ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2017 року Справа № 923/1380/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Пінтеліної Т.Г. при секретарі Крутьковій В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Херсонської міської ради м.Херсон

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , с.Чорнобаївка Білозерського р-ну Херсонської обл., реєстраційний номер платника НОМЕР_1

про звільнення земельної ділянки комунальної власності

за участю представників сторін:

від позивача - Фокін А.А. дов. вих. № 9-1546-9/21 від 27.12.2016

від відповідача - ОСОБА_1 паспорт НОМЕР_2, виданий від 4.12.2006р. Білозерським РВ УМВС України в Херсонській області

в с т а н о в и в:

20.12.2016р. Херсонська міська рада (в подальшому Позивач) звернулась з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (в подальшому Відповідач) та просить господарський суд прийняти рішення, яким зобов'язати Відповідача фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку комунальної власності шляхом демонтажу тимчасової споруди «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташована по АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що Відповідач без будь-яких дозвільних документів самовільно встановила на АДРЕСА_1 тимчасову споруду «ІНФОРМАЦІЯ_1», тому Позивач звертається до суду з позовом про зобов'язання Відповідача звільнити земельну ділянку комунальної власності шляхом демонтажу самовільно встановленої тимчасової споруди .

Ухвалою від 21.12.2016р. суд прийняв позовну заяву та порушив провадження у справі, призначив засідання на 19 січня 2017р., явку в засідання представників сторін з доказами про повноваження, визначеними ст. 28 ГПК України, визнав обов'язковою, зобов'язав Позивача: письмово пояснити на підставі яких документів Позивачу стало відомо, що спірна тимчасова споруда встановлена та належить саме Відповідачу (та саме як приватному підприємцю), коли встановлена тимчасова споруда

- подальше використання Позивачем постанови адміністративної комісії, докази оплати Відповідачем штрафу згідно протоколу про адміністративне порушення,

- чи направлялись Позивачем повідомлення до податкового органу за місцезнаходженням Відповідача щодо виявленої тимчасової споруди та торгівельної діяльності у даній споруді.

- письмово пояснити, чому акти порушення складено на громадянина, а позов заявлено до фізичної особи-підприємця, а також Правила благоустрою території, забезпечення чистоти і порядку міста Херсона; копію рішення Херсонської міської ради від 31.05.2011р. №221; нормативний акт, який регулює діяльність Інспекції з контролю за благоустроєм та санітарним станом м.Херсона Херсонської міської ради,

Відповідачу: письмовий відзив на позов з документальним обґрунтуванням викладених в ньому обставин, копії статутних та реєстраційних документів.

- ДПІ у м.Херсоні - відомості щодо Відповідача (чи перебуває на податковому обліку, з якого часу, чи має податковий борг, чи звітував про торгівельну діяльність у тимчасовій споруді у м.Херсоні (тимчасова споруда "ІНФОРМАЦІЯ_1" на АДРЕСА_1 ).

06.02.2017р. Позивач надав витребувані документи та пояснення, Відповідач письмового відзиву не надала, проте усно пояснила, що тимчасову споруду "ІНФОРМАЦІЯ_1" на АДРЕСА_1 вона придбала у іншої особи, та лише 27.01.2017р. звернулась до міського голови із заявою-клопотанням про надання висновку стосовно можливості встановлення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та відповідності її місця розташування комплексній схемі та будівельним нормам. Раніше з будь-якими заявами про надання дозволу на розміщення тимчасової споруди до міської ради не зверталась.

На клопотання Відповідача суд оголошував перерви у судовому засіданні для надання можливості отримати дозвільні документи для подальшої підприємницької діяльності у тимчасовій споруді "ІНФОРМАЦІЯ_1" на АДРЕСА_1.

В судовому засіданні 20.02.2017р. представник Позивача повністю підтримує позовні вимоги, Відповідач повідомила про відмову Херсонської міської ради у наданні дозволу на встановлення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності та відповідності її місця розташування комплексній схемі та будівельним нормам.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги повністю обгрунтовані, позов підлягає задоволенню.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Так, згідно частини 1 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі -Закон), територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частиною 3 вказаної статті зазначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Частиною 5 статті 16 даного Закону встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Пунктом а) статті 12 Земельного кодексу України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин. Відповідно до зазначеної статті, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

В судовому засіданні встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечується Відповідачем, що земельна ділянка, на якій Відповідач по справі самовільно, без отримання необхідних дозвільних документів та без укладення відповідного договору з Херсонською міською радою розташувала тимчасову споруду «ІНФОРМАЦІЯ_1» на АДРЕСА_1.

Вказаний факт було встановлено працівниками Інспекції з контролю за благоустроєм та санітарним етаном м. Херсона Херсонської міської ради про що складено відповідний акт від 16.09.2016 та протокол № 000108 про адміністративне правопорушення від 23.09.2016.

За результатами розгляду протоколу № 000108 про адміністративне правопорушення Адміністративною комісією при виконавчому комітеті Чорнобаївської сільської ради 07.10.2016 було винесено постанову про накладення на Відповідача адміністративного стягнення.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Приписами статті 124 названого Кодексу унормовано, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з пунктом 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин, с прийняття рішення сесією.

Крім того, питання розміщення зазначених вище тимчасових споруд (об'єктів благоустрою) для провадження підприємницької діяльності врегульовано Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 розділу 2 даного Положення підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди.

Замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС.

Пунктом 2.32 цього Положення встановлено, що розміщення ТС самовільно забороняється.

Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудування та землекористування міської ради не оформлювалися паспорти прив'язки тимчасових споруд на спірну тимчасову споруду, Відповідач повідомила, що до Херсонської міської ради з цього приводу до 27.01.2017р. не зверталась.

Таким чином, Відповідач по справі не мав жодних законних підстав як займати земельну ділянку, так і розміщувати на ній тимчасові споруди.

Згідно абз. 16 ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням і охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутністю вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ч. 4 статті 373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а ст. 126 цього Кодексу встановлюється порядок оформлення речових прав на земельну ділянку відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-ІУ).

16 березня 2010 року набрав чинності Закон України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», яким статті 18 та 20 Закону № 161-ХІУ виключені, а ст. 6 доповнена ч. 5, згідно з якою право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

У відповідності до частин 2, 3 Статті 152 та статті 212 Земельного кодексу України, захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Власник земельної ділянки або землекористувач має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Суд зазначає, що статтею 4-3 ГПК України встановлює, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності є визначальним принципом судового процесу взагалі та господарського зокрема. Відповідно до ст. 129 Конституції України змагальність віднесено до основних засад судочинства.

Змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватися на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи обстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень, звільнення суду від обов'язку збирання доказів.

Принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав, тобто обумовлює мотивацію поведінки сторін під час розгляду справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, активно впливають на судову діяльність, оскільки їхні розпорядчі волевиявлення можуть бути обов'язковими для суду.

Суд роз'яснював сторонам їх права та роз'яснив, що сторонам необхідно враховувати приписи ст. 32 ГПК України, за якими доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Відповідно до ст.33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено саме на сторони, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд згідно ст. 34 ГПК України, приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Підстави звільнення від доказування встановлені ст. 35 ГПК України. Письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Відтак, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, заслухавши представників сторін , суд дійшов висновку про повну обгрунтованність позовних вимог.

В частині розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини другої статті 49 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. У разі відмови у задоволенні позовних вимог судовий збір позивачеві не відшкодовується.

За таких обставин судові витрати, в порядку статті 49 ГПК України, суд покладає на Відповідача.

Вступна та резолютивна частини рішення, прийнятого у нарадчій кімнаті, оголошена сторонам у судовому засіданні 20.02.2017р.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю. Зобов'язати фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2, реєстраційний номер платника НОМЕР_1) звільнити земельну ділянку комунальної власності шляхом демонтажу тимчасової споруди «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташована по АДРЕСА_1

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2, реєстраційний номер платника НОМЕР_1 ) на користь Херсонської міської ради (м.Херсон проспект Ушакова,37, , Банк платника ГУДКСУ у Херсонській області, код банку 852010, рахунок 0513 ) 1378 (Одна тисяча триста сімдесят вісім ) гривень судових витрат.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

Повне рішення складено

27.02.2017р.

Суддя Т.Г. Пінтеліна