ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2017 р. Справа № 926/3118/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Марка Р.І

суддів Желік М.Б.

ОСОБА_1

з участю представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 010-01/7622 від 19.09.2011);

від третьої особи: не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства ЕКО-САД, № 142 від 26.12.2016р. (вх. № 01-05/76/17 від 10.01.17)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.12.2016р.

у справі № 926/3118/16, суддя С.М.Гушилик

за позовом: Приватного підприємства ЕКО-САД, смт. Лужани Кіцманського району Чернівецької області

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України, м. Київ в особі філії Публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України у м. Чернівці, м. Чернівці

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Галс ЛТД»

про: визнання недійсними окремих положень договору

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 15.12.2016р. в задоволенні позовних вимог Приватного підприємства ЕКО-САД до Публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України в особі філії Публічного акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України у м. Чернівці про визнання недійсними окремих положень договору відмовлено.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Чернівецької області від 15.12.2016р. у справі № 926/3118/16, позивач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 142 від 26.12.2016р. (вх. № 01-05/76/17 від 10.01.17), в якій просить рішення Господарського суду Чернівецької області у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Зокрема, скаржник у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що норми п.4.1.1, 4.1.3 Договору поруки № 71115Р7 від 03.06.2015р. передбачено субсидіарну відповідальність для поручителя, що суперечить предмету договору поруки ст. 553, 554 ЦК України. Окрім того, посилається на те, що умови п.4.1.1, 4.1.3 Договору поруки № 71115Р7 від 03.06.2015р. не відповідають предмету цього договору, умовам п. 6.3.2 Генеральної кредитної угоди № 71113N2 від 08.04.2013р., нормам ст.553, ст.554 ЦК України, що передбачають солідарну відповідальність боржника та поручителя та надають можливість подвійного обчислення строку, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України.

Згідно автоматичного розподілу справ КП Документообіг господарських судів, 10.01.2017р. справу за № 926/3118/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Желіка М.Б. та Данко Л.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2017р. апеляційну скаргу Приватного підприємства ЕКО-САД прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 30.01.2017р.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ( вих. №01-04/493/17 від 23.01.2017р.) просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.12.2016р. у даній справі залишити без змін.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2017р. в порядку ст.27, 77 ГПК України залучено третю особу та відкладено розгляд справи № 926/3118/16 на 13.02.2017р. з підстав, викладених у даній ухвалі суду.

Від ПП ЕКО-САД на адресу канцелярії суду (01-04/1093/17 від 10.02.2017р.) надійшов лист з додатками, яким позивач повідомляє про виконання вимог ухвали Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2017р., а саме: надає докази надсилання третій особі копії рішення Господарського суду Чернівецької області по даній справі та копії апеляційної скарги на рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.12.2016р. Окрім того, подав лист (01-04/1092/17 від 10.02.2017р.) в якому повідомляє, що ПП ЕКО-САД не зможе забезпечити явку уповноваженого представника у судове засідання.

В судовому засіданні від 13.02.2017 р. представник відповідача надала пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Позивач (апелянт) та третя особа участі своїх уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представників позивача та третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 13.02.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, яка підтримала свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи судами встановлено, що 08.04.2013 року між ПАТ Державний експортно-імпортний банк України (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю Галс ЛТД (Позичальник) укладена Генеральна угода №71114N2.

Генеральна угода регулює загальні засади співпраці між Банком та Позичальником щодо фінансування довгострокової програми розвитку діяльності Позичальника, яка містить усі напрями діяльності підприємства Позичальника (п.1.1 Генеральної угоди).

Відповідно до п. 1.2. Генеральної угоди, метою генеральної угоди є визначення загальних умов фінансування інвестиційної, торгово-закупівельної, виробничої та іншої діяльності Позичальника, яке здійснюється відповідно до цієї генеральної угоди шляхом укладення Кредитних договорів.

Згідно з п. 4.5.1. Генеральної угоди, ліміт заборгованості за Генеральною угодою не може перевищувати 6950000 грн. Ліміт Генеральної угоди поширюється на Кредитні договори, які укладені в рамках цієї Генеральної угоди.

Ліміт заборгованості за Кредитним договором встановлюється в порядку та на умовах, визначених у Кредитному договорі, укладеному між Банком та Позичальником, який є невід'ємною частиною Генеральної угоди (п.4.5.2 Генеральної угоди).

Відповідно до п. 4.3 Генеральної угоди, строк користування Кредитом за цією Генеральною угодою: до 07 квітня 2018 року.

Пунктом 5.2.6 Генеральної угоди №71114N2 боржник зобовязується своєчасно та у повному обсязі погашати банку заборгованість за кредитом, сплачувати проценти за користування кредитом та інші платежі за кредитним договором.

Згідно з п. 6.3.2 генеральної кредитної угоди, Позичальник зобовязаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, відсотків за користування кредитом, комісій, зборів та інших платежів за договором протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке достроково погашення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в межах Генеральної угоди №71114N2 укладено два кредитних договори: Кредитний договір №71113К4 від 08.04.2013 року та Кредитний договір №71113К5 від 08.04.2013 року.

Між ПАТ Державний експортно-імпортний банк України (Кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю Галс ЛТД (Позичальник) та Приватним підприємством Еко-Сад (Поручитель) 03.06.2015 року укладено Договір поруки №71115Р7, який є невід'ємною частиною Генеральної угоди №71114N2.

Поручитель (позивач) зобовязується перед Кредитором солідарно відповідати за несвоєчасне та повне виконання Позичальником основного зобовязання. У випадку невиконання Позичальником основного зобовязання (або його частини) Кредитор має право вимагати виконання цього зобовязання у Поручителя та/або Позичальника, як у солідарних боржників (п.п. 3.1,3.2 Договору поруки №71115Р7).

Згідно з п.4.1.1 Договору поруки №71115Р7, Кредитор має право вимагати від Поручителя задоволення у повному обсязі всіх своїх грошових вимог, що випливають з основного зобовязання у випадку, якщо Позичальник не виконає грошове зобовязання, передбачене Кредитною угодою, протягом двадцяти днів з моменту отримання Поручителем письмового повідомлення Кредитора про факт такого невиконання.

Пунктом 4.1.3 Договору поруки №71115Р7, Кредитор має право вимагати довгострокового виконання основного зобовязання Поручителем та/або Позичальником у випадку якщо протягом 20 робочих днів з моменту отримання Поручителем письмового повідомлення Кредитора про факт невиконання та/або неналежного виконання Боржником зобовязань за Кредитною угодою та/або Поручителем за цим договором, вони не будуть виконані.

Строк дії договору поруки визначено в п.7.4, а саме дія договору припиняється після повного виконання основного зобовязання.

Відповідно до ст. 6 договору поруки, сторони узгодили, що договір відображає повне розуміння сторонами предмету договору та інших питань, що містяться в договорі.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і норми ЦК України, які визначають, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов (ст. 627 ЦК України); зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України), сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до вимог ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Порука може надаватися тільки у відношенні реально існуючого зобов'язання боржника перед кредитором (Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.12.2011 у справі № 9/272).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (стаття 554 Цивільного кодексу України).

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання (стаття 556 Цивільного кодексу України).

Зі змісту вищевказаних норм випливає, що договір поруки не покладає на боржника якогось нового обов'язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов'язанню, а лише створює ймовірність переходу прав та обов'язків останнього до поручителя у разі не виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при прийнятті рішення у справі місцевим господарським судом, було правомірно встановлено, що згідно з приписами, зокрема, наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, договором встановлено солідарну відповідальність боржника і поручителя що прямо не заборонено чинним законодавством і є реалізацією вільного волевиявлення сторін під час визначення умов договору.

Також, як правомірно встановлено судом, договір поруки не змінює умови кредитного договору, та не створює умови для подвійного трактування строків для предявлення вимоги кредитором. Крім того, зі змісту приписів ст.ст.553, 554, 626 ЦК України також вбачається, що договір поруки укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9 визначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, таким чином, звертаючись із таким позовом, сторона зобов'язана довести, в чому полягає помилка, чи дійсно мала місце помилка, тощо, і в даному випадку не має значення неправильне тлумачення такою стороною умов правочину на момент його вчинення чи незнання закону.

Як вірно встановлено судом, позивачем не доведено вчинення спірного правочину в частині оспорюваних ним пунктів, під впливом помилки, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, укладення договору поруки №71115Р7 від 03.06.2015 року, в тому числі пунктів 4.1.1, 4.1.3 договору відбулося в законний спосіб, сторони діяли в межах своїх повноважень.

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013 року № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відтак, твердження позивача про невідповідність оспорюваних пунктів договору нормам чинного законодавства України за відсутності при цьому порушень, не є підставою для визнання таких пунктів договору недійсними.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає відмову в задоволені позову повністю правомірною, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.12.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Рішення господарського суду Чернівецької області від 15.12.2016р. в справі за номером 926/3118/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Приватного підприємства ЕКО-САД, № 142 від 26.12.2016р. залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 17.02.2017 р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Данко Л.С.