КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2017 р. Справа№ 911/2033/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гончарова С.А.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю б/н від 06.10.2015;

від відповідача: Бабич М.М. - представник за довіреністю № 382 від 14.12.2016.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2016

у справі № 911/2033/16 (суддя - Колесник Р.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Публічного акціонерного товариства "Київобленерго"

про визнання недійсним зобов'язання,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київобленерго" (далі - відповідач) про визнання недійсним господарського зобов'язання у розмірі 68414,41 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16.06.2016 відповідачем було здійснено відключення від електроенергії приміщення магазину позивача. Відключення від електроенергії відбулося незаконно всупереч п. 7.5 Правил користування електричною енергією на підставі незаконно виставленого боргу за електроенергію у розмірі 66 883,28 грн., який на думку позивача є надуманим, у зв'язку з чим просить визнати недійсним своє господарське зобов'язання перед відповідачем за договором № 122 від 16.12.1999 у розмірі 68 414,41 гривень, з підстав унормованих ст. 207 Господарського кодексу України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 28.11.2016 (повне рішення складено - 05.12.2016) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 08.12.2016 (згідно відтиску штемпеля Господарського суду Київської області на апеляційній скарзі) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2016 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, що призвело до прийняття неправильного рішення, зокрема, судом було здійснено самостійне трактування положень ст. 207 ГК України, а також не прийнято до уваги невідповідність господарського зобов'язання позивача перед відповідачем вимогам закону (його незаконності).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2017 апеляційну скаргу позивача у даній справі було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 30.01.2017.

У судовому засіданні 30.01.2017 у відповідності до вимог ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 22.02.2017.

Через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги; від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу та письмові пояснення.

У судовому засіданні 22.02.2017 представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати. При цьому, зазначив, що сума у розмірі 12165,08 гривень нарахована згідно акту про порушення ПКЕЕ №030450 від 16.06.2015 була анульована згідно протокольного рішення засідання комісії ІКЦ від 23.12.2015, а потім знову донарахована за червень 2015 року на підставі п. 6.20 ПКЕЕ. Позивач зазначає, що жодної згоди на визначення періоду не надавав. Також позивач зазначив, на момент коли його лічильник було знято на ремонт і до повернення його з ремонту йому було встановлено лічильник відповідача з показаннями 8 кВт, а знято його з показниками 13365 кВт, дану різницю було виставлено у рахунках за липень та серпень 2015. Тобто, було нараховано суму боргу і за показниками лічильника і по п. 6.20 ПКЕЕ, що є подвійним нарахуванням за той самий період. Тому, дану суму у розмірі 12165,08 гривень вважає незаконною.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.02.2017 заперечував проти доводів апеляційної скарги та зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Вказував на те, що на підставі звітів позивача відповідач виготовляв та вручав позивачу рахунки-фактури за спожиту електричну енергію. Згідно розрахунку заборгованості по договору №1255 від 16.12.1999, позивачем з 01.2014 по 06.2016 року всього спожито 113617 КВГ, видано позивачу для оплати за спожиту активну електричну енергію рахунків на загальну суму 184300,38 гривень, сплачено позивачем за активну електричну енергію у фінансовому періоді всього 124892,06 гривень, борг позивача перед відповідачем тільки за спожиту активну електричну енергію за фінансовий період становить 59408,32 гривень.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, заслухавши пояснення представників учасників апеляційного провадження, оглянувши оригінали документів, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 16.12.1999 між Публічним акціонерним товариством "Київобленерго" (електропостачальна організація, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (споживач, позивач) був укладений договір № 1255 на користування електричною енергією.

Електропостачальна організація зобов'язується постачати електричну енергію у відповідності з умовами договору, а споживач своєчасно проводити сплату за використану електричну енергію та виконувати інші умови, визначені даним договором (п. 1 договору).

Відпускати електроенергію як різновид промислової продукції споживачу в межах 13,5 кВА (кВт) приєднаної (дозволеної до використання) потужності згідно з визначеними йому цим договором умовами та величинами постачання електроенергії та потужності (п. 2.1. договору).

Споживач зобов'язується: сплачувати за використану електроенергію, а також вносити всі інші платежі за розрахунковий період з діючим в цей період тарифами, індексом цін та умовами цього договору (п. 4.1. договору).

Відповідно до п. 7.1. договору щомісячно до 15 числа згідно додатку №4 до договору на користування електроенергією направляється представник споживача у відділ збуту для подання звіту про використану електроенергію за розрахунковий місяць, документів, що підтверджують оплату за розрахунковий період та одержання платіжних вимог - доручень (платіжних доручень) для оплати спожитої електроенергії в наступному розрахунковому періоді та інших платіжних документів (надбавка за компенсацію реактивної енергії, плата за перевищення договірних величин електроенергії та потужності та ін.).

Оплата платіжних документів здійснюється споживачем самостійно у 5-денний строк після дати, зазначеної у платіжному документі. При відсутності оплати через 5 днів після дати розрахунку за електроенергію, яка буде спожита за розрахунковий період, або неявки представника споживача (п. 7.1) електропостачальна організація письмово (телефонограмою) повідомляє споживачу про дату і час відключення чи обмеження споживання електроенергії (п. 7.2 договору).

Цей договір укладається на строк до 31 грудня 1999 року, набирає чинності з дня його підписання та вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення строку не буде заявлено однією із сторін про відмову від цього договору або його перегляд (п. 16 договору).

Обґрунтовуючи власні вимоги, позивач зазначав, що відповідач з кінця 2014 року незаконно виставляє йому до оплати надумані суми боргу. Після направлення скарг до контролюючих органів - Держенергонакляду, НКРЕКП, Антимонопольного комітету України щодо незаконності виставлених сум до оплати, незаконності складених актів ПАТ "Київобленерго" здійснило перерахунок суми заборгованості.

15.03.2016 було виставлено до оплати рахунок-фактуру № за березень 2016 на суму 66203,02 гривень.

23.03.2016 позивач звернувся до ПАТ "Київобленерго" з заявою щодо сумніву з приводу правомірності нарахувань та правильності сум виставлених до оплати. Позивачем було отримано лист, в якому зазначено, що строк розгляду звернення продовжено до 45 днів.

16.06.2016 споживача було відключено від електропостачання за несплату боргу у розмірі 66883,28 гривень, про що зазначено у повідомленні про відключення.

Позивач зазначає, що борг є надуманим та незаконним, у зв'язку з чим просить визнати недійсним господарське зобов'язання позивача перед відповідачем за договором №122 від 16.12.1999 у розмірі 68 414,41 гривень, посилаючись на ст. 207 Господарського кодексу України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки в межах розглядуваної справи позивач не посилається на недійсність положень укладеного ним з відповідачем господарського договору, а наполягає на недійсності саме грошового зобов'язання, що виникло у нього перед відповідачем через неправильне арифметичне та методологічне визначення суми зобов'язань (фактично - заборгованості, що обліковується за позивачем), то позов не підлягає до задоволення.

В цій частині суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 276 ГК України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору.

Згідно п. 5.1. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996 р. (далі - Правила), договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін.

Споживання електричної енергії без договору не допускається.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути, на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади, визнано судом недійсним повністю або в частині.

Тобто необхідними умовами для визнання зобов'язання недійсним відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України є, зокрема, невідповідність зобов'язання вимогам закону, його вчинення з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків, укладення зобов'язання учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції.

При цьому, застосування ст. 207 Господарського кодексу України вбачається судом виправданим у випадках, коли позивач посилається на неправомірність вчиненого сторонами правочину та з цих підстав вказує на недійсність господарського зобов'язання, що виникає із такого правочину чи на ньому ґрунтується.

З позовної заяви вбачається декілька аспектів, що впливають на оцінку позивачем своїх прав такими, що порушені: по-перше, позивач вказує, що відповідач діє недобросовісно, протиправно, адже він не надав відповідь на його письмовий запит від 23.03.2016 щодо сумнівів у правильності здійснених відповідачем нарахувань; по-друге, позивач посилається на здійснення неправомірного відключення енергопостачання (без роз'яснення щодо виставлених до оплати сум, без попередження за 3 дні до відключення); по-третє, відповідач сам не може визначити дійсну (реальну) суму заборгованості позивача, адже станом на час відключення електропостачання відповідач оперував різними сумами боргу позивача, що свідчить і про безпідставне здійснення нарахування пені за прострочення оплати за надані послуги.

Відтак, доводи апелянта щодо того, що судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин невірно застосовано ст. 207 ГПК України в контексті підстав та предмету позовних вимог саме про визнання недійсним правочину (зобов'язання) є необґрунтованими з урахуванням помилково обраного стороною способу захисту.

Так, відповідно до п. 6.36 Правил у разі виникнення у споживача сумніву в правильності показів розрахункових засобів обліку або визначення суми в пред'явленому до оплати документі щодо оплати електричної енергії споживач подає про це заяву постачальнику електричної енергії (електропередавальній організації).

За змістом п. 8.2. Правил постачальник електричної енергії за регульованим тарифом зобов'язаний на вимогу споживача надавати інформацію щодо цін і тарифів на електричну енергію, якості електричної енергії, порядку оплати та режимів споживання електричної енергії.

У відповідності до п. 10.1. Правил споживачі електричної енергії мають право на: отримання інформації щодо якості електричної енергії, тарифів, порядку оплати, умов та режимів її споживання, цін на послуги постачальника електричної енергії (електропередавальної організації).

Листом від 23.03.2016 позивач дійсно вимагав від відповідача надання інформації щодо розрахунків за надані послуги, в тому числі вимагав надати детальний помісячний розрахунок заборгованості.

Згідно листа відповідача від 20.04.2016 строк розгляду звернення позивача продовжено до 45 днів.

За твердженням відповідача відповідь на запит позивача було надано 10.05.2016, що позивачем заперечується, а належних та допустимих доказів повідомлення позивача про отримання зазначеного листа суду надано не було, що презюмує висновки суду про ненадання відповідачем відповіді на запит позивача від 23.03.2016.

Суд апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість доводів апелянта в частині неправомірної, недобросовісної поведінки відповідача в частині, що стосується ненадання відповіді на письмовий запит позивача, чим порушено право позивача, визначене Правилами, на отримання інформації та відповіді щодо сумнівів споживача відносно правильності зроблених нарахувань з огляду на таке.

Як видно з матеріалів справи 16.06.2016 відповідач провів відключення позивача від електропостачання, що підтверджується повідомленням, складеним 16.06.2016, яке містить посилання на наявну у позивача заборгованість перед відповідачем у розмірі 66 883,28 гривень станом на 14.06.2016.

Відповідно до п. 7.5 Правил користування електричною енергією постачальник електричної енергії (електропередавальна організація або основний споживач за погодженням постачальника електричної енергії) зобов'язаний, попередивши споживача не пізніше ніж за три робочих дні, припинити повністю або частково постачання йому електричної енергії (передачу або спільне використання технологічних електричних мереж), у тому числі на виконання припису представника відповідного органу виконавчої влади, у разі: несплати рахунків відповідно до умов договорів, наявність яких передбачена цими Правилами.

Крім того, вже наступного дня після відключення згідно складеного відповідачем акту звіряння розрахунків, в ньому зазначено про існування заборгованості позивача перед відповідачем у розмірі 55897,35 гривень, що не відповідає розміру заборгованості, зазначеному у повідомленні про відключення (66883,28 гривень).

Такі розбіжності у сумах нарахувань є свідченням справедливих претензій позивача, його вимог про надання письмових пояснень щодо порядку проведення нарахувань, що також дає підстави суду вважати дії відповідача по відключенню позивача від електропостачання передчасними та такими, що вчинено із порушенням Правил, прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Остаточно, з наявного в матеріалах справи акту за даними відповідача заборгованість складає 79667,16 гривень, тоді як, за даними позивача станом на червень 2016 заборгованість складає 14861,49 гривень.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що навіть за розрахунками позивача станом на червень 2016 року він мав заборгованість перед відповідачем, що хоча і в значно меншому розмірі ніж вказує відповідач, але у розмірі, що давав відповідачу формальний привід здійснити відключення позивача від електропостачання.

За вказаного, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про неправомірне, несправедливе та невиправдане здійснення відповідачем відключення позивача від електропостачання, оскільки станом на час проведення такого відключення у відповідача були відсутні належні докази надання мотивованої відповіді на запит позивача від 16.03.2016, у відповідача відсутні належні докази дотримання вимог п. 7.5 Правил користування електричною енергією щодо повідомлення про проведення відключення за 3 дні.

Доводи апелянта про те, що обраний ним спосіб захисту відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням є необґрунтованими в цій частині з огляду на наступне.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, об'єктивною передумовою для звернення позивача до суду із розглядуваним позовом стало безпідставне нарахування відповідачем сум, що підлягають оплаті за надані послуги з електропостачання в контексті вчиненого відповідачем відключення позивача від електропостачання, на підставі неправомірно сформованої заборгованості.

Судом встановлено, порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що полягало у ненаданні мотивованої відповіді на письмовий запит відповідача та проведення відключення від електропостачання з порушенням порядку, визначеного Правилами. При цьому такі порушення відбулися на фоні наявної об'єктивно існуючої заборгованості позивача перед відповідачем навіть за розрахунками самого позивача.

Крім того, позивачем не доведено, що обраний ним спосіб захисту порушеного права - визнання недійсним господарського зобов'язання в порядку, передбаченому ст. 207 Господарського кодексу України відповідає суті та змісту порушення його прав, адже такий спосіб взагалі не відповідає суті спору та його застосування у розглядуваній справі є взагалі не можливим.

Позивачем не доведено, що спірне господарське зобов'язання не відповідає вимогам закону, укладене з перевищенням господарської компетенції та вчинене відповідачем саме з метою, заздалегідь суперечною інтересам держави та суспільства, а не з будь-якою іншою метою.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Приймаючи до уваги зміст наведених норм діючого законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними, у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України, доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (стаття 12 Цивільного кодексу України).

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення.

Абзацом 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. (абзац 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України).

До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у статті 16 Цивільного кодексу України, що визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

Оцінюючи належність обраного зацікавленою особою способу захисту, суд апеляційної інстанції також звертає увагу на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява N 38722/02)).

Відтак, судом апеляційної інстанції зазначено, що ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права (в даному випадку - підключення позивача до електропостачання), а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, позивачем не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту шляхом заявлення вимоги про визнання зобов'язання недійсним зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права та не доведено в установленому законом порядку, в чому полягає в даному випадку порушення його прав.

Крім цього, необхідно зазначити, що під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, а у разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові.

Проаналізувавши зміст позовних вимог позивача та обставини, якими вони обґрунтовані, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги фактично є вимогами про встановлення факту та не направлені на захист права (законного інтересу) позивача, тому не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді.

Обраний позивачем спосіб захисту у шляхом визнання недійсним зобов'язання (боргу) є неефективним в розумінні наведених норм права та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог.

Таким чином, неефективність обраного позивачем способу захисту, у разі задоволення позову не буде спрямована на ефективний захист позивача.

Тобто, сам лише факт виставлення останнім позивачу у рахунках на оплату електроенергії навіть частково неіснуючою заборгованості жодним чином не зобов'язує позивача таку заборгованість оплачувати.

При цьому, позивач не позбавлений права звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав стосовно припинення відповідачем електропостачання через несплату позивачем неіснуючої заборгованості.

Разом з цим, з урахуванням відмови у позові, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову також підлягає залишенню без змін. А тому, доводи апелянта стосовно того, що подана ним заява про забезпечення позову не була розглянута судом, чим було порушено місцевим господарським судом норм процесуального права є необґрунтованими, оскільки на останньому аркуші оскаржуваного рішення місцевий господарський суд вирішив питання стосовно вказаної заяви позивача. А згідно ч. 1 ст. 66 ГПК України забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

До того ж, норми процесуального права не містять такого обов'язку суду вирішувати питання заяви про забезпечення позову саме ухвалою, тоді як вказана заява може бути розглянута та вирішена і при прийнятті рішення.

Отже доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення в суді апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2016 у справі № 911/2033/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 28.11.2016 у справі № 911/2033/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/2033/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді С.А. Гончаров

В.В. Сулім