РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017Справа №910/21849/16

За позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №1 м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Груп»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору

на стороні позивача - 1) Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та на стороні відповідача -

2) Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», 3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Каргоніс Груп», 4) Товариства з обмеженою відповідальністю «Де Люкс» про повернення земельної ділянки.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Кохан А.І. (представник за довіреністю);

від відповідача - Братікова О.В. (представник за довіреністю);

від третьої особи - 1 Сергієнко А.А. (представник за довіреністю);

від інших третіх осіб - не з'явилися;

від прокуратури - Винник О.О. (посвідчення №036704).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про зобов'язання Відповідача повернути Позивачу земельну ділянку (код ділянки 79:500:009) площею 0,019 га, що розташована по вул. Дмитра Луценка, 2, у Голосіївському районі міста Києва, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом звільнення земельної ділянки від авто-газозаправного модуля та споруди операторської, оскільки Відповідач, усупереч нормам чинного земельного законодавства України, користується вказано земельною ділянкою без достатніх правових підстав.

Відповідач вимоги позову заперечує, зокрема з посиланням, що право експлуатації від авто-газозаправного модуля та споруди операторської, та право експлуатації місця, на якій вони розташовані, він отримав у встановленому законом порядку на підставі низки договорів, описаних у відзиві, та при цьому у Відповідача наявні усі документи на підтвердження безпечності та законності користування ним авто-газозаправним модулем. Також Відповідач посилається на відсутність належних доказів на підтвердження порушення ним норм земельного законодавства при зайнятті спірної земельної ділянки, а саме на відсутність акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства, і також зауважує, що прокуратурою неправильно обрано позивача, у інтересах якого заявлено позов. Інші заперечення Відповідача докладно викладені у відзив і наданих суду поясненнях.

Третя особа-1 надала пояснення по суті спору, у яких вимоги позову підтримала та клопотала слухати справу за відсутності її представника.

Інші треті особи представників у засідання не направили; про призначення судового засідання повідомлялися належним чином.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників прокуратури, сторін та третіх осіб, які приймали участь у засіданнях, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Головним спеціалістом відділу землеустрою та моніторингу земель Голосіївського районного управління землеустрою та моніторингу земель Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Табором А.В. було проведено обстеження земельної ділянки: код ділянки 79:500:009, площею 0,019 га, що розташована по вул. Дмитра Луценка, 2, у Голосіївському районі міста Києва (далі по рішенню - Спірна земельна ділянка), за результатами якого були складені акти обстеження земельної ділянки від 21.07.2016 № 16-1279-01 та від 09.09.2016 № 16-1528-01, з яких вбачається, що згідно з даними міського земельного кадастру земельна ділянка, що обстежувалась, обліковується, як землі не надані у власність чи користування у Голосіївському районі міста Києва.

В актах також зазначено, що під час обстеження Спірної земельної ділянки було встановлено, що вона використовується Відповідачем для експлуатації модульного автомобільного газозаправного пункту та споруди операторської з благоустроєм прилеглої території, яка частково огороджена парканом, та де здійснюється організація під'їзду та постановки транспортних засобів на заправку.

Рішення стосовно відведення Спірної земельної ділянки Відповідачу за поданням Департаменту земельних ресурсів Київська міська рада не приймала. Документи, що посвідчують право оренди (власності) на Спірну земельну ділянку, передбачені ст. 126 Земельного кодексу України, у Департаменті земельних ресурсів не зареєстровані. Матеріали справи не містять доказів протилежного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно з ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ч. 1 ст. 116 ЗК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України). Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Доказів наявності у Відповідача документів, що посвідчують право власності або право користування Спірною земельною ділянкою, та доказів, що підтверджують звернення Відповідача до Позивача, як органу місцевого самоврядування, уповноваженого передавати у власність або користування спірну земельну ділянку, з клопотанням про оформлення речового права на неї або доказів вжиття Відповідачем інших заходів, спрямованих на оформлення його прав на спірну земельну ділянку, Відповідач суду не надав і матеріали справи також не містять.

При цьому, як встановлено вище судом, Відповідач використовує Спірну земельну ділянку для експлуатації та обслуговування модульного автомобільного газозаправного пункту та споруди операторської з благоустроєм прилеглої території, яка частково огороджена парканом, та де здійснюється організація під'їзду та постановки транспортних засобів на заправку.

Щодо заперечень Відповідача проти позову, який вважає що з його боку відсутнє самовільне зайняття Спірної земельної ділянки суд зазначає наступне.

Дійсно, до переліку паркувальних майданчиків, які закріплені за КП «Київтранспарксервіс» рішенням КМР від 23.06.2011 № 242/5629, віднесено і паркувальний майданчик за адресою по вул. Дмитра Луценка (навпроти буд. 9-а) на 66 місць, і між КП «Київтранспарксервіс» та ТОВ «Каргоніс Груп» було 23.09.2015 укладено договір № ДНП-2015-09/17 про надання права на експлуатацію цих 66 фіксованих місць паркування строком до 22.09.2018.

Разом із цим, п. 2.2.8. указаного договору містив застереження, що ТОВ «Каргоніс Груп» не має права передавати обумовлені договором фіксовані місця для паркування в експлуатацію третім особам.

Але 01.12.2015 між ТОВ «Каргоніс Груп» та ТОВ «Де Люкс» було укладено договір про надання послуг, за умовами якого ТОВ «Каргоніс Груп» надає ТОВ «Де Люкс» фіксоване місце для паркування транспортних засобів останнього на майданчику за адресою по вул. Дмитра Луценка (навпроти буд. 9-а), який в свою чергу експлуатує на підставі вказаного договору з КП «Київтранспарксервіс», та де згідно п. 11 договору 01.12.2015 у графі «перелік транспортних засобів замовника, щодо яких надаються послуги паркування» сторони визначили, що обумовлене даним договором фіксоване місце для паркування транспортних засобів фактично передається для встановлення комплекту обладнання - автомобільного газозаправного пункту модульного типу та тимчасової споруди операторської.

У подальшому, на підставі договору № 01-В/Л-2 від 23.05.2016, Відповідачем за актом від 23.05.2016 було прийнято від ТОВ «Де Люкс» у господарське відання та експлуатацію автомобільний газозаправний пункт модульного типу та його складові, які призначені для реалізації скрапленого газу, та інше майно, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Луценка, 2.

Всіма сторонами спору визнається та не заперечується та обставина, що указаний автомобільний газозаправний пункт модульного типу та його складові, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Луценка, 2, фактично розташовані на фіксованому місці для паркування, яке входить до складу 66ти місць паркувального майданчику за адресою по вул. Дмитра Луценка (навпроти буд. 9-а), який закріплений за КП «Київтранспарксервіс» рішенням КМР від 23.06.2011 № 242/5629, експлуатується ТОВ «Каргоніс Груп» на підставі договору 23.09.2015 № ДНП-2015-09/17, та щодо якого (місце для паркування) з ТОВ «Де Люкс» було укладено договорів від 01.12.2015.

Але, враховуючи наявне у п. 2.2.8. договору від 23.09.2015 №ДНП-2015-09/17 застереження, КП «Київтранспарксервіс» не було передано до ТОВ «Каргоніс Груп» права передавати обумовлені договором фіксовані місця в експлуатацію третім особам.

При цьому, суд зауважує, що з сукупного аналізу умов договір № ДНП-2015-09/17 від 23.09.2015, та зокрема його пунктів 1.1, 2.1.5 та 2.2.8, обумовлену в п. 2.2.8 договору заборону, що ТОВ «Каргоніс Груп» не має права передавати фіксовані місця для паркування в експлуатацію третім особам, слід розуміти так, що під цієї «передачею фіксованих місця для паркування в експлуатацію» розуміється не надання послуг паркування, а надання іншим особам права експлуатувати місця паркування замість Відповідача, яке (право експлуатації) Відповідача згідно з п. 1.1 договору отримав від КП «Київтранспарксервіс».

Та позаяк, ТОВ «Каргоніс Груп» від КП «Київтранспарксервіс» не отримав права передавати третім особам права експлуатації фіксованих місць для надання послуг паркування, а отже не міг передати того, чого не мав, то ТОВ «Де Люкс» фактично не отримав від ТОВ «Каргоніс Груп» на підставі договору від 01.12.2015 права експлуатації фіксованих місць для паркування та права передавати це «право експлуатації» іншим особам.

З огляду на наведене договір від 01.12.2015 фактично виконано не було, оскільки зобов'язана за цим договором особа, ТОВ «Каргоніс Груп», фактично не мала того (не отримала від КП «Київтранспарксервіс»), що зобов'язалася передати - а саме права експлуатації фіксованих місць для паркування та права передавати це «право експлуатації» іншим особам, тоді як указаний договір передбачав саме передачу в експлуатацію фіксованого місця для паркування транспортних засобів з ціллю, для якої це фіксоване місце для паркування не призначене, з ціллю встановлення комплекту обладнання - автомобільного газозаправного пункту модульного типу та тимчасової споруди операторської.

Отже, оскільки ТОВ «Де Люкс» фактично не отримав від ТОВ «Каргоніс Груп» права на експлуатацію фіксованого місця для паркування транспортних засобів, то не передав це право Відповідачу на підставі договору № 01-В/Л-2 від 23.05.2016 про прийняття у господарське відання та експлуатацію автомобільного газозаправного пункту модульного типу та його складових, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Луценка, 2.

Тобто, за указаним договором № 01-В/Л-2 від 23.05.2016 Відповідачу було передано у господарське відання з експлуатацією саме автомобільний газозаправний пункт модульного типу з його складовими, а не право експлуатації фіксованого місця для паркування транспортних засобів, на якому розміщено цей газозаправний пункт.

Обставина розташування на Спірній земельній ділянці вказаного авто-газозаправного модуля та споруди операторської Відповідача визнається усіма учасниками судового процесу, у тому числі Відповідачем, який вважає, що його майно там розміщено правомірно, і дана обставина, яка визнається сторонами, в силу ч. ст. 35 ГПК України не доказується перед судом, оскілки у суду не виникає сумніву щодо достовірності цієї обставин та добровільності її визнання, так як розташування згаданого майна Відповідача на Спірній земельній ділянці підтверджується сукупністю доказів - описаними вище договорами від 23.09.2015 № ДНП-2015-09/17, від 01.12.2015 та від 23.05.2016 № 01-В/Л-2, та актами обстеження земельної ділянки від 21.07.2016 № 16-1279-01 та від 09.09.2016 № 16-1528-01.

З огляду на наведене, судом також відхиляються заперечення Відповідача, що за відсутності актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства є недоведеним його порушення з боку Відповідача.

Суд зауважує, що сама обставина розташування на Спірній земельній ділянці вказаного авто-газозаправного модуля та споруди операторської Відповідача встановлена судом і не заперечується сторонами, і при цьому встановлені актами обстеження земельної ділянки від 21.07.2016 № 16-1279-01 та від 09.09.2016 № 16-1528-01 обставини також не спростовані Відповідачем належними засобами доказування, тому приймаються до уваги судом при розгляді даного спору, а акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства сам по собі не є єдиним доказом порушення вимог земельного з боку особи, щодо якої він складений, натомість при зверненні до суду з питання порушення норм земельного законодавства оцінка наявності або відсутності такого порушення надається саме судом за сукупністю доказів.

Надані Відповідачем дозволи, висновки, декларації та інші документи на підтвердження відповідності газозаправного пункту та умов його експлуатації вимогам винного законодавства судом до уваги при вирішенні даного спору не приймаються, оскільки в розумінні описаних вище норм ЗК України вони не є документами, що посвідчують право користування Спірною земельною ділянкою.

Також не доводить наявності права користування Відповідача Спірною земельною ділянкою відсутність зауважень та/або заперечень проти розташування на фіксованому місці для паркування транспортних засобів газозаправного пункту Відповідача від КП «Київтранспарксервіс», оскільки відсутність таких заперечень не є переданням в експлуатацію або дозволом на експлуатацію паркувального місця, яке розташоване на Спірній земельній ділянці.

Судом враховано правову позицію, викладену в п 3.3 постанови Пленуму ВГСУ від 17 травня 2011 року N 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», що дозвільні документи на право торгівлі надають суб'єкту господарювання право на здійснення підприємницької діяльності, зокрема, на відповідній території, земельній ділянці або у приміщенні. При цьому такий документ не надає права на відповідну земельну ділянку як частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами в розумінні частини першої статті 79 ЗК України.

При цьому, судом у межах даного спору не досліджується саме питання дотримання Відповідачем вимог закону при встановленні та експлуатації автомобільного газозаправного пункту та споруди операторської, оскільки це не є предметом даного спору, та оскільки підставами позову про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки є не твердження про порушення Відповідачем вимог пожежного, екологічного законодавства тощо, а порушення ним вимог земельного законодавства щодо зайняття Спірної земельної ділянки без документів, що посвідчують право власності або право користування Спірною земельною ділянкою.

Враховуючи все наведене, суд доходить висновку, що Відповідач, усупереч вказаним вище нормам чинного законодавства України, користується Спірною земельною ділянкою - як частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами, для розміщення газово-заправного пункту та тимчасової споруди - операторської без достатніх правових підстав, що, також за відсутності доказів вжиття заходів до оформлення права на цю земельну ділянку, дозволяє кваліфікувати таке використання спірної земельної ділянки Відповідачем як самовільне її зайняття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що вимога Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №1 щодо зобов'язання Відповідача повернути Позивачу Спірну земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення земельної ділянки від авто-газозаправного модуля та споруди операторської, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

При цьому, судом відхиляються посилання Відповідача, що прокуратурою неправильно визначено Позивача, і Спірну земельну ділянку слід повертати КП «Київтранспарксервіс», оскільки відповідно до указаних норм ст. 212 ЗК України передбачається повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, у тому числі, власнику землі - територіальній громаді міста Києва, інтереси якої представляє Київська міська рада.

Щодо порушення інтересів держави в межах даного спору, що стали підставою для подання даного позову прокурором, то суд відхиляє доводи Відповідача та погоджується з доводами прокуратури, викладеними у позові. З огляду на наведене, а також враховуючи системний аналіз приписів Закону України «Про прокуратуру», норм ГПК України та рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 N 3-рп/99, суд дійшов висновку про наявність у прокурора права на звернення до господарського суду з даним позовом.

Інші доводи сторін, третіх осіб та прокуратури, наведені у наданих суду позові, відзиві та поясненнях, судом розглянуті, але до уваги при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору (задоволення позову прокуратури) не впливають.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на Відповідача.

Керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Груп» (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 72, офіс 147; ідентифікаційний код 38744775) повернути Київській міській раді (м. Київ, вул. Хрещатик, 36; ідентифікаційний код 22883141) земельну ділянку (код ділянки 79:500:009) площею 0,019 га, що розташована по вул. Дмитра Луценка, 2, у Голосіївському районі міста Києва, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом звільнення земельної ділянки від авто-газозаправного модуля та споруди операторської.

Видати наказ.

Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «Київ Інвест Груп» (м. Київ, вул. Велика Васильківська, 72, офіс 147; ідентифікаційний код 38744775) на користь Прокуратури міста Києва (м. Київ, вул. Предславинська, 45/9; ідентифікаційний код 02910019; банк ДКСУ, м. Київ, код банку 820172, р/р 1062, код класифікацій видатків бюджету - 2800) 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.02.2017

Суддя Сташків Р.Б.