РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2017Справа №910/23851/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Фанери та плити»

до Київської міської ради

про визнання права власності

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився

від відповідача Безносик А.О. - по дов. № 225-КМР-20 від 10.01.2017

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Приватного акціонерного товариства «Фанери та плити» до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок готельного типу, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Російська, 37, який перебуває у володінні Приватного акціонерного товариства «Фанери та плити».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Колективним підприємством «Київський експерементальний комбінат плитних матеріалів», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Фанери та плити» було отримано право власності на майно цілісного майнового, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Фанерна, 1, що підтверджується Свідоцтвом про власність, реєстраційний № 22 від 14.03.1994. Вказаний цілісний майновий комплекс було придбано Колективним підприємством «Київський експериментальний комбінат плитних матеріалів» за договором купівлі-продажу № 15 від 02.09.1993, укладеного між підприємством та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву. Згідно додатку № 2 до рішення виконкому Київської міської ради депутатів трудящих від 31.12.1970 № 2404, житловий будинок готельного типу по вул. Російська, 37 в Дарницькому районі м. Києва передано на баланс та в експлуатацію позивачу. На день подання позовної заяви, Приватне акціонерне товариство «Фанери та плити» не має документів, що підтверджують право власності на житловий будинок готельного типу по вул. Російська, 37 в Дарницькому районі м. Києва, так як в акті прийому-передачі вказаний житловий будинок не вказаний, а також не вказано в переліку нерухомого майна, яке приватизоване у складі цілісного майнового комплексу. Позивач здійснює обслуговування спірної будівлі, проте не може розпоряджатися майном, що знаходиться на його утриманні, а тому на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України просить за ним визнати право власності на будинок за адресою: м. Київ, вул. Російська, 37.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2016 порушено провадження у справі № 910/23851/16 та призначено її до розгляду на 19.01.2017.

Позивач в судовому засіданні 19.01.2017 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 19.01.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав викладених у поданому 19.01.2017 відзиві, а саме норми ст. 344 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню у випадках коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Відповідачем за таким позовом є попередній власник або особа, яка вважає себе власником майна, проте визначивши відповідачем Київську міську раду позивач зазначені обставини не обґрунтував. Вважає, що відповідачем має бути Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву, яким було повідомлено, що будівля гуртожитку за адресою: м. Київ. вул. Російська, 37 була приватизована у складі цілісного майнового комплексу згідно договору купівлі-продажу № 15 від 02.09.1993. Позивачем не доведено порушення своїх прав в контексті визнання чи оспорювання права власності на будівництво.

В судовому засіданні 19.01.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 09.02.2017.

Позивач в судове засідання 09.02.2017 не з'явився.

Позивач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, з огляду на наступне

Згідно абз. 2 п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Протокол судового засідання від 19.01.2017 свідчить про те, що в судовому засіданні були присутні три представника позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (згідно наявних у справі довіреностей) та повідомлені про те, що наступне судове засідання відбудеться 09.02.2017.

Більше того в матеріалах справи наявна розписка від 24.01.2013 представника позивача ОСОБА_5 про те, що останньому повідомлено судом про дату та місце проведення наступного засідання у справі № 910/23851/16.

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського сулу України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника позивача.

В судовому засіданні 09.02.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 761 від 31.05.1966 відведено Дарницькому фанерному заводу земельну ділянку площею 0,4 га по вул. Російській, 37 в Дарницькому районі м. Києва для будівництва житлового будинку готельного типу для робітників заводу.

Згідно додатку № 2 до рішення виконкому Київської міської ради депутатів трудящих № 2404 від 31.12.1970 житловий будинок готельного типу по вул. Російська, 37 в Дарницькому районі м. Києва передано на баланс та в експлуатацію Дарницькому фанерному заводу.

Рішенням виконкому Київської міської ради депутатів трудящих № 89 від 18.01.1971 Дарницькому фанерному заводу надано дозвіл на заселення будинку готельного типу, як гуртожиток по вул. Російській, 37 одинокими робітниками заводу.

02.09.1993 між Організацією орендарів орендного підприємства Київського експериментального комбінату плитних матеріалів (покупець) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву (продавець) було укладено договір купівлі-продажу державного майна № 15 (далі - договір).

Відповідно до п. 1 договору продавець подав, а покупець купив майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Київський експериментальний комбінат плитних матеріалів, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Фанерна, 1 на земельній ділянці 11,8765 га.

14.03.1994 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву на підставі договору купівлі-продажу № 15 від 02.09.1993 видано Колективному підприємству «Київський експериментальний комбінат плитних матеріалів» свідоцтво за реєстраційним № 22 про власності на об'єкт за адресою: м. Київ, вул. Фанерна, 1.

23.05.2001 Київським міським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення, згідно якого цілісний майновий комплекс, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Фанерна, 1 зареєстрований на праві колективної власності за Організацією орендарів орендного підприємства Київського експериментального комбінату плитних матеріалів.

Позивач вказує на те, що він є правонаступником Колективного підприємства «Київський експериментальний комбінат плитних матеріалів» та будинок готельного типу по вул. Російській, 37 знаходиться у нього на обслуговуванні та позивач не має документів, що підтверджують право власності на нього. При цьому зазначає, що безперервно володів нерухомим майном понад 10 років з 1970 року.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 16 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права.

Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб'єктивного права особою. Такі позови можуть подаватися щодо визнання права власності чи інших речових прав на певне майно.

Згідно з п.п 1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також п. 4 статті 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як вбачається з листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву № 30-09/2681 від 13.03.2015 позивача повідомлено, що будівля гуртожитку гостинного типу за адресою: м. Київ, вул. Російська, 37 була приватизована у складі цілісного майнового комплексу ОП «Київський експериментальний комбінат плитних матеріалів» згідно договору купівлі-продажу № 15 від 02.09.1993.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, розподіл тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Позивачем не доведено та не вказано в чому полягає порушення його права власності на майно відповідачем.

Таким чином, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Фанери та плити» необґрунтовані та задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 16.02.2017.

СуддяВ.В.Сівакова