Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

" 07 " лютого 2017 р. Справа № 927/1206/16

Заступник керівника Чернігівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі

Позивач-1: Серединська сільська рада Чернігівського району Чернігівської області, , вул. Жовтнева, 2, с. Серединка, Чернігівський район, Чернігівська область, 15573

Позивач-2: Олишівська селищна рада Чернігівського району Чернігівської області , вул. Чернігівська, 3, смт Олишівка, Чернігівський район, Чернігівська область, 15575

Відповідач: Чернігівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство „Чернігіврайагролісгосп, , вул. Шевченка, 119, смт Михайло - Коцюбинське, Чернігівський район, Чернігівська область, 15552

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державна екологічна інспекція у Чернігівській області вул. Малясова, 12, м. Чернігів, 14000

Предмет спору: про стягнення шкоди у розмірі 166 916,22 грн.

Суддя В.В. Шморгун

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

прокурор: Дементьєва М.М., посвідчення № 037095 від 22.12.2015

від позивача-1: не зявився;

від позивача-2: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність № 1 від 17.01.2014, представник,

ОСОБА_2, довіреність від 17.01.2017, інженер лісового господарства, представник;

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_3, довіреність № 04-01/3240 від 13.12.2016, старший державний інспектор з ОНПС Чернігівської області - начальник відділу екологічного контролю природно-заповідного фонду, рослинного і тваринного світу Державної екологічної інспекції у Чернігівській області.

У судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Заступник керівника Чернігівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Серединської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області та Олишівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області звернувся з позовом до Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства „Чернігіврайагролісгосп про стягнення шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, у сумі 101055,15 грн шляхом перерахування коштів одержувачам: 30316,54 грн до спеціального фонду Державного бюджету України; 20211,03 грн до спеціального фонду Чернігівського обласного бюджету; 50527,58 грн на користь фонду охорони навколишнього природного середовища Серединської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області; шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, у сумі 65861,07 грн шляхом перерахування коштів одержувачам: 19758,32 грн до спеціального фонду Державного бюджету України; 13172,21 грн до спеціального фонду Чернігівського обласного бюджету; 32930,54 грн на користь фонду охорони навколишнього природного середовища Олишівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області та 2503,74 грн судових витрат на користь прокуратури Чернігівської області.

Позов мотивовано тим, що під час планової перевірки Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі збереження рослинного і тваринного світу було виявлено факт самовільної рубки дерев на землях Серединської сільської ради та Олишівської селищної ради в полезахисній смузі автомобільної дороги Топчіївка-Олишівка. Зважаючи на те, що відповідачем було порушено вимоги щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, а саме не здійснено комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів, незаконних порубок, підприємство не запобігло порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, своєчасно не виявило таких порушень і не вжило відповідних заходів щодо їх усунення, з останнього підлягає стягненню шкода заподіяна даною незаконною вирубкою дерев.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 21.12.2016 порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 24.01.2017.

Ухвалами суду від 24.01.2017, 01.02.2017 розгляд справи відкладено на 01.02.2017 та 07.02.2017 відповідно.

Ухвалою суду від 01.02.2017 відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державну екологічну інспекцію у Чернігівській області та у порядку ст. 30 Господарського процесуального кодексу України викликано у судове засідання старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Чернігівської області Державної екологічної інспекції у Чернігівській області ОСОБА_3

У судове засідання 07.02.2016 зявились прокурор, представники відповідача та представник третьої особи ОСОБА_3

Представники позивача-1 та позивача-2 в судове засідання не зявились, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

У судовому засіданні 01.02.2017 судом було задоволено клопотання позивачів про розгляд справи за відсутності уповноважених представників.

Згідно п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення у засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Прокурор у своїх доводах зазначає, що Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області було проведено перевірку за присутності працівника ДП „Чернігіврайагролісгосп, встановлено факт порушення охорони навколишнього природнього середовища на території Олишівської селищної і Серединської сільської рад та складено польові перелікові відомості. Вимогу про відшкодування шкоди заявлено саме до ДП "Чернігіврайагролісгосп", оскільки дана шкода спричинена саме у звязку з невиконанням працівниками останнього своїх службових обовязків.

Підстави відповідальності відповідача унормовані п. 5 ст. 105 Лісового Кодексу України, у якому визначено, що відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, а тому порушення з боку відповідача визначено саме даною нормою закону.

Зважаючи на норми законодавства, а саме ст. 19, 64, ч. 1, 5 ст. 86, 90, п. 5 ч. 2 ст. 105 Лісового кодексу України, відповідач повинен нести відповідальність за порушення вимог щодо ведення лісового господарства, зокрема, за незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок на підвідомчій відповідачу території.

Також прокурор пояснила, що при поданні позову прокурором було вірно визначено позивачів по справі, оскільки правопорушення відбулось на території Олишівської селищної та Серединської сільської рад і на їх користь буде здійснено стягнення.

Позивач -1 позов підтримує в повному обсязі та просив його задовольнити.

Позивач 2 позов підтримує в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача у своїх письмових та усних поясненнях вважає, що нормами Лісового кодексу України не встановлено відповідальність за незабезпечення охорони та збереження лісу лісокористувачем. Забезпечення охорони лісу дійсно входить до обовязків постійних лісокористувачів, однак неналежна охорона лісу, відповідно до норм чинного законодавства України, не є лісовим правопорушенням, що тягне за собою матеріальну відповідальність за неналежне здійснення контролю за збереження лісу.

Представник відповідача зазначив, що, згідно ст. 58 Конституції України, відповідача не може бути притягнуто до відповідальності за незабезпечення охорони лісу, оскільки такого правопорушення, як неналежна охорона лісу прямо законодавством не встановлено.

Позов містить посилання на незабезпечення відповідачем належної охорони лісових насаджень, проте ч. 2 ст. 86 Лісового Кодексу України вказує, що перелік протипожежних та інших заходів, вимоги щодо складання планів цих заходів визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, однак даний перелік списку цими органами чітко не встановлено.

Представник відповідача також зазначив, що Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 затверджено Такси для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту, які застосовуються у випадку саме встановлення відповідними правоохоронними органами особи порушника, який вчинив незаконну рубку лісу, тому, лише у разі встановлення такої особи, позивач вправі буде заявляти до стягнення з правопорушника завдану шкоду з посиланням на цю Постанову.

Також, представник відповідача пояснив, що відсутні будь-які докази порушення господарського або цивільного права чи охоронюваних законом інтересів Олишівської селищної та Серединської сільської рад внаслідок незаконної порубки дерев, адже лісові земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні ДП "Чернігіврайагролісгосп", є спільною комунальною власністю, розпорядником яких є Чернігівська обласна рада, а отже і належним позивачем по справі має бути Чернігівська обласна рада.

Так, Державні акти, на які посилається прокурор, є похідними від рішення Чернігівської обласної ради від 27.03.2001, за яким земельні ділянки лісового фонду були надані новоствореним агролісогосподарствам для ведення лісового господарства, а тому розпорядником земельних ділянок, що знаходяться на території Олишівської селищної та Серединської сільської рад є Чернігівська обласна рада.

Також зазначає, що по даній справі прокурором визначено позивачами безпосередньо саме сільську та селищну ради, а не її виконавчий орган та не надано жодного рішення сільради про делегування таких повноважень своєму виконавчому органу, згідно з положеннями п. "б" ч. 1 ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Як вважає відповідач, прокурором та позивачами не надано доказів (письмових пояснень) з приводу того, яке законодавство встановлює компетенцію місцевих рад по здійсненню державного контролю саме в сфері лісових правовідносин, особливо стосовно самовільних порубок, в тому числі надає право проводити перевірки, складати відповідні акти перевірок та розрахунки завданої шкоди, звертатись з відповідними позовами, і стосовно лісів якої саме форми власності. Отже, Олишівська селищна та Серединська сільська ради не є контролюючими органами у даному випадку.

На питання суду представник відповідача ОСОБА_2 пояснив, що місця незаконної вирубки не входять в межі території, за якими здійснюється обхід (патрулювання) лісниками, нагляд за спірною ділянкою здійснюється лісниками при патрулювання «обходу» № 27, який знаходиться недалеко від цих ділянок, лише візуально на відстані.

Також зазначив, що саме полезахисні лісосмуги є так званими "зонами підвищеного ризику", де найчастіше здійснюється незаконна вирубка, оскільки вони не входять до території лісових обходів.

Представник третьої особи пояснив, що 10.02.2016, відповідно до наказу та направлення № 62 від 08.02.2016, було проведено планову перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі збереження рослинного та тваринного світу, природно-заповідного фонду на території Чернігівської області, до якої були залучені працівники ДП "Чернігіврайагролісгосп". Під час перевірки було виявлено факти незаконної рубки ростучих дерев дуба, зокрема, в полезахисній лісосмузі в кв. 286 ДП "Чернігіврайагролісгосп" на території Серединської сільради виявлено незаконні рубки ростучих дерев дуба в кількості 8 дерев біля автодороги та 9 дерев в кінці лісосмуги, які були зрубані в осінньо-зимовий період 2015 року до встановлення снігового покрову.

Також в полезахисній смузі в кв. 284 ДП "Чернігіврайагролісгосп" на території Олишівської селищної ради було виявлено незаконні рубки ростучих дерев дуба в кількості 9 дерев біля автодороги з двох сторін та встановлено, що дерева зрубані в 2016 році після встановлення останнього снігового покрову. Комлеві частини стовбурів з місць рубки вивезені, решта стовбурів з гіллям знаходились на місці рубки. В ході перевірки осіб причетних до незаконної рубки встановлено не було.

Представник третьої особи також зазначив, що 12.02.2016 Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області копії матеріалів перевірки і розрахунки розміру шкоди було направлено до Чернігівського відділу поліції.

На питання суду представник третьої особи відповів, що про незаконну вирубку лісу інформація надійшла від місцевих жителів, що також підтвердив представник відповідача ОСОБА_4

Представником третьої особи зазначено, що акт № 20/06 від 10.02.2016 містить посилання на три правопорушення, оскільки в ході рейду було виявлено саме три правопорушення, але третє не стосується справи і оформлено окремо.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, перевіривши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом, у постійному користуванні відповідача відповідно до Державного акту серії ЯЯ № 370586 від 06.02.2006 на право постійного користування земельною ділянкою площею 19,2651 га на території Олишівської селищної ради Чернігівського району та Державного акту серії ЯЯ № 370600 від 03.02.2006 на право постійного користування земельною ділянкою площею 156,9148 га на території Серединської сільської ради Чернігівського району перебувають земельні ділянки, на яких виявлено незаконну вирубку дерев.

З 08 по 12 лютого 2016 року Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області відповідно до наказу та направлення № 62 від 08.02.2016 проводилась планова перевірка дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі збереження рослинного та тваринного світу.

10.02.2016 на підставі інформації, що надійшла від місцевих жителів про незаконну вирубку лісу, Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області спільно з відповідачем проведено огляд полезахисної лісосмуги автомобільної дороги Топчіївка-Олишівка у Чернігівському районі Чернігівської області.

У ході проведення перевірки спільно з працівником ДП „Чернігіврайагролісгосп інженером лісового господарства ОСОБА_2 були виявлені факти проведення незаконних рубок ростучих дерев дуба, зокрема, в полезахисній лісосмузі в кв. 286 ДП Чернігігврайагролісгосп на території Серединської сільради виявлено незаконні рубки ростучих дерев дуба в кількості 8 дерев біля автодороги та 9 дерев в кінці лісосмуги. Дерева зрубані в осіннє-зимовий період 2015 року до встановлення снігового покрову. Комлеві частини стовбурів з місць рубок вивезені, решта стовбурів з гіллям, частково з листям, знаходились на місці рубок.

У полезахисній смузі в кв. 284 ДП „Чернігіврайагролісгосп на території Олишівської селищної ради виявлено незаконні рубки ростучих дерев дуба в кількості 9 дерев біля автодороги з двох сторін. Дерева зрубані у 2016 році після встановлення останнього снігового покрову. Комлеві частини стовбурів з місць рубок вивезені асортиментами по 2-3 метри, решта стовбурів з гіллям знаходились на місці рубок.

Осіб, які безпосередньо причетні до проведених рубок, не виявлено.

За результатами проведеної перевірки складено акт № 20/06 від 10.02.2016 про здійснення планової перевірки в галузі збереження рослинного та тваринного світу та польові перелікові відомості пнів № 1 та № 3.

При цьому, було проведено комісійне замірювання пнів незаконно зрубаних дерев металевою мірною стрічкою ТОРЕХ ГОСТ 7502-89 та згідно проведеного розрахунку встановлено, що розмір шкоди, заподіяної незаконними рубками в кв. 286 на території Серединської сільської ради, становить 101055,15 грн, в кв. 284 на території Олишівської селищної ради 65861,07 грн.

12.02.2016 копії матеріалів перевірки і розрахунки розміру шкоди було направлено Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області до Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області.

Згідно витягу з кримінального провадження № 0000192 15.02.2016 до Чернігівського РВП ЧВП ГУНП у Чернігівській області від голови Серединської сільської ради надійшло повідомлення за фактом незаконної порубки дерев дуба поблизу с. Топчіївка Чернігівського району та області, яке 16.02.2016 було внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань.

За повідомленням прокурора досудове розслідування кримінального провадження за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 246 КК України, на даний триває, винні особи не встановлені.

На підставі наданих відповідачем схем «обходів» лісової території судом встановлено, що територія зон спірних вирубок не входить до жодного «обходу» лісового масиву, за яким здійснюється безпосередній обхід (охорона, патрулювання, обстеження), найближчим до місць вирубки є «обхід» № 27.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з такого.

Охорона навколишнього природного середовища, раціональне використання природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки життєдіяльності людини - невід'ємна умова сталого економічного та соціального розвитку України.

Згідно приписів ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відхиляючи доводи відповідача щодо застосування до спірних відносин виключно норм Лісового або Земельного кодексів України в частині наявності повноважень позивачів у спорі, які є спеціальними порівняно із Законом України „Про охорону навколишнього природного середовища", суд зазначає наступне.

Згідно ст. 2 Лісового кодексу України лісові відносини - суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Об'єктом лісових відносин є лісовий фонд України та окремі лісові ділянки. Суб'єктами лісових відносин є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, юридичні особи та громадяни, які діють відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до положень ст. 3 Лісового кодексу України лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", цим Кодексом, іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 1 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що завданням законодавства про охорону навколишнього природного середовища є регулювання відносин у галузі охорони, використання і відтворення природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки, запобігання і ліквідації негативного впливу господарської та іншої діяльності на навколишнє природне середовище, збереження природних ресурсів, генетичного фонду живої природи, ландшафтів та інших природних комплексів, унікальних територій та природних об'єктів, пов'язаних з історико-культурною спадщиною.

Державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси (стаття 5 цього Закону).

Відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються цим Законом, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством (стаття 2 цього Закону).

Тому, кажучи про норми Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища" у сфері спірних відносин, такі слід визнавати спеціальними стосовно до загальних норм Лісового або Земельного кодексів України.

Ця спеціальність (особливість) визначається не обсягом нормативного регулювання загалом лісових або земельних питань, а особливістю механізму регулювання. Це означає, що відмінність у змісті природоохоронних норм Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища" стосовно норм Лісового або Земельного кодексів України слід розглядати як особливість, притаманну природоохоронним правовідносинам у порівнянні із загально лісовими або земельними.

Розповсюджуючись на більш широке коло галузей господарства (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ) Закон України „Про охорону навколишнього природного середовища", при цьому, має більш вузький зміст застосування у цих сферах ніж будь-який із відповідних загальних законів (кодексів).

Також, вирішальними для застосування Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища" та лісового або земельного законодавства при регулюванні спірних відносин є положення ст. 2 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища" і ст. 3 Лісового кодексу України, відповідно до яких такі відносини регулюються перш за все Законом України „Про охорону навколишнього природного середовища".

Тут реалізується загально правовий принцип «lex special is derogat generali» («Спеціальний закон скасовує дію загального закону»). Тому за умови конкуренції між правовими нормами природоохоронного і лісового або земельного законодавства пріоритет мають норми Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища", якщо йдеться про нанесення шкоди навколишньому природному середовищу.

Відповідно до ст. 10 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами, обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Згідно ст. 15 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища" місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції, зокрема: забезпечують реалізацію екологічної політики України, екологічних прав громадян; затверджують місцеві екологічні програми; організовують вивчення навколишнього природного середовища; організують в разі необхідності проведення екологічної експертизи; забезпечують інформування населення про стан навколишнього природного середовища, функціонування місцевих екологічних автоматизованих інформаційно-аналітичних систем; приймають рішення про організацію територій та об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та інших територій, що підлягають особливій охороні; здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. Місцеві ради можуть здійснювати й інші повноваження відповідно до цього та інших законів України.

Згідно положень ст. 25 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Положеннями ст. 18-1 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

Оскільки, до даних правовідносин підлягає застосуванню норма спеціального закону, а саме Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища", яким встановлено повноваження місцевих рад здійснювати контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, у тому числі у галузі лісового господарства, посилання представника відповідача про відсутність норми права, що встановлює компетенцію місцевих рад по здійсненню державного контролю саме в сфері лісових правовідносин судом не приймаються.

Суд також не приймає посилання представника відповідача, щодо невірного визначення позивачами безпосередньо сільську та селищну ради, а не її виконавчий орган, та не надано жодного рішення сільради про делегування таких повноважень своєму виконавчому органу згідно з положеннями п. "б" ч. 1 ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", оскільки делегування відповідних повноважень здійснюється на підставі закону, виконавчий орган не є стороною у даній справі, а сільська та селищна ради не позбавлені можливості звертатись до суду в межах своєї компетенції встановленої Законом України „Про охорону навколишнього природного середовища", оскільки цей Закон надає відповідні повноваження саме місцевим радам, що також узгоджується з приписами ст. 25 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, в межах її компетенції здійснювати контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, а також, відповідно до положень ст. 18-1 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, звертатись до суду для реалізації своїх повноважень в сфері такого контролю.

При цьому, судом не приймаються до уваги ряд посилань прокурора стосовно належності позивачів, оскільки на їх користь буде здійснено стягнення згідно з п. 4 ч. 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України, адже вищевказані норми регулюють бюджетні правовідносини, які в силу положень ч.2 ст.1 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.4 Господарського кодексу України не відносяться до господарських чи цивільних правовідносин і не регулюються зазначеним законодавством, а отже жодним чином не відносяться до питання виникнення саме господарських або цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, порушення яких є предметом розгляду господарського суду.

Також слід звернути увагу, що з цих норм вбачається розподілення шкоди між Державним та місцевим бюджетом, а місцевий розподіляється між сільським та обласним бюджетом, що додатково підтверджує регулювання даними нормами лише технічний алгоритм розподілу коштів всередині бюджетів, а не виникнення господарських чи цивільних прав, що дало б змогу визначити постраждалу внаслідок заподіяння цивільної шкоди особу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Лісового кодексу України постійні лісокористувачі зобов'язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; створювати сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення.

Статтею 63 Лісового кодексу України встановлено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Пунктом 5 статті 64 (Основні вимоги щодо ведення лісового господарства) Лісового кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов'язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 статті 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб; забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього кодексу.

Статтею 89 Лісового кодексу України визначено, що охорону і захист лісів на території України здійснює, зокрема, лісова охорона інших постійних лісокористувачів і власників лісів.

У відповідності до приписів ст. 41 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища встановлює економічні заходи забезпечення охорони навколишнього природного середовища, зокрема, передбачає відшкодування в установленому порядку збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до положень ст. 68, 69 Закону України „Про охорону навколишнього природного середовища порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобовязані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Таким чином, обов'язки із забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень; дотримання правил і норм використання лісових ресурсів; ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення, відповідно до ст. 19 Лісового кодексу України, покладено на постійних лісокористувачів, в тому числі і на відповідача у даній справі.

Згідно з п. 1, 5 ч. 2 ст. 105 Лісового кодексу України відповідальність за порушення лісового господарства законодавства несуть особи, винні у: незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників; порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

З огляду на викладене суд не приймає доводи відповідача, що його не може бути притягнуто до відповідальності за незабезпечення охорони лісу через те, що такого правопорушення, як неналежна охорона лісу прямо законодавством не встановлено, оскільки зазначена вище правова норма передбачає відповідальність за порушення інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, до кола яких і входить належна охорона лісу, у тому числі від незаконних вирубок.

Положеннями ст. 107 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Відшкодування шкоди, заподіяною порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Таким чином, права і обовязки, що склалися між сторонами спору, виникли з позадоговірного зобовязання.

Підстави юридичної відповідальності - це сукупність обставин, наявність яких робить юридичну відповідальність можливою та належною.

Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: а) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, г) вина завдавача шкоди.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Винне діяння - це усвідомлений, вольовий вчинок людини, зовні виражений у формі дії (активного поводження) або бездіяльності (пасивного поводження).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність тотожна дії за своїми соціальними та юридичними властивостями, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Бездіяльність відрізняється від дії зовнішньою, фізичною стороною. При бездіяльності особа не робить певної дії, яку вона за даних конкретних умов повинна була і могла вчинити для запобігання заподіянню шкоди охоронюваним законом суспільним відносинам.

Наявність реальної можливості діяти певним чином полягає в тому, що особа в даній конкретній ситуації мала реальну можливість діяти, тобто виконати активні дії і запобігти тим самим злочинним наслідкам. При оцінці можливості (чи неможливості) виконати покладені на особу обов'язки слід враховувати конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов'язків, покладених на особу. Враховуються і її суб'єктивні можливості щодо виконання необхідних дій.

Відповідно до п. 2.1 Статуту Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства „Чернігіврайагролісгосп (редакція чинна на час вчинення правопорушення) підприємство створене з метою охорони та відновлення лісів, задоволення потреб юридичних і фізичних осіб у лісових ресурсах на основі їх раціонального використання і отримання прибутку за рахунок задоволення потреб споживчого ринку у лісопродукції та послугах на підставі ефективного використання виробничого і фінансового потенціалу та з врахуванням обмежень, передбачених цим Статутом.

Предметом діяльності Підприємства є спеціалізоване ведення лісового господарства, зокрема: лісорозведення, догляд за лісовими насадженнями, проведення рубок, формування і оздоровлення лісів та інших лісогосподарських заходів, охорона і захист лісів від самовільних рубок та лісових пожеж, боротьба зі шкідниками та хворобами лісу, охорона навколишнього природного середовища, збереження природно-заповідного фонду (п. 2.2, 2.2.1 Статуту).

Пунктом 3.3 Статуту визначено, що підприємство несе відповідальність за своїми зобовязаннями в межах належного йому майна, згідно з чинним законодавством України.

Згідно п. 3.5 Статуту Чернігівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство „Чернігіврайагролісгосп є лісокористувачем та здійснює діяльність згідно з положеннями Лісового кодексу України та інших нормативних актів.

Підприємство виконує норми і вимоги щодо охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання і відтворення природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки ( п. 6.4 Статуту).

Наказом директора ДП „Чернігіврайагролісгосп від 28.08.2014 № 82-А було затверджено Положення про лісову охорону агролісогосподарських підприємств КП „Чернігівоблагроліс. Лісова охорона агролісогосподарських підприємств утворюється та діє у складі дочірніх агролісогосподарських підприємств комунального підприємства „Чернігівоблагроліс Чернігівської обласної ради. Метою діяльності лісової охорони є здійснення правових, лісоохоронних та інших заходів, спрямованих на збереження, розширене відтворення і неможливе використання лісових ресурсів та обєктів тваринного світу. До штату лісової охорони входять працівники агролісогосподарського підприємства, що постійно або тимчасово займають посади головних лісничих, помічники лісничих, інженери лісового господарства, інженери по заготівлі і охороні лісу, майстрів лісу та лісників. У своїй діяльності лісова охорона керується Конституцією України, законами України, Указами Президента України, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, рішеннями Чернігівської обласної ради цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами центральних і місцевих органів державної влади та місцевого самоврядування. Керівник підприємства є керівником лісової охорони агролісогосподарського підприємства.

Основними завданнями лісової охорони, зокрема, є: здійснення контролю за додержанням вимог лісового законодавства України; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок та інших порушень лісового і природоохоронного законодавства у межах повноважень, визначених зазначеним Положенням; здійснення контролю за додержанням тимчасовими лісокористувачами та іншими юридичними й фізичними особами вимог лісового і природоохоронного законодавства в межах земель лісового фонду комунальної власності; запобігання злочинам та адміністративним правопорушенням у сфері лісового господарства.

Згідно посадової інструкції лісника затвердженої наказом директора ДП „Чернігіврайагролісгосп № 82-А від 28.08.2014 (редакції чинній на момент незаконної вирубки) лісник входить до складу лісової охорони, кожному ліснику на підприємстві видається паспорт обходу, який характеризує довірену йому територію лісових земель. Крім паспорту обходу, лісникам видають контрольні книги, призначені для реєстрації знайдених в обході лісопорушень.

До службових обовязків лісника, зокрема входить: охорона лісів і увіреного йому майна в закріпленому обході з вживанням заходів щодо запобігання і припинення порушень правил пожежної безпеки, незаконних порубок, сінокосіння, пасіння худоби, різних розкрадань і інших порушень користування лісом і лісовими землями; складання протоколів, актів (дозвільна форма) про виявлені порушення лісового законодавства, правил пожежної безпеки, встановленого порядку ведення лісового господарства та лісокористування з обовязковою подальшою передачею зазначених актів майстрові лісу або адміністрації підприємства.

Лісник несе дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність за: неналежне виконання або невиконання своїх посадових обовязків, передбачених справжньою посадовою інструкцією в межах, визначених чинним законодавством України; порушення правил і положень, що регламентують діяльність підприємства. При переході на іншу роботу або звільненні з посади лісник відповідальний за належну і своєчасну передачу справ особі, яка призначається на цю посаду (в разі відсутності такої своєму безпосередньому керівнику); правопорушення, вчинені під час здійснення своєї діяльності (в межах, визначених чинним адміністративним, кримінальним і цивільним законодавством України); спричинення матеріального збитку (в межах, визначених чинним трудовим і цивільним законодавством України); дотримання інструкцій, що діють, наказів і розпоряджень по збереженню комерційної таємниці і конфіденційної інформації; виконання правил внутрішнього розпорядку, правил ТБ і протипожежної безпеки.

Як убачається з наявних в матеріалах справи доказів, відповідач здійснює управлінські, організаційно-розпорядчі та господарські заходи з організації належної охорони лісу та недопущення самовільних та незаконних рубок на території лісового фонду агролісгоспу. Однак, факт вчинення вказаного правопорушення свідчить про те, що такі заходи не були достатніми і не змогли забезпечити збереження лісу відповідачем.

Так, до територій «обходів» взагалі не було включено спірну територію лісозахисних насаджень, які при цьому, є основними «зонами підвищеного ризику», а тому потребують особливої уваги.

Факти систематичних вирубок були виявлені лише завдяки повідомленню місцевих жителів, а про вирубку у кв. 286 відповідачу було невідомо навіть декілька місяців з осені 2015 року.

Зазначене свідчить, що контроль за спірною територією, як вказує відповідач, шляхом візуального огляду на відстані при патрулюванні «обходу» №27, не є належним заходом охорони лісу, а відповідач мав можливість і повинен був здійснювати належний комплекс заходів з контролю за такою територією.

Таким чином, наведені обставини суд вважає належними доказами протиправної поведінки відповідача, яка полягає у незабезпеченні працівниками підприємства належної охорони і захисту лісів.

Стосовно тверджень представника відповідача щодо відсутності та чіткого встановлення Переліку заходів належної охорони лісових насаджень, відповідно до приписів ч. 2 ст. 86 Лісового кодексу України, то вони не можуть судом прийматись до уваги, оскільки Статутом Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства „Чернігіврайагролісгосп та інструкціями, зокрема посадовою інструкцією лісника, визначено цілі та обовязки підприємства та його працівників з охорони лісу, а відсутність визначеного переліку заходів не звільняє відповідача від необхідності та не спростовує можливості виконання ним комплексу заходів, необхідних і достатніх для виконання покладених на нього обовязків.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду).

Завдану шкоду підтверджено складеними за наслідками перевірки матеріалами про лісопорушення, а саме актом про здійснення планової перевірки в галузі збереження рослинного та тваринного світу № 20/06 від 10.02.2016, доданими до нього польовими перелісковими відомостями пнів № 1, № 2, № 3 та розрахунками розміру шкоди, заподіяної лісу незаконною рубкою дерев.

Розрахунок розміру шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства внаслідок незаконного вирубання дерев, здійснено відповідно до Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев та чагарників до ступеня припинення росту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 (далі - Такси).

Судом не приймаються до уваги посилання представника відповідача про те, що Такси застосовуються лише у випадку стягнення шкоди з особи, яка безпосередньо здійснила незаконне вирубування, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 встановлюється саме метод обчислення розміру шкоди внаслідок незаконного вирубування дерев, що має місце у спірних відносинах, і жодним чином не регламентується порядок або будь-які обмеження у застосуванні визначеного таким методом розміру заподіяної шкоди, у тому числі, щодо стягнення шкоди виключно з особи, що безпосередньо здійснила вирубування.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Відповідач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді невчинення дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно, що призвело до незаконного вирубування невстановленими особами дерев (нанесення збитків).

Отже саме внаслідок бездіяльності працівників відповідача стало можливим і відбулось вирубування дерев невстановленими особами та заподіяна шкода.

Виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Зважаючи на усвідомлення відповідачем ризику здійснення незаконної вирубки дерев та того, що саме полезахисні лісосмуги є так званими "зонами підвищеного ризику", де найчастіше здійснюється незаконна вирубка, суд вважає, що відповідач передбачав можливість настання шкідливих наслідків відсутності належного контролю за спірною територією, але легковажно розраховував на їх відвернення.

Згідно положень ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно статті 1172 Цивільного кодексу України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків

У вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної порушенням вимог лісового законодавства у випадках встановлення контролюючими органами при проведенні перевірок дотримання природоохоронного законодавства на підвідомчій лісовому господарству території факту правопорушення, вчиненого невстановленими особами, необхідно виходити з того, що обов'язки із: забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень; дотримання правил і норм використання лісових ресурсів; ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкуваня, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення, відповідно до ст. 19 Лісового кодексу України, покладено на постійних лісокористувачів (пункт 6.1.2 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 27.06.2001р. № 02-5/744 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища»).

Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів, а також і постійні лісокористувачі, бездіяльність яких полягає у допущенні та не перешкоджанні їхніми працівниками незаконному вирубуванню лісових насаджень внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов'язків. Тобто проявом їх протиправної бездіяльності є незабезпечення працівниками постійних лісокористувачів охорони і захисту лісів, внаслідок чого відбувається вирубування дерев (пошкодження дерев) невстановленими особами.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Вищого господарського суду України у справах: № 909/558/15, 927/584/16, 927/56/15, 907/436/15, 914/880/16, 914/1247/16, 914/730/16, 914/705/16, 914/1117/16, 917/1075/16, 914/729/16, 927/850/14, 912/1676/14, 909/132/15 та інші.

Забезпечення єдності судової практики є нічим іншим, як реалізацією принципу правової визначеності. Європейський суд з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» дійшов висновку про те, що принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права, і для того, щоб судове рішення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно, щоб воно було розумно передбачуваним.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Редакція газети «Правое дело» та «Штекель проти України» від 05.05.2011 зазначено, що в рішенні національного суду можливим є посилання на рішення українських судів, у яких останні схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, котрими врегульовано подібні відносини, або в яких був загальний підхід у таких справах (п.56), та, що відповідне тлумачення або загальний підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття рішення в подібних відносинах.

Щодо доводів представника відповідача, що Чернігівське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство „Чернігіврайагролісгосп не має відповідати за незаконну вирубку лісу, оскільки останню не здійснювало, то суд зазначає наступне.

Юридична відповідальність є важливим елементом правового регулювання суспільних відносин, суть якого полягає в цілеспрямованому впливі на поведінку індивідів за допомогою юридичних засобів з метою впорядкування суспільних відносин, надання їм системності і стабільності, уникнення різких загострень соціальних конфліктів, втілення принципів соціальної справедливості тощо. Саме існування права як регулятора суспільних відносин обумовлене необхідністю підтримувати соціальний порядок у неоднорідному суспільстві, попереджаючи будь-які відхилення від встановлених правил поведінки.

За допомогою юридичної відповідальності встановлюються дієві механізми охорони і захисту суспільних відносин від неправомірних посягань шляхом покарання діянь, які порушують умови нормального розвитку суспільства, суперечать інтересам держави, суспільства в цілому. Розгляд юридичної відповідальності саме в цьому контексті дозволяє зясувати її роль і значення в системі забезпечення і гарантування прав і свобод особи, їх охорони і захисту від незаконних порушень.

Юридична відповідальність є важливим засобом забезпечення законності та правопорядку, належної реалізації чинного законодавства. З іншого боку, вона стимулює правомірну поведінку суб'єктів суспільних відносин, сприяє формуванню в населення поваги до права та закону, а отже, виступає істотним фактором побудови правової держави в Україні.

А тому, покладення відповідальності виключно на осіб, що безпосередньо здійснюють незаконне вирубування, та звільнення від юридичної відповідальності, як засобу державного примусу, лісокористувачів знівелює принцип невідворотності покарання за неналежну охорону ввіреного в їх користування лісового фонду та призведе до втрати найбільш дієвого механізму стимулювання стосовно самих лісокористувачів до належного виконання покладених на них обовязків з охорони лісу.

Вирішуючи питання розподілу стягуваної шкоди суд керується наступним.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини другої статті 67 1 цього Кодексу), зокрема, є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків.

Таким чином, стягнення шкоди має здійснюватись у відповідності до вищевказаних норм Бюджетного кодексу України.

За приписами ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно з ст. 32-34 та 36 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили (ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України).

Відповідач заперечень та доказів, які б спростовували доводи позивачів не надав.

Інші докази та пояснення відповідача судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За наявних обставин у їх сукупності суд вважає, що вимоги прокурора підлягають задоволенню у повному обсязі.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ч.2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 22, 27, 29, 32-36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства „Чернігіврайагролісгосп (, вул. Шевченка, 119, смт Михайло - Коцюбинське, Чернігівський район, Чернігівська область, 15552) шкоду, завдану навколишньому природному середовищу у розмірі 101 055,15 грн, шляхом перерахування коштів одержувачам: 30316,54 грн до спеціального фонду Державного бюджету України; 20211,03 грн до спеціального фонду Чернігівського обласного бюджету; 50527,58 грн на користь фонду охорони навколишнього природного середовища Серединської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

3. Стягнути з Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства „Чернігіврайагролісгосп (, вул. Шевченка, 119, смт Михайло - Коцюбинське, Чернігівський район, Чернігівська область, 15552) шкоду, завдану навколишньому природному середовищу у розмірі 65861,07 грн, шляхом перерахування коштів одержувачам: 19758,32 грн до спеціального фонду Державного бюджету України; 13172,21 грн до спеціального фонду Чернігівського обласного бюджету; 32930,54 грн на користь фонду охорони навколишнього природного середовища Олишівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області.

4. Стягнути з Чернігівського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства „Чернігіврайагролісгосп (, вул. Шевченка, 119, смт Михайло - Коцюбинське, Чернігівський район, Чернігівська область, 15552) на користь прокуратури Чернігівської області 2503,74 грн витрат зі сплати судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

У звязку з тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Шморгуна В.В. (перебування на лікарняному) повне рішення складено 27.02.2017.

Суддя В.В. Шморгун