ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2017р. Справа№ 914/3224/16

За позовом: Львівської міської ради, м.Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Нарнія-Трейд», м. Львів,

про витребування земельної ділянки.

Суддя Яворський Б.І.

при секретарі Прокопів І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідача: ОСОБА_2-М.С., ОСОБА_3

На розгляд господарського суду Львівською міською радою подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нарнія-Трейд» про витребування земельної ділянки.

Ухвалою суду від 23.12.2016р. порушено провадження у справі, яку призначено до розгляду на 17.01.2017р. Рух справи відображено у відповідних ухвалах. У судових засіданнях 17.01.2017р. та 24.01.2017р. оголошувалася перерва.

У судовому засіданні 14.02.2017р. представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях. Позовні вимоги обґрунтовуються, зокрема, наступним. 27.12.2000р. на підставі розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №1454 від 15.12.2000р. між ЛОДА та ЗАТ «Авіас-Плюс» було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва АЗС площею 0,20 га по вул.Стрийській та видано ЗАТ «Авіас-Плюс» державний акт про право власності на землю від 23.01.01р. №ЛВ 028577 (10708005) за адресою: м.Львів, вул.Стрийська-вул.Чмоли. Рішенням господарського суду м.Києва від 01.05.2002р. у справі №31/89 визнано недійсними розпорядження ЛОДА про продаж земельної ділянки для будівництва АЗС, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.12.2000р. та державний акт на право власності на землю. Дане рішення господарського суду м.Києва не було оскаржено та набрало законної сили і у рішенні зазначено, що на момент прийняття розпорядження ЛОДА земельна ділянка належала до земель м.Львова та могла відчужуватися лише на підставі рішення Львівської міської ради. Таким чином, ЗАТ «Авіас-Плюс» не набуло прав власності на земельну ділянку, однак в супереч рішенню суду 12.04.2002р. між ЗАТ «Авіас-Плюс» та ВАТ «Дніпронафтопродукт» було укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, а 08.06.2004р. земельна ділянка продана ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль». Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на даний час у реєстрі міститься запис про перебування земельної ділянки у власності ТзОВ «Нарнія-Трейд». Враховуючи наведене, позивач вважає, що майно, яке перебуває у власності ЛМР, їй не повернуто і знаходиться у володінні сторонніх осіб, тому просить витребувати його у відповідача на підставі ст.388 ЦК України. При цьому позивач вважає, що він не пропустив строку позовної давності, оскільки ЛМР дізналася про порушення свого права власності на земельну ділянку з оформленням останнім набувачем цього майна права власності на спірну ділянку, а про момент та підставу набуття відповідачем права власності міська рада довідалася із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, доступ до якого є відкритим з 26.11.2015р.

Представники відповідача у судовому засіданні 14.02.2017р. щодо задоволення позову заперечили, зазначивши таке: оформлення правовстановлюючих документів на право власності за ТзОВ «Нарнія-Трейд» проводилося на підставі технічної документації, виготовленої в установленому порядку ліцензованою землевпорядною організацією і погодженою усіма необхідними органами, в т.ч. і Львівською міською радою; передана у власність ТзОВ «Нарнія-Трейд» земельна ділянка належала попередньому власнику ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» на праві приватної власності згідно державного акту на право власності на землю, виданого ЛМР на підставі ухвали 8 сесії 5 скликання від 14.02.2008р. №1545; даним нормативним актом ЛМР затвердила ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування адміністративного корпусу і переведено із земель промисловості, транспорт, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення до земель житлової та громадської забудови; проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» розроблявся на підставі ухвали ЛМР від 19.04.2007р. та був погоджений усіма необхідними виконавчими органами ЛМР; ще до набуття права власності ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» на земельну ділянку вона належала на праві власності ВАТ «Дніпронафтопродукт» на підставі державного акту, виданого виконавчим комітетом ЛМР 08.06.2004р.; земельна ділянка була передана до статутного капіталу ТзОВ «Нарнія-Трейд» її законним власником, який мав законне право на її відчуження; ЛМР як повноважний орган місцевого самоврядування видавала правовстановлюючі документи на землю як ВАТ «Дніпронафтопродукт» і ЗАТ Фірма «Львів-Петроль», так і ТзОВ «Нарнія-Трейд», тому відповідач набув у власність земельну ділянку з відома та не без волі Львівської міської ради, отже, відсутні підстави, передбачені ст.388 ЦК України, для її витребування; відповідач просить застосувати строк позовної давності, адже позивачем пропущено такий строк для захисту свого права, оскільки про його порушення ЛМР дізналася ще з моменту набрання рішенням господарського суду м.Києва законної сили (21.05.2002р.), так як вона була стороною у цій справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно і обєктивно зясувавши усі обставини справи в їх сукупності, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено таке.

27.12.2000р. на підставі розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №1454 від 15.12.2000р. між ЛОДА та ЗАТ «Авіас-Плюс» укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки для будівництва АЗС площею 0,20 га по вул.Стрийській та видано ЗАТ «Авіас-Плюс» державний акт про право власності на землю від 23.01.01р. №ЛВ 028577 (10708005) за адресою: м.Львів, вул.Стрийська-вул.Чмоли.

12.04.2002р. ЗАТ «Авіас Плюс» продало, а ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» придбало земельну ділянку площею 0,2 га на вул.Стрийській-вул.І.Чмоли.

Рішенням господарського суду м.Києва від 01.05.2002р. у справі №31/89 визнано недійсними: розпорядження голови ЛОДА від 15.12.2000р. №1454 у частині продажу ЗАТ «Авіас Плюс» земельної ділянки площею 0,2 га на вул.Стрийській у м.Львові для будівництва АЗС; договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.12.2000р., укладений між ЛОДА та ЗАТ «Авіас Плюс»; державний акт на право власності на землю від 23.01.2001р.

08.06.2004р. ВАТ «Дніпронафтопродукт» (продавець) та ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» (покупець) уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2 га на вул.Стрийській-вул.І.Чмоли.

09.07.2004р. ЛМР видала ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2 га на вул.Стрийській-вул.І.Чмоли для будівництва і обслуговування АЗС.

10.05.2006р. управління архітектури та містобудування ЛМР погодило містобудівне обґрунтування зміни цільового призначення земельної ділянки і розміщення адмінкорпусу на розі вул.Стрийської-вул.Чмоли в м.Львові.

Ухвалою 5 сесії 5 скликання ЛМР від 19.04.2007р. №760 дозволено ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» зміну цільового призначення земельної ділянки площею 0,2 га на вул.Стрийській-вул.І.Чмоли, яка передана йому у власність для будівництва і обслуговування АЗС згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 09.07.2004р. серії ЛВ №087065, погоджено місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення відповідного проекту землеустрою.

Ухвалою 8 сесії 5 скликання ЛМР від 14.02.2008р. №1545 затверджено ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки площею 0,2 га на вул.Стрийській-вул.І.Чмоли, яка передана йому у власність для будівництва і обслуговування АЗС згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 09.07.2004р. серії ЛВ №087065 для будівництва і обслуговування адміністративного корпусу, перевівши із земель промисловості, транспорту,звязку, енергетики, оборони та іншого призначення до земель житлової та громадської забудови. Також даною ухвалою зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль».

01.04.2008. на підставі зазначеної ухвали ЛМР видано ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2 га на вул.Стрийській-вул.І.Чмоли для будівництва і обслуговування адміністративного корпусу.

Рішенням Виконавчого комітету ЛМР від 01.08.2008р. №785 дозволено ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» проектування адміністративного корпусу з підземним паркінгом на вул.Стрийській-вул.І.Чмоли.

У протоколі загальних зборів акціонерів ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» від 14.11.2008р. зазначається, що акціонерами прийнято рішення про створення ТзОВ «Нарнія-Трейд»; до статутного капіталу внесено в т.ч. і земельну ділянку по вул.Стрийська-вул.Чмоли у м.Львові.

10.09.2009р. ЗАТ «Фірма «Львів-Петроль» та ТзОВ «Нарнія-Трейд» підписали акт прийому-передачі у власність майна до статутного капіталу ТзОВ «Нарнія-Трейд».

19.12.2014р. ТзОВ «Нарнія-Трейд» видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,2 га кадастровий номер :01:008:0002 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.12.2014р. за ТзОВ «Нарнія-Трейд» зареєстровано право власності на земельну ділянку по вул.Стрийська-вул.Чмоли у м.Львові площею 0,2 га кадастровий номер :01:008:0002 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.35 ГПК України).

У пункті 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011р. №18 зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного зясування місцевим господарським судом обставни справи.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України).

Верховний Суд України відзначає, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову (постанова ВСУ від 04.11.2015р. по справі №922/3131/14).

Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Позивачем заявлений позов про витребування майна відповідно до ст. 388 ЦК України, яка встановлює право власника витребувати своє майно в добросовісного набувача, який прибав це майно за відплатним договором, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі, а також в усіх випадках, якщо майно було набуте безвідплатно.

Верховний Суд України неодноразово наголошував, що для застосування даної норми та задоволення віндикаційного позову позивач повинен в першу чергу довести своє право власності або речове право на витребовуване майно (див., наприклад, постанови ВСУ від 30.11.2016р. по справі №6-2069цс16, від 02.03.2016р. по справі №6-3090цс15).

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (ст.78 ЗК України). Суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності (ст.80 ЗК України).

Згідно ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Як уже зазначалося вище, рішенням господарського суду м.Києва встановлено, що земельна ділянка, яка була продана ЛОДА та придбана ЗАТ «Авіас Плюс», належала до земель комунальної власності, а тому обласна адміністрація незаконно її відчужила, відповідно суд задоволив позов ЛМР та визнав недійсним розпорядження голови ЛОДА про продаж земельної ділянки, договір купівлі продажу, а також державний акт про право власності ЗАТ «Авіас Плюс» на набуту земельну ділянку. Вимога про витребування земельної ділянки міською радою не заявлялася, а була заявлена тільки у грудні 2016р., хоча таке право її як власника земельної ділянки виникло ще у 2001р., коли вона зверталася з позовом до ЛОДА, заявляючи про те, що земельна ділянка вибула з її власності незаконно.

У пункті 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

Стаття 263 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ст.264 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 ст.267 ЦК України). ВГС України у п.2.1 постанови Пленуму від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» відзначає, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності, відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмово чи усно. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.4,5 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах Нафтова компанія Юкос проти Росії та Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після вчинення правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Строки позовної давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від незаявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_4 проти України»).

На зазначені рішення ЄСПЛ звертає увагу і ВСУ у постанові від 16.11.2016р. по справі №6-2469цс16, додатково зазначаючи, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У даному випадку ЛМР стверджує, що дізналася про порушення свого права тільки після 26.11.2015р., адже саме тоді почали діяти положення про відкритий доступ до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Однак матеріали справи свідчать про протилежне: 1) міська рада ще у 2001р. зверталася з позовом до ЛОДА, заявляючи про незаконне розпорядження її земельною ділянкою та вибуття даної земельної ділянки з її володіння; 2) представник ЛМР був присутнім 11.05.2002р. під час прийняття рішення господарським судом м.Києва, у якому зазначається, що земельна ділянка належить до комунальної власності; 3) протягом 2004р.-2009р. ЛМР неодноразово приймала рішення про видачу правовстановлюючих документів щодо земельної ділянки на вул.Стрийській вул.Чмоли у м.Львові, змінювала її цільове призначення, а також міська рада та її виконавчі органи постійно погоджували власникам землевпорядну документацію; 4) 24.01.2017р. представник позивача подав до суду договори купівлі-продажу земельної ділянки від 12.04.2002р. та від 08.06.2004р., однак не довів, що міська рада їх отримала тільки після 2014р.

Наведене підтверджує, що ЛМР повинна була знати і знала про порушення свого права на земельну ділянку набагато раніше 2014 року, натомість не подала жодного доказу на підтвердження того, що, починаючи з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду м.Києва, вона вживала будь-яких заходів, спрямованих на повернення чи витребування земельної ділянки, як і не довела наявність підстав для зупинення чи переривання перебігу позовної давності, передбачених ст.ст.263,264 ЦК України, або ж поважності причин його пропуску.

Відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку в установленому законом порядку як внесок до статутного капіталу її засновником, і згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно є її власником.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні по справі «Україна-Тюмень проти України» (рішення щодо суті) Європейський суд з прав людини відзначив, що «… стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: "перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право

Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.... Ці норми не є окремими, а є пов'язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в

право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі" (див., наприклад, рішення у справі "Ян та інші проти Німеччини" (Jahn and Others v. Germany), NN 46720/99, 72203/01 та 72552/01,

параграф 78, ECHR 2005-...)… Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога статті 1

Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах "Амюр проти Франції" (Amuur v. France) від 25 червня 1996, Reports of Judgments and Decisions 1996-III, pp. 850-51, параграф 50; "ОСОБА_5 Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece), N 25701/94, параграф 79, ECHR 2000-XII; та "Малама проти Греції" (Malama v. Greece), N 43622/98, параграф 43, ECHR 2001-II).»

При розгляді справи «Стретч проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та відбулося порушення ст.1 Першого протоколу Конвенції.

У рішенні по справі «Трегубенко проти України» ЄСПЛ «повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku), параграф 78)».

На необхідність дотримання трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу Конвенції (чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний інтерес»; чи є воно пропорційне визначеним Конвенцією цілям), звертає увагу і Верховний Суд України (див., наприклад, постанову ВСУ від 29.06.2016р.).

У своєму рішенні «Рисовський проти України» ЄСПЛ «підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).»

У даному випадку ЛМР, знаючи про можливе порушення свого права щодо земельної ділянки, більше 15 років свідомо не вживала жодних заходів для її повернення, навпаки, постійно вчиняла дії та приймала рішення, які свідчать про те, що рада визнає належність спірної земельної ділянки до приватної власності. Тому предявлення у кінці 2016р. позову до відповідача про витребування земельної ділянки не можна розцінювати інакше, як втручання у право особи на мирне володіння майном, гарантоване ст.1 Першого протоколу Конвенції. Враховуючи наведене, підстави для задоволення позову відсутні.

Згідно ст.49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 12, 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

відмовити у задоволенні позову повністю

У судовому засіданні 14.02.2017 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст складений та підписаний 17.02.2017р.

Суддя Яворський Б.І.