаються на відповідача у справі відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати недійсним Договір № 3 від 13.11.2013 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905);

3. Визнати недійсним Договір № 4 від 13.03.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905);

4. Визнати недійсним Договір № 5 від 30.04.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905);

5. Визнати недійсним Договір № 6 від 31.07.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905);

6. Визнати недійсним Договір № 7 від 12.09.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905);

7. Визнати недійсним Договір № 8 від 06.10.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905);

8. Визнати недійсним Договір № 9 від 25.11.2014 про внесення змін до Договору поруки № 101.5.59/10-ДПЗ від 17.09.2010, укладений між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905).

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" (м. Київ, бульвар Шевченка/вул. Пушкінська, буд. 8/26; ідентифікаційний код 14359319), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Експансія" (08132, м. Вишневе, вул. Промислова,5, ідентифікаційний код 32294905), витрати зі сплати зі сплати судового збору у розмірі 9646 грн. 00 коп., видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 14.02.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складене та підписане 20.02.2017.

Суддя В.О. Демидов