КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Справа№ 910/14967/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_2- представник;

від відповідача: Антонюк А.О. - представник.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2016

у справі № 910/14967/16 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

про стягнення 70 390,76 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі, позивач або ФОП ОСОБА_4) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (далі, відповідач або ПрАТ "СК "ПЗУ Україна") про стягнення страхового відшкодування у розмірі 43 900, 00 грн., інфляційних втрат у сумі 22 059, 75 грн., 3 % річних у розмірі 1 998, 95 грн. та пені у сумі 2 432, 06 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем листом-повідомленням від 17.04.2015 №2663-31 було безпідставно та незаконно, з посиланням на пункт 2.4.1.1 та пункт 2.10.3 Договору № 251.994018874.4015 добровільного страхування майна юридичних осіб від 14.05.2014, відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування внаслідок події, що має ознаки страхової - крадіжки майна позивача, чим порушено права позивача як страхувальника.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2016 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 43 900грн. 00 коп. - страхового відшкодування, 798 грн. 98 коп. - пені, 20 078 грн. 45 коп. - інфляційних втрат, 1 998 грн. 95 коп. - 3 % річних та 1 307 грн. 24 коп. - судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування за Договором № 251.994018874.4015 добровільного страхування майна юридичних осіб від 14.05.2014 є необґрунтованою та безпідставною.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення по цій справі скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

За твердженнями скаржника, позивачем було подано неправдиві відомості про предмет договору страхування, що є підставою для відмови йому у виплаті страхового відшкодування.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" у справі № 910/14967/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді: Отрюха Б.В., суддів: Михальської Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2016 поновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" прийнято до провадження та призначено на 24.01.2017.

Представник позивача 17.01.2017 через відділ документального забезпечення суду подав заперечення на апеляційну скаргу, у яких просив суд у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2017 розгляд апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" відкладено на 14.02.2017, у зв'язку із надходженням повідомлення про замінування приміщення Київського апеляційного господарського суду.

Представник позивача у судовому засіданні 14.02.2017 заперечував проти доводів, викладених відповідачем у апеляційній скарзі, просив у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.02.2017 підтримував доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, у позові відмовити повністю.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 14.05.2014 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" (далі - страховик) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі - страхувальник) укладено договір № 251.994018874.4015 добровільного страхування майна юридичних осіб - частина "А", відповідно до якого, було застраховано майнові інтереси страхувальника пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим майном.

Предметом Договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованого майна, зазначеним в Договорі (пункт 1.1 Договору)

Пунктом 1.2. частини "А" Договору встановлено, що строк дії договору страхування з 15.05.2014 до 14.05.2015.

Відповідно до п. 1.3. частини "А" договору, застрахованим за умовами даного договору є наступне майно:

1.3.3. Меблі та офісне обладнання.

1.3.4. Комп'ютери та оргтехніка.

1.3.5. Виробниче (промислове) обладнання.

1.3.6. Торгівельне обладнання.

1.3.7. Товарно-матеріальні цінності.

1.3.8. Скляні поверхні.

Згідно п. 1.5. частини "А" Договору, страховик надає страхове покриття на випадок пошкодження або втрати застрахованого майна внаслідок настання подій, що мають ознаки ймовірності та випадковості настання, а саме:

пожежі (в т.ч. задимлення, що її супроводжує, включаючи виділення сажі і корозійного газу, підпал) удару блискавками, вибуху.

крадіжка, грабіж, розбій.

дії третіх осіб цілеспрямованого неправомірного характеру, заподіяні з метою завдання шкоди застрахованому майну.

бій скляних елементів будівель, вітрин, дзеркал.

Відповідно до п. 2.8.1.3. частини "Б" Договору при настанні страхового випадку, страхувальник зобов'язаний негайно заявити про це відповідним компетентним органам про настання події, що може бути кваліфікована як страховий випадок та в найкоротший термін надати правоохоронним органам опис втраченого в результаті настання страхового випадку та застрахованого майна.

Пунктом 2.10.3 частини "Б" Договору встановлено, що причина відмови страховика у виплаті страхового відшкодування, зокрема, подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку.

Як зазначено п. 12.1 частини "Б" Договору, страховик має право:

2.12.1.1. перевіряти інформацію, яка надана страхувальником при укладенні даного договору.

2.12.1.2. проводити огляд застрахованого майна протягом дії даного договору. Про намір провести огляд страховик повідомляє страхувальника в письмовому вигляді за 5 робочих днів до планової дати візиту з обґрунтуванням причин такого візиту.

2.12.1.3. після проведеного огляду майна, що зазначено в п. 2.12.1.2. страховик може надавати страхувальнику пропозиції щодо покращення ступень захисту майна або ліквідації порушень існуючих законодавчих норм.

2.12.1.4 в разі відмови страхувальника вживати заходи, відповідно до отриманих рекомендацій, в разі настання страхового випадку, страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування або зменшити його розмір, якщо причиною настання страхового випадку стала відмова страхувальника вживати заходи зазначені страховиком.

Згідно із пунктом 2.12.2.8. частини "Б" договору страховик зобов'язаний протягом 15 (п'ятнадцяти) робочих днів, з дня, коли страховику було надано всі документи, які необхідні для прийняття рішення про розмір та причини настання страхового випадку, розмір збитку. Страховик приймає рішення про виплату страхового відшкодування та складає страховий акт (аварійний сертифікат) або приймає рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування та письмово повідомляє про це рішення страхувальника з обґрунтуванням причин відмови протягом 5 (п'яти) робочих днів з дня прийняття цього рішення.

Відповідно до п. 2.12.2.9 частини "Б" Договору страховик зобов'язаний здійснити сплату страхового відшкодування протягом (п'яти) робочих днів з дня прийняття страховиком рішення про виплату страхового відшкодування.

В опитувальному листі до договору № 251.994018874.4015 добровільного страхування майна юридичних осіб від 14.05.2014 зазначено зокрема, що вхідні двері магазину броньовані (п. 5.8. опитувального листа).

Крім того, 15.03.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЮНИС" (далі - виконавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі - замовник) укладено Договір № 256 про централізовану охорону, умовами якого передбачено, що замовник передає, а виконавець приймає під охорону об'єкти та майно, що знаходиться на цих об'єктах, згідно переліку наведеного в дислокації, а саме: магазин "ІНФОРМАЦІЯ_1", за знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За охорону об'єкта замовник виплачує виконавцю грошові кошти, згідно виставлених рахунків.

У додатку № 3 до Договіру № 265 від 01.01.2014 наведений технічний опис об'єкту, а саме: приміщення магазину на першому поверху та підсобні приміщення у підвалі, перший поверх 5-ти поверхового будинку, вхідні двері з металопластику з скляним отвором, тильні двері металеві з додатковим засовом зсередини. Скляні вітрини та вхідні двері виходять на "червону" лінію вул. Героїв Сталінграду. Вхідні двері обладнані сповіщувачем відкриття, тамбур приміщення обладнаний сповіщувачем руху та розбиття скла, вітрини обладнані сповіщувачами руху та розбиття скла, торгові зали обладнані сповіщувачами руху та розбиття скла, тильні двери обладнані сповіщувачами руху та сповіщувачем відкриття. Система працює в штатному порядку, зауважень немає.

За твердженнями позивача, у ніч з 25.12.2014 по 26.12.2014 відбулась подія, що має ознаки страхової події. До приміщення, належного позивачу магазину проникли невстановлені особи, які розбили скляні вітрини та двері магазину і викрали частину належного позивачу майна загальною вартістю 44 400, 00 грн., а саме велосипед "Bianchi Y3B53U55DM Camaleonte" вартістю 17 000, 00 грн., згідно з видатковою накладною № Д-00002204 від 22.04.2014 та велосипед "Bianchi Pista Super celeste" вартістю 27 300, 00 грн., відповідно до видаткової накладної № Д-00000506 від 05.06.2014, що підтверджується витягом з кримінального провадження № 0005714, а також повідомленням про початок досудового розслідування від 26.12.2014.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про настання збитку від 29.12.2014, в якій повідомив ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" про настання події, що має ознаки страхової, а саме про викрадення частину належного позивачу майна (велосипед "Bianchi Y3B53U55DM Camaleonte" вартістю 17 000, 00 грн., та велосипед "Bianchi Pista Super celeste" вартістю 27 300, 00 грн.), у зв'язку з чим просив відповідача розглянути питання про відшкодування завданих збитків, яка була отримана відповідачем 12.01.2015.

Відповідач листом № 2663-31 від 17.04.2016 надав відповідь на зазначену вище заяву позивача, в якому повідомив, що в опитувальному листі від 14.05.2014 у розділі 5 "Захист від протиправних дій третіх осіб" в п. 5.8. броньовані вхідні двері зазначено: так.

Однак, в акті огляду місця події від 30.12.2014 в розділі ІІ. В результаті огляду виявлено:

"1. Дверь входная металлопластиковая - остекленная. Разрыв пластикового профиля в области крепления замка.

2. Панель облицовачная левая входная (алюминий) - деформирована на п. 5х15 см с разрывами".

Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до п. 2.4.1.1 Договору страхування, страховик не відшкодовує збитки, що сталися внаслідок:

п.2.4.1.13 знаходження застрахованого майна у приміщеннях, сховищах та сейфах, що не відповідають вимогам відповідних законодавчих та/або нормативно-правових актів та/або умовам цього Договору.

Також, розділом 2.10. вказано причини відмови страховика у виплаті страхового відшкодування:

п.2.10.3. подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет Договору страхування або про факт настання страхового випадку.

Таким чином, у зв'язку з тим, що страхувальником подано неправдиві відомості про предмет договору страхування, відповідач повідомив про відсутність підстав для здійснення виплати страхового відшкодування.

Позивач вважає, що викрадення частини належного позивачу майна загальною вартістю 44 400 грн. є подією, що має ознаки страхової події, відповідно до Договору № 251.994018874.4015 добровільного страхування майна юридичних осіб від 14.05.2014, а тому відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування є безпідставною та такою, що суперечить умовам договору страхування та нормам чинного законодавства, у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 43 900, 00 грн. (за вирахуванням франшизи у розмірі 500, 00 грн.), 2 432, 06 грн. - пені, 1 998, 95 грн. - 3 % річних та 22 059, 75 грн. - інфляційних втрат.

Колегія суддів вважає, що посилання відповідача на наявність обставин, передбачених підпунктами п.2.4.1.13 та п.2.10.3. Договору № 251.994018874.4015 добровільного страхування майна юридичних осіб від 14.05.2014 для відмови у виплаті страхового відшкодування, є безпідставними з огляду на наступне.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором страхування.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Пунктом 2 статті 352 Господарського кодексу України встановлено, що страхування може здійснюватися на основі договору між страхувальником і страховиком (добровільне страхування) або на основі закону (обов'язкове страхування).

Згідно частини 1 статті 5 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним або обов'язковим.

Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства (частина 1 статті 6 Закону України "Про страхування").

У відповідності до статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 2 статті 8 Закону України "Про страхування" визначено, що страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

У відповідності зі ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з положеннями ст. 980 Цивільного кодексу України, предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Як підтверджується матеріалами справи, у ніч з 25.12.2014 по 26.12.2014 відбулась подія, що має ознаки страхової. До приміщення, належного позивачу магазину проникли невстановлені особи, які розбили скляні вітрини та двері магазину і викрали частину належного позивачу майна загальною вартістю 44 400, 00 грн., а саме велосипед "Bianchi Y3B53U55DM Camaleonte" вартістю 17 000, 00 грн., та велосипед "Bianchi Pista Super celeste" вартістю 27 300, 00 грн.

Позивач відповідно до умов договору страхування, у передбачені договором строки повідомив відповідача про настання події, що має ознаки страхової.

Відповідно до п.п. 2.12.2.8. та 2.12.2.9 частини "Б" договору страховик зобов'язаний протягом 15 (п'ятнадцяти) робочих днів, з дня, коли страховику було надано всі документи, які необхідні для прийняття рішення про розмір та причини настання страхового випадку, розмір збитку. Страховик приймає рішення про виплату страхового відшкодування та складає страховий акт (аварійний сертифікат) або приймає рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування та письмово повідомляє про це рішення страхувальника з обґрунтуванням причин відмови протягом 5 (п'яти) робочих днів з дня прийняття цього рішення.

Страховик зобов'язаний, здійснити сплату страхового відшкодування протягом (п'яти) робочих днів з дня прийняття страховиком рішення про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до п. 12.1 частини "Б" договору передбачено право страховика, перевіряти інформацію, яка надана страхувальником при укладенні даного договору; проводити огляд застрахованого майна протягом дії даного договору. Про намір провести огляд страховик повідомляє страхувальника в письмовому вигляді за 5 робочих днів до планової дати візиту з обґрунтуванням причин такого візиту; після проведеного огляду майна, що зазначено в п. 2.12.1.2. страховик може надавати страхувальнику пропозиції щодо покращення ступень захисту майна або ліквідації порушень існуючих законодавчих норм; в разі відмови страхувальника вживати заходи, відповідно до отриманих рекомендацій, в разі настання страхового випадку, страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування або зменшити його розмір, якщо причиною настання страхового випадку стала відмова страхувальника вживати заходи зазначені страховиком.

Таким чином, відповідач не був позбавлений можливості провести перевірку відповідності інформації наданої страхувальником при укладенні договору старування, а також провести огляд застрахованого майна протягом дії даного договору, проте матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем зазначених дій.

Крім того, Договір № 251.994018874.4015 добровільного страхування майна юридичних осіб від 14.05.2014 не містить будь-яких умов щодо особливостей зберігання застрахованого майна в магазині або необхідності встановлення додаткових засобів охорони, зокрема, у п. 2.12.4. договору страхування не зазначено про необхідність здійснення страхувальником додаткових дій, пов'язаних з бронюванням дверей та вікон магазину.

Також, п. 2.1.1 частини "Б" Договору страхування сторони чітко визначили його предмет, яким є майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим майном.

Таким чином, сторони погодили всі істотні умови договору № 251.994018874.4015 добровільного страхування майна юридичних осіб від 14.05.2014, зокрема щодо предмету страхування, а опитувальний лист від 14.05.2014, на який посилається відповідач, як на підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування, не є істотною умовою договору, а лише додатково слугує детальним описом та характеристиками об'єкту страхування, які зазначалися позивачем на власний розсуд, без перевірки страховиком.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Частиною 17 статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхове відшкодування не може перевищувати прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У відповідності до пункту 3 частини 1 статті 20 Закону України "Про страхування", страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Аналогічні норми закріплені у статті 988 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Колегія суддів погоджується з висновками суду пешої інстанції, що оскільки відповідач в порушення норм Цивільного кодексу України та умов Договору № 251.994018874.4015 добровільного страхування майна юридичних осіб від 14.05.2014, не здійснив виплату страхового відшкодування, то позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування у розмірі 43 900, 00 грн., що складається з вартості викрадених велосипедів "Bianchi Y3B53U55DM Camaleonte" вартістю 17 000, 00 грн., та "Bianchi Pista Super celeste" вартістю 27 300, 00 грн. є обґрунтованими, відповідно підлягають задоволенню.

Позивач просить стягнути з відповідача 2 432, 06 грн. - пені, 1 998, 95 грн. - 3 % річних та 22 059, 75 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до п. 2.13.4. частини "Б" договору, за несвоєчасну сплату страхового відшкодування страховик на письмову вимогу страхувальника сплачує страхувальнику пеню у розмірі 0, 01 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла за період з прострочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України зазначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Колегія суддів погоджується з розрахунками суду першої інстанції, що обґрунтованою є сума пені у розмірі 798, 98 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за період не більше 6 місяців з 06.02.2015. по 06.08.2015.

Крім того, позивач просив про стягнення з відповідача 1 998, 95 грн. - 3 % річних за період з 06.02.2015 по 12.08.2016 та 22 059, 75 грн. - інфляційних втрат за період з 06.02.2015 по 31.07.2016..

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15.11.10 № 4/720, зокрема: "Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника."

Колегія суду погоджується з розрахунком місцевого суду та вважає обґрунтованою є сума інфляційних втрат у розмірі 20 078, 45 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 06.02.2015 по 31.07.2016, а також сума 3 % річних у розмірі 1 998, 95 грн., за період з 06.02.2015 по 12.08.2016, а тому вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, а заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2016 у справі № 910/14967/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2016 у справі № 910/14967/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/14967/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко