КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" січня 2017 р. Справа№ 910/25371/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Корсакової Г.В.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання Вага В.В.

за участю представників:

від позивача: Гончар О.М.;

від відповідача: Візір А.С.;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016р. у справі №910/25371/15 (головуючий суддя Селівон А.М., судді Чебикіна С.О., Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд"

до Київської міської ради,

третя особа Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

про визнання недійсним п.4 Угоди від 19.04.2012р. про поновлення та про внесення змін до договору оренди земельної ділянки та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Відповідача, в якій просив суд визнати недійсним пункт 4 Угоди про поновлення та внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012р., зареєстрованої 26.04.2012р. у книзі записів державної реєстрації договорів за №91-6-00958, з моменту її укладання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2015р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р. у позові відмовлено повністю. Судові рішення мотивовані недоведеністю та необґрунтованістю позову.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.04.2016р. рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2015р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р. у справі №910/25371/15 скасовано, справу №910/25371/15 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

06.10.2016р. до Господарського суду міста Києва від Позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог №06-10/1, в якій Позивач просить суд: визнати недійсним п.4 Угоди про поновлення та внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012р., укладеної між Позивачем та Відповідачем; зобов'язати Відповідача привести річну орендну плату, визначену у договорі оренди земельної ділянки, укладеному між Позивачем та Відповідачем від 08.12.2005р., з урахуванням Угоди про поновлення та про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012р., у відповідність до рішення Київської міської ради від 01.12.2011р. №811/7047 та рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2016 рік" від 22.12.2015р. №61/61.

Враховуючи норми ст.22 Господарського процесуального кодексу України вказана заява була прийнята місцевим судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2016р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення обґрунтоване тим, що позов доведений Позивачем, обґрунтований матеріалами справи та Відповідачем не спростований, проте поданий Позивачем після спливу строку позовної давності, а тому місцевий суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на пропущення Позивачем строку відповідного звернення до суду.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016р., прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки на момент пред'явлення позову, спірний договір не є припиненим, а порушення прав Позивача триваючим, то строк позовної даності Позивачем не пропущений. Також апелянт зазначає, що місцевий суд, застосовуючи строки позовної давності, не врахував, що недійсні угоди не породжують для сторін прав та обов'язків, тому що до таких угод строки позовної давності не застосовуються. Крім того, скаржник звертає увагу на те, що місцевий суд в порушення норм ст.256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України не з'ясував, коли розпочався перебіг строку позовної давності і чи поданий Позивачем позов поза межами строку позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016р. апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 20.12.2016р.

20.12.2016р. Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого суду залишити без змін з підстав, викладених у даному відзиві.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2016р. розгляд справи №910/25371/15 відкладено на 17.01.2017р.

Розпорядженням від 16.01.2017р. у зв'язку з перебуванням судді Станіка С.Р. який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Власова Ю.Л., суддів Корсакової Г.В., Суліма В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017р. апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження визначеним складом суду.

Розпорядженням від 17.01.2017р. у зв'язку з перебуванням судді Суліма В.В. який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Власова Ю.Л., суддів Корсакової Г.В., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2017р. апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження визначеним складом суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2017р. розгляд справи №910/25371/15 відкладено на 31.01.2017р.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, заслухавши пояснення Сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив:

Рішенням Відповідача від 17.03.2005р. №159/2735 Позивачу передано у короткострокову оренду на 2 роки земельну ділянку для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку на проспекті Перемоги, 5-а в Шевченківському районі м. Києва.

08.12.2005р. між Відповідачем (Орендодавець) та Позивачем (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки.

Відповідно до п.1.1, 2.1 договору, Орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 17.03.2005р. за №159/2735, за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, яка розташована по проспекту Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва, розмір - 707 (сімсот сім) кв. м. кадастровий номер :88:168:0001, цільове призначення для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку.

08.12.2005р. договір оренди посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербаковим В.З. за реєстровим номером 892.

26.01.2006р. договір оренди зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від за №91-6-00528 у книзі записів державної реєстрації договорів.

01.12.2011р. Відповідачем прийнято рішення №811/7047 яким поновлено Позивачу договір оренди земельної ділянки площею 0,0707 га для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку від 26.01.2006р. №91-6-00528 на 15 років.

Встановлено, що розмір річної орендної плати, визначеної в договорах оренди земельних ділянок від 26.01.2006р. № 91-6-00528 та від 15.05.2008 №91-6-00778, підлягає приведенню у відповідність до норм законодавства.

29.12.2011р. Відповідачем прийнято рішення №1100/7336 "Про бюджет міста Києва на 2012 рік", пунктом 27 якого визначено: установити розміри орендної плати за земельні ділянки залежно від їх нормативної грошової оцінки згідно з додатком 12; установити, що річна орендна плата за земельні ділянки, на яких здійснюються різні види економічної діяльності, у тому числі передача будівель, споруд чи приміщень в оренду, встановлюється розрахунково, пропорційно до видів діяльності та розмірів орендної плати, зазначеної в додатку 12 до цього рішення.

Відповідно до додатку №12 "Розміри орендної плати за земельні ділянки (у відсотках від нормативної грошової оцінки)" до вказаного рішення Відповідача встановлені ставки орендної плата для різних категорій земель від 3 до 12 % (в залежності від виду економічної діяльності - Класифікацією видів економічної діяльності (ДК009:2005), прийнятою наказом Держспоживстандарту України від 26.12.2005р. №375).

Згідно п.25.1 додатку №12 для виду діяльності "Операції з нерухомими майном" орендна плата встановлена в розмірі 10% від нормативної грошової оцінки.

19.04.2012р. між Відповідачем та Позивачем укладено угоду про поновлення та про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до п.1 угоди сторони дійшли згоди поновити на підставі рішення Київської міської ради від 01.12.2011р. №811/7047 та Закону України "Про оренду землі" на 15 (п'ятнадцять) років договір оренди земельної ділянки, укладений між Відповідачем та Позивачем, що посвідчений Щербаковим В.З., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08.12.2005р. за реєстровим №892 та зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 26.01.2006р. за №91-6-00528.

У пункті 4 угоди зазначено, що підпункт 4.2 договору оренди викласти в редакції: "Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 11,25 ( одинадцяти цілих двадцяти п'яти сотих) відсотків від її нормативної грошової оцінки. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством".

Вказана угода підписана представниками сторін, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П. та зареєстрована Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 26.04.2012р. за №91-6-00958 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Аудиторською компанією TОВ "ААН "СейЯ-Кірш-аудит" здійснено перевірку діяльності позивача з метою допомоги в оцінюванні достовірності ведення бухгалтерського, податкового обліку та складанні податкової, фінансової звітності та її відповідності діючому законодавству України. Так, складеним TOB "AАH "СейЯ-Кірш-аудит" аудиторським висновком (звіт незалежного аудитора) щодо порядку ведення бухгалтерського та податкового обліку ТОВ "Євротрансбуд" за період 2014р., копія якого наявна в матеріалах справи, встановлено, що станом на момент підписання Угоди про поновлення та про внесення змін до договору у м. Києві діяли ставки розміру орендної плати, визначені Додатком 12 до рішення Київської міської ради від 29.12.2011р. №1100/7336 "Про бюджет міста Києва на 2012 рік", відповідно до п.28.1 якого ставка орендної плати для операцій з нерухомим майном була встановлена у розмірі 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а в Угоді про поновлення та про внесення змін до договору визначена річна орендна плата за Земельну ділянку у розмірі 11,25 відсотків від її нормативної грошової оцінки, що є вищим ніж встановлено в нормативно-правовому акті.

Листом №16-07/1 від 16.07.2015р. Позивач звернувся до Відповідача щодо приведення ставки орендної плати у відповідність до законодавства та з проханням внести зміни до договору оренди земельної ділянки, а саме п.4.2 договору, виклавши його в такій редакції: "річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 10 (десяти) відсотків від її нормативної грошової оцінки. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.".

Листом вих.№05707-17633 від 01.10.2015р. Третя особа у відповідь повідомила Позивача про відсутність підстав для підготовки Третьою особою проекту рішення Відповідача про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 26.01.2006р. №91-6-00528 (зі змінами) в частині зменшення розміру орендної плати.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст.217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до п.288.4 Податкового кодексу України розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно з п.288.5.1 та 288.5.2 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; не може перевищувати: а) для земельних ділянок, наданих для розміщення, будівництва, обслуговування та експлуатації об'єктів енергетики, які виробляють електричну енергію з відновлюваних джерел енергії, включаючи технологічну інфраструктуру таких об'єктів (виробничі приміщення, бази, розподільчі пункти (пристрої), електричні підстанції, електричні мережі), - 3 відсотки нормативної грошової оцінки; б) для земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності та надані для будівництва та/або експлуатації аеродромів - чотирикратний розмір земельного податку, що встановлюється цим розділом; в) для інших земельних ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Відповідно до п.276.3 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття рішення Відповідачем) податок за земельні ділянки (в межах населених пунктів) на територіях та об'єктах історико-культурного призначення, використання яких не пов'язано з функціональним призначенням цих територій та об'єктів, справляється у розмірі, обчисленому відповідно до статей 274 і 275 цього Кодексу із застосуванням таких коефіцієнтів: 276.3.1. міжнародного значення - 7,5; 276.3.2. загальнодержавного значення - 3,75; 276.3.3. місцевого значення - 1,5.

Судом встановлено, що рішенням Відповідача від 01.12.2011р. №811/7047 поновлено Позивачу договір оренди земельної ділянки площею 0,0707 га для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку від 26.01.2006р. №91-6-00528 на 15 років. На підставі вказаного рішення сторонами було укладено Угоду від 19.04.2012р., пункт 4 якої оспорюється Позивачем.

Пунктом 4.2 вказаної Угоди встановлено, що річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 11,25 (одинадцяти цілих двадцяти п'яти сотих) відсотків від її нормативної грошової оцінки. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.

Визначений спірною Угодою розмір 11,25% нормативного грошової оцінки - це трикратний розмір земельного податку для земельних ділянок історико-культурного призначення, що був встановлений законодавством на момент складання розрахунку.

У своїй постанові від 06.04.2016р. у даній справі Вищий господарський суд України, скасовуючи рішення місцевого суду від 02.11.2015р. та постанову апеляційного суду від 19.01.2016р., зазначив, що вирішуючи спір суди першої та апеляційної інстанцій всупереч положенням ст.43, 38, 43 Господарського процесуального кодексу України не встановили обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, зокрема, не з'ясували та в рішеннях не зазначили правовий статус і приналежність земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні Позивача, її цільове призначення, наявності на земельній ділянці пам'яток істрико-культурної спадщини тощо. Натомість, суди обмежились лише поясненнями Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) про віднесення орендованої Позивачем земельної ділянки за основним цільовим призначенням до земель історико-культурного призначення. При цьому, жодних даних з Державного земельного кадастру, як єдиної державної геоінформаційної системи відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, до матеріалів справи не залучено.

Суд касаційної інстанції зауважив, що для з'ясування питання належності орендованої земельної ділянки до тієї чи іншої категорії за основним цільовим призначенням, а також з'ясування обґрунтованості встановленого угодою розміру орендної плати за земельну ділянку, слід було витребувати та дослідити відповідні витяг Державного земельного кадастру та технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель м. Києва з відповідним рішенням про її затвердження, яке було чинним на момент укладення угоди про поновлення та внесення змін до договору оренди землі.

З приводу викладеного Вищим господарським судом України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до ст.20 Земельного кодексу України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, місцевим судом вірно встановлено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії та зміна їх цільового призначення проводиться виключно відповідним рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування.

Віднесення земель до категорії земель за функціональним використанням провадиться згідно з Інструкцією з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), затвердженою наказом Держкомстату України від 5.11.1998р. №377 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.12.1998р. за №788/3228), відповідно до видів економічної діяльності, зазначених у довідках, що надають юридичним особам органи державної статистики.

Згідно з нормами ст.181-184, 202-204 Земельного кодексу України, Законів України "Про Державний земельний кадастр" та "Про землеустрій", дані державного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх правовий режим, цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами за категоріями земель, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру щодо спірної земельної ділянки по проспекту Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва, розмір - 707 (сімсот сім) кв.м кадастровий номер :88:168:0001, який знаходиться в матеріалах справи, цільове призначення останньої - інша комерційна діяльність, категорія земель - землі житлової та громадської забудови для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку.

Таким чином, місцевий суд дійшов вірного висновку стосовно того, що Державний земельний кадастр не містить доказів зміни категорії земельної ділянки кадастровий номер :88:168:0001 на землі історико-культурного призначення, внесення інформації про яку в разі зміни категорії земель та наявності відповідного рішення органу є обов'язковим.

Окрім того, Відповідачем та Третьою особою на вимоги суду також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав віднесення спірної земельної ділянки, яка розташована по проспекту Перемоги, 5-а у Шевченківському районі м. Києва, кадастровий номер :88:168:0001, до земель історико-культурного призначення.

При цьому, листом №15-02/1 від 15.02.2012р. Позивач повідомив, що спірну земельну ділянку на просп. Перемоги, 5 в м. Києві використовує згідно з КВЕД 68.20 (надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна). Згідно з національним класифікатором України "Класифікація видів економічної діяльності ДК 009:2010" КВЕД 68.20 відноситься до секції L "Операції з нерухомим майном". Відповідно до п.2.1. договору цільове призначення орендованої земельної ділянки зазначено "Для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку".

Таким чином, враховуючи, що п.25.1 додатку №12 до рішення Київської міської ради від 29.12.2011р. №1100/7336 "Про бюджет міста Києва на 2012 рік" встановлено, що для виду діяльності "Операції з нерухомими майном" орендна плата встановлена в розмірі 10% від нормативної грошової оцінки, такий самий розмір орендної плати треба було зазначити у п.4 угоди від 19.04.2012р., якою п.4.2 договору оренди викладено в новій редакції.

За вказаних обставин, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження зміни категорії земельної ділянки на землі історико-культурного призначення у відповідності до законодавчо-визначеної процедури та прийняття відповідного рішення компетентним органом, яке є підставою для зміни юридичного статусу земельної ділянки і, відповідно, застосування нового розміру орендної плати за землю, за умови відсутності також відповідних змін щодо цільового використання земельної ділянки в договорі оренди від 26.01.2006р. та угоді від 19.04.2012р., а також вважаючи, що встановлена в п.4 угоди орендна ставка плати за земельну ділянку в розмірі 11,25% перевищує встановлену рішенням Київської міської ради від 29.12.2011р. № 1100/7336 "Про бюджет міста Києва на 2012 рік", ставку орендної плати для операцій з нерухомим майном у розмірі 10 %, місцевий суд дійшов вірного висновку, що оспорюваний п.4 угоди від 19.04.2012р. не відповідає вказаним нормам права.

Таким чином, позовна вимога Позивача про визнання недійсним спірного пункту Угоди від 19.04.2012р. є правомірною.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, Відповідач подав клопотання про застосування строку позовної давності, в якому останній, зокрема, зазначає про застосування строків позовної давності до вимог Позивача про визнання п.4 угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди недійсним, посилаючись при цьому на те, що відлік строку позовної давності за вказаними розпорядженнями починається з дати їх прийняття, тобто з дати, коли Позивач довідався або міг довідатись про порушення його права, отже, на думку Відповідача, звернення до суду з відповідним позовом в цій частині здійснено Позивачем зі спливом строку позовної давності, тобто поза межами періоду позовної давності, оскільки Позивач дізнався про порушення свого права з моменту підписання оскаржуваної угоди від 19.04.2012р.,а також зазначив, що рішення Київської міської ради від 29.12.2011р. №110/7336, на яке посилається Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, як нормативно-правовий акт було оприлюдено в газеті "Хрещатик" у грудні 2011 р. у номері 195/1.

Відповідно до ст.267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до норм ст.261 Цивільного кодексу України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який Позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України (постанова від 16.11.2016р. № 6-2469цс16).

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, що випливає із загального правила, встановленого ст.33 ГПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Враховуючи наведене апеляційна інстанція не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що Позивач про порушення свого права дізнався лише 11.06.2015 - дати отримання звіту аудиторської компанії, в момент, коли було проведено повну перевірку діяльності Позивача. Проведення відповідної перевірки грунтується на суб'єктивній можливості самого Позивача, що не дає підстав стверджувати, що він не мав можливості вчинити таку перевірку раніше.

Суду належить надати оцінку доводам сторін та встановити: чи мав Позивач об'єктивну можливість дізнатися про порушення свого права та коли саме з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав. Такої ж правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у своїй постанові від 15.12.2016р. №910/1358/16.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи той факт, що на момент укладення оспорюваної угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012р. Позивач був обізнаний із оспорюваним п.4 Угоди та розрахунком розміру орендної плати за землю, що рішення Київської міської ради від 29.12.2011р. №110/7336 "Про бюджет міста Києва на 2012 рік", на яке посилається Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, було оприлюдено в газеті "Хрещатик" і Позивач мав можливість з ним ознайомитись, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що початок перебігу позовної давності починається з саме з моменту підписання сторонами зазначеної Угоди.

Таким чином, суд розглянувши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду даної справи, та розглянувши позов по суті, приймаючи до уваги той факт, що з даною позовною заявою Позивач звернувся до суду 24.09.2015р. (як свідчить відмітка канцелярії Господарського суду міста Києва на позовній заяві), тобто за межами встановленого законодавством строку позовної давності, дійшов висновку, що заява Відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про визнання недійсним спірного п.4 угоди про поновлення та про внесення змін до договору оренди земельної ділянки підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги Позивача про зобов'язання Відповідача привести річну орендну плату, визначену у договорі оренди земельної ділянки, укладеному між Позивачем та Відповідачем від 08.12.2005р., з урахуванням Угоди про поновлення та про внесення змін та доповнень до договору оренди земельної ділянки від 19.04.2012р., у відповідність до рішення Київської міської ради від 01.12.2011р. №811/7047 та рішення Київської міської ради "Про бюджет міста Києва на 2016 рік" від 22.12.2015р. №61/61 апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 6) зміна правовідношення.

Відповідно до ст.651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

З вказаних норм вбачається, що умови договору, як взаємної домовленості сторін, можуть бути змінені за пропозицією однієї сторони та згодою другої сторони, або судом у разі недосягнення сторонами домовленості. Зміна умов договору у спосіб зобов'язання сторони вчинити певні дії, зокрема привести річну орендну плату, визначену в договорі, у відповідність до нормативних актів, не передбачена чинним законодавством України. При цьому, Позивач не обґрунтовує, які саме дії повинен вчинити Відповідач для приведення річної орендної плати, визначеної в договорі, у відповідність до нормативних актів.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції згідно з ст.104 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротрансбуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016р. у справі №910/25371/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2016р. у справі №910/25371/15 залишити без змін.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді Г.В. Корсакова

К.В. Тарасенко