ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
21 лютого 2017 р. Справа № 903/1032/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Волинської філії ПАТ Укртелеком
до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради
про стягнення 39 516,47грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам.

Суддя: Філатова С.Т.
за участю представників:
від позивача: Третяк М.О., дов. від 12.12.2016р. №929
від відповідача: Теслюк Н.М., дов. від 03.10.2016р. №11.2-8/22403

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу роз`яснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. В судовому засіданні згідно ст. 22 ГПК України роз`яснено процесуальні права та обов`язки сторін.
У судових засіданнях 20.01.2017р., 01.02.2017р. оголошено перерву згідно ст. 77 ГПК України до 01.02.2017р. до 11.00год., 21.02.2017р. до 10.00год. для подачі додаткових доказів по справі.
У судовому засіданні 21.02.2017р. відповідно до ст. 85 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:
Публічне акціонерне товариство Укртелеком в особі Волинської філії ПАТ Укртелеком (в межах повноважень, визначених Положенням про Волинську філію ПАТ Укртелеком, затвердженим рішенням наглядової ради ПАТ Укртелеком, протокол №382 від 13.10.2015р., довіреністю №139 від 01.02.2016р.) звернулось з позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про стягнення 39 516,47грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам за грудень 2015р.
Позовні вимоги обґрунтовані таким:
ПАТ «Укртелеком» за грудень 2015 виплатив мобілізованим працівникам 41 307,29грн., з яких 1790,82 грн. відшкодовано Управлінням соціального захисту населення Старовижівської РДА згідно платіжного доручення №27 д 20.10.2015р.
Відповідачем не компенсовано 39 516,47 грн. за грудень 2015р.
13 січня 2016 року лист Волинської філії ПАТ "Укртелеком" № 1971 щодо необхідності здійснення компенсації було отримано відповідачем, про що свідчить вхідний штамп, оплата не проведена.
Водночас, таку компенсацію відповідач здійснив за жовтень в сумі 33 175,27 грн. та за листопад 2015 року на суму 71 452,44 грн.
В обґрунтування позовних вимог послався на ст. 119 КЗпП України, ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015р.

Ухвалою суду від 30.12.2016р. порушено провадження у справі. Зобов`язано подати суду додаткові докази.

У додаткових поясненнях від 11.01.2017р. представник позивача, обгрунтовуючи звернення до господарського суду з позовною вимогою про стягнення бюджетної компенсації, послався на Інформаційний лист Верховного Суду України від 26.12.2005 №3.2.-2005, яким роз`яснено, що у випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Представник відповідача у відзиві від 12.01.2017р. позов заперечив, мотивуючи тим, що відповідно до п. 1 Порядку, цей Порядок визначає механізм виплати компенсації за рахунок і в межах асигнувань, передбачених у державному бюджеті за програмою 2501350 "Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період", тобто, застосування норм Порядку можливе лише у випадку, якщо у державному бюджеті передбачено асигнування за програмою 2501350.
За вказаною програмою бюджетні асигнування органам соціального захисту населення були передбачені лише у 2015 році.
Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" бюджетну програму на виплату компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, не встановлено.
Викладене підтверджується листом Міністерства соціальної політики України від 08.02.2016 № 99/13/24-16, яке відповідно до п. 2 Порядку є головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем даної бюджетної програми.
Оскільки повноваження щодо виплати компенсації покладені на органи соціального захисту населення лише вказаним Порядком, Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" бюджетну програму на виплату компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, не встановлено, у департаменту соціальної політики у 2016 році були відсутні підстави для відшкодування позивачу вказаної компенсації.
Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII, який набрав чинності з 01.01.2016, частини 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.
Відповідно до ч. 4 ст. 119 КЗпП України за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.
Тобто, з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. № 911-УІІІ, а саме з 01.01.2016р., компенсація заробітної плати за рахунок коштів Державного бюджету України не здійснюється, середній заробіток за працівником зберігається за рахунок роботодавця.

У судових засіданнях 20.01.2017р., 01.02.2017р. оголошено перерву згідно ст. 77 ГПК України до 01.02.2017р. до 11.00год., 21.02.2017р. до 10.00год. для подачі додаткових доказів по справі та врегулювання спору, зважаючи на те, що відповідач повідомив, що Кабінетом Міністрів України прийнято програму щодо відшкодування компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середньомісячного заробітку працівникам, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період за 2014-2015р.р., проте, механізму відшкодування таких компенсацій на даний час не визначено.

У судовому засіданні 21.02.2017р. представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача позовні вимоги заперечив з підстав, викладених у відзиві від 12.01.2017р., зазначив, що механізму відшкодування компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середньомісячного заробітку працівникам, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період за 2014-2015р.р., не розроблено.

Господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, -

ВСТАНОВИВ:

За приписами ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015р. затверджений Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок № 105).
Постановою Кабінету Міністрів України № 911 від 04.11.2015р. внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015р. відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 Кодексу законів про працю України Кабінет Міністрів України, а саме: За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.
Затверджено Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, що додається.
Установлено, що дія цієї постанови поширюється на громадян України, які починаючи, зокрема, з 8 лютого 2015 року були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану; 11 червня 2015 року були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.
Порядок № 105 визначає механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (далі - працівники), за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою 2501350 «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» (далі - бюджетні кошти).
Пунктами 2,3,4 Порядку № 105 визначено, що Головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики.
Розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є, зокрема, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім мм. Києва та Севастополя) рад (далі - органи соціального захисту населення).
Бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу, не більше одного року (далі - компенсація).
Для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення.
Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.
Тобто, саме Департамент та районні (міські) управління соціального захисту населення є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911 викладено в новій редакції частини 3 та 4 ст. 119 КЗпП.
Зокрема, з 01.01.2016р. відбулась зміна джерела фінансування середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу: з частин 3 та 4 ст. 119 КЗпП вилучені норми, які передбачали компенсацію такого середнього заробітку з бюджету.
Таким чином, відповідно до вищевказаних норм законодавства, до 31.12.2015 діяли норми КЗпП, згідно з якими на підприємстві за працівниками, призваними на військову службу, зберігалось місце роботи, посада і компенсувався із бюджету середній заробіток, а починаючи з 01.01.2016р. діють норми КЗпП, відповідно до яких на підприємстві за працівниками, призваними на військову службу, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, листом № 1971 від 30.12.2015р. позивачем до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради подано звіт про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом за грудень 2015 року на загальну суму 41 307,29 грн. (а.с. 8-14). Лист отримано відповідачем 13.01.2016р., що стверджується вхідним штемпелем Департаменту (а.с. 14).
Департаментом соціальної політики було відшкодовано 1 790,82грн. (УСЗН Старовижівської РДА), що стверджується випискою по рахунку від 20.10.2015р. (а.с. 15).
Відповідачем не компенсовано 39 516,47 грн. за грудень 2015р.
Водночас, таку компенсацію відповідач здійснив за жовтень в сумі 33 175,27 грн. та за листопад 2015 року на суму 71 452,44 грн.

16.01.2016р. Департамент звертався до Міністерства соціальної політики України з листом від №134/03/2-16.
У відповіді Мінсоцполітики від 08.02.2016р. № 99/13/24-16 зазначено, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 № 928-VІІІ бюджетну програму на виплату компенсації підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам незалежно від підпорядкування та форми власності та фізичним особам - підприємцям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, не встановлено, тому здійснити компенсацію за 2014-2015 роки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 105, не має можливості.
Відмовляючи позивачу у відшкодуванні бюджетної компенсації, відповідач послався на зміни, внесені у ст. 119 КЗпП України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VІІІ та на Закон України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», якими скасовано бюджетну компенсацію роботодавцям на виплату середнього заробітку та, відповідно, програму для виплат такої компенсації у 2016р. не встановлено.

Судом не прийняті заперечення відповідача, виходячи із наступного::

Зміни щодо джерела фінансування середнього заробітку внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII та набрали чинності з 01.01.2016р. Так, згідно з цими змінами, компенсаційні виплати, передбачені ст. 119 КЗпП, були відмінені лише з 01.01.2016р., тому на правовідносини щодо компенсації заробітної плати за грудень 2015 року не розповсюджуються.
При цьому доводи відповідача про те, що в Державному бюджеті 2016 року відсутня програма 2501350 «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» суд не бере до уваги, оскільки позивачем звіти були подано за 2015 рік, а в Законі України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» програма 2501350 діяла, а відтак немає підстав для відмови у здійсненні виплат.
Фактично єдиним доводом відповідача щодо неможливості здійснення виплат позивачу по компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, є відсутність бюджетних асигнувань для таких виплат.
Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.
За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00). Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв`язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України «Про Державний бюджет» на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.
У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Відповідно до п.5 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/374/2013 від 18.02.2013 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).
У рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/.
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч. 3 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Стаття 610 ЦК України визначає що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Тобто, боржник, як юридична особа, відповідає за своїми зобов`язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.
До того ж, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 січня 2017 р. №15-р затверджено перелік бюджетних програм, порядки використання коштів державного бюджету за якими визначаються у 2017 році Кабінетом Міністрів України, та бюджетних програм, за якими затверджені порядки використання коштів державного бюджету, зокрема, по коду програмної класифікації 2501350 - компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період за 2014-2015р.р., у розмірі 233 100,0грн.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги ПАТ Укртелеком в особі Волинської філії ПАТ Укртелеком до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про стягнення 39 516,47грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам за грудень 2015р. є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
При вирішені спору врахована правова позиція, викладена у постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 20.12.2016р. у справі №910/14814/16.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378,00грн. слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 193, 218 Господарського кодексу України, ст.ст. 509, 525, 526, 610, 617 Цивільного кодексу України, ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити.

2.Стягнути з Департаменту соціальної політики Луцької міської ради (м.Луцьк, проспект Волі, 4-а, )
на користь Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Волинської філії ПАТ Укртелеком (м. Луцьк, вул. Кривий Вал, 28, )
39 516,47грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам, 1 378,00грн. витрат по сплаті судового збору. Всього: 40 894,47грн.
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст.85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.84 цього Кодексу.

Повне рішення
складено 27.02.2017р.

Суддя С.Т. Філатова