ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р.Справа № 915/706/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: В.В. Лашина

Суддів: О.Ю. Аленіна

К.В. Богатиря

При секретарі Р.О. Кияшко

За участю представників сторін:

Від позивача - Зозуля А.Ю.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної - особи підприємця ОСОБА_4

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 28.07.2016р.

по справі № 915/706/16

за позовом Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради

до відповідача Фізичної - особи підприємця ОСОБА_4

про повернення орендованого майна

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради (у наступному за текстом - УКВ Миколаївської міської ради) звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) про повернення нежитлових приміщень літ А2 загальною площею 59,4 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, переданих за договором оренди від 06.04.2015 р., укладеним між сторонами, у зв'язку із закінченням строку дії договору та незгодою із продовженням його дії.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 28 липня 2016 року (суддя Олейняш Е.М.) позовні вимоги задоволені. Відповідача зобов'язано звільнити та повернути спірні орендовані приміщення згідно з актом приймання-передачі. З ФОП ОСОБА_4 на користь позивача стягнуто 1378 грн. судового збору.

Не погоджуючись з цим рішенням, ФОП ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, з урахуванням заяви від 26.10.2016 р., просить його скасувати та припинити провадження у справі, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, оскільки судом не враховано, що за приписами Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору не може бути меншим, ніж 5 років, але договором оренди, укладеним між сторонами, строк його дії визначений лише у 1 рік. Також скаржник зазначає, що УКВ Миколаївської міської ради не попереджало про свій намір використовувати орендоване майно для власних потреб. Крім цього, 04.04.2016 р. та 23.05.2016 р. відповідачем направлялись заяви про продовження терміну дії договору оренди на 2 роки 11 місяців через Центр надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради з відповідними документами, однак в порушення Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» відповіді надано не було, а тому у даному випадку застосований принцип мовчазної згоди. До того ж, 26.04.2016 р. та 26.05.2016 р. постійною комісією Миколаївської міської ради з питань житлово-комунального господарства, комунальної власності та благоустрою м. Миколаєва було прийняте рішення про продовження строку дії договору. Скаржник також вказує на те, що ним були проведені невідємні поліпшення орендованого майна на суму 12 тис. грн. та підготовлено за власний рахунок відповідну документацію на суму 10 тис.грн., а згідно до рішення Миколаївської міської ради № 9/11 від 11.10.2016 р. ФОП ОСОБА_4 вирішено дозволити відповідачу приватизацію спірних орендованих приміщень. Відтак, скаржник зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 80 ГПК України було прийняте рішення відповідного органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Частиною першою статті 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом (ч. 1, 6 ст. 283 Господарського кодексу України).

На стадіях укладення, виконання, зміни, розірвання та припинення договору оренди у наймодавця та наймача виникають взаємні зобов'язання, зокрема: обов'язок наймодавця передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму, провадити капітальний ремонт речі, переданої у найм, якщо інше не встановлено договором або законом; обов'язок наймача користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору, а в разі припинення договору - найму негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (стаття 765, частина перша статті 773, частина друга статті 776, частина перша статті 785 Цивільного кодексу України).

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду комунального майна врегульовані Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

У відповідності до ч. 2, 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Частиною 2 статті 26 названого Закону встановлено, що договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; приватизації об'єкта оренди орендарем (за участю орендаря); банкрутства орендаря; загибелі об'єкта оренди; ліквідації юридичної особи, яка була орендарем або орендодавцем.

У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди (ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Як вбачається з матеріалів справи, 06 квітня 2015 року між УКВ Миколаївської міської ради та ФОП ОСОБА_4 укладений договір оренди нерухомого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності, за умовами якого відповідачу у строкове платне користування було передане згідно до акту приймання-передачі майна від 06.04.2015 р. нежитлові приміщення літ. А-2 загальною площею 59,4 кв.м., розміщені за адресою: АДРЕСА_1 на цокольному поверсі із строком дії договору до 06 квітня 2016 року.

Пунктом 10.7 договору визначено, що він припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

У разі закінчення строку дії договору останній продовжується шляхом укладення додаткової угоди за умови письмового звернення орендаря відповідно до вимог положення (п. 10.5 договору оренди).

Відповідно до п. 2.4 договору у разі розірвання договору, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря, останній повинен повернути орендодавцеві орендоване приміщення в 15-денний термін з дня отримання заяви УКВ Миколаївської міської ради за актом приймання-передавання приміщення.

Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання (п. 2.7 договору). При цьому, згідно до п. 2.8 договору обов'язок по складанню акта приймання-передавання покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.

Матеріали справи свідчать, що позивачем було направлено на адресу відповідача лист від 22.03.2016 р. за № 329/10.01-08/16 з відмовою від продовження строку дії договору оренди та з вимогою звільнити орендоване майно, передавши його у належному стані. Факт направлення листа підтверджується фіскальним чеком та рекомендованим повідомленням про вручення (а.с. 14 на звороті).

29 квітня 2016 року на адресу відповідача було надіслано повторну вимогу про повернення орендованого майна за № 857/10-01/08/16 та лист за № 858/10/01/08/16 від 29.04.2016 р. про припинення договору. Факт направлення листів підтверджується фіскальним чеком та рекомендованим повідомленням про вручення (а.с. 15, 16 на звороті).

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач відмовився від продовження дії договору у встановлений законом строк, тоді як відповідачем не було надано доказів продовження дії договору оренди шляхом укладення додаткової угоди за умови письмового звернення орендаря відповідно до умов п. 10.5 договору.

Аналізуючи матеріали справи, судова колегія доходить висновку, що судом першої інстанції цілком вірно встановлені обставини справи та ним була дана правильна юридична оцінка із застосуванням до спірних правовідносин належних норм матеріального права з дотриманням процесуального законодавства України.

Посилання ФОП ОСОБА_4 на порушення норм закону щодо встановлення терміну дії договору оренди лише в один рік, судова колегія вважає помилковими, оскільки у відповідності до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 202 ЦК України).

Отже, сторони самостійно узгодили строк дії договору оренди й доказів визнання його недійсним надано не було.

Неспроможними вважає колегія суддів й твердження скаржника про застосування до спірних правовідносин положень принципу мовчазної згоди, встановленої Законом України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності».

Цей Закон визначає правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності і встановлює порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та адміністраторів. Між тим, правовідносини у сфері передання в оренду державного та комунального майна врегульовані нормами спеціального Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Названим спеціальним Законом припинення договірних правовідносин пов'язується із закінченням строку дії договору та запереченням орендодавця щодо його продовження. Факт відмови позивача від продовження договору оренди та доведення цього відповідачу підтверджений матеріалами справи.

Враховуючи викладене, не може бути визнаними достатніми правовими підставами для пролонгації договору здійснення ФОП ОСОБА_4 поліпшень орендованого майна та проведення процедури приватизації орендованого майна.

Правова доля зроблених поліпшень орендованого майна регламентована нормами частини 2 статті 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Порядком оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід'ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації, затверджений наказом Фонду державного майна України від 27.02.2004 р. № 377 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18 березня 2004 р. за № 343/8942).

До того ж, рішення Миколаївської міської ради № 9/11 від 11.10.2016 р. про надання дозволу щодо приватизації орендованого майна, на яке посилається скаржник в апеляційній скарзі, є зупиненим згідно до розпорядження Миколаївського міського голови від 13.10.2016 р. № 267р.

Пунктами 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 6 роз'яснено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Пунктом 4 зазначеної постанови роз'яснено, що господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Одним із принципів судочинства є змагальність сторін.

Так, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства названа змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів. Цю саму думку законодавець відтворив й у ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу, вказавши, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, що також відображено у положеннях статті 33 ГПК України.

Слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 ГПК України).

Проте, ФОП ОСОБА_4 не було доведено наявність правових підстав, передбачених Законом України «Про оренду державного та комунального майна», які б встановлювали правомірність використання орендованого майна за договором від 06.04.2015 р. після закінчення строку його дії та відмови УКВ Миколаївської міської ради від його продовження.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення господарського суду Миколаївської області відповідає обставинам справи та вимогам закону, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Миколаївської області від 28.07.2016 р. у справі № 915/706/16 - без змін.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя К.В. Богатир