КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2017 р. Справа№ 911/2209/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Гончарова С.А.

за участю секретаря судового засідання - Куценко К.Л.;

за участю представників сторін:

від позивача 1: Кузьменко С.В. - представник за довіреністю № 1 від 01.02.2017;

від позивача 2: Волошина Ю.Г. - представник за довіреністю № 12-34-20 від 05.01.2016;

від відповідача 1: Чуй М.І. - сільський голова відповідно до рішення від 04.11.2015 № 01-01-VII;

від відповідача 2: Анісімов Ф.Х. - представник за довіреністю № 5 від 10.01.2017; Топоров А.О. - представник за довіреністю б/н від 10.01.2017;

від третьої особи: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Бориспільської міської ради

на рішення Господарського суду Київської області від 12.10.2016

у справі № 911/2209/16 (суддя - Христенко О.О.)

за позовом

1. Управління освіти і науки виконавчого комітету Бориспільської міської ради

2. Бориспільської міської ради

до 1. Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області

2. Державного підприємства "Бориспільський лісгосп"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі

про визнання недійсним державного акта на право постійного користування землею,

ВСТАНОВИВ:

Управління освіти і науки виконавчого комітету Бориспільськї міської ради (надалі - позивач 1) та Бориспільської міської ради (надалі - позивач 2) звернулись до Господарського суду Київської області з позовом до Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області про визнання недійсним Державного акта на право постійного користування землею від 16.07.2004 серія ІІ-КВ № 003066, виданого Головурівської сільською радою Бориспільського району Київської області.

Рішенням Господарського суду Київської області від 12.10.2016 (повне рішення складено - 01.11.2016) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Бориспільська міська рада звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 12.10.2016 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 апеляційну скаргу Бориспільської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 12.10.2016 у справі № 911/2209/16 було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 30.01.2017.

30.01.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача 2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 22.02.2017 представники позивача 1 та позивача 2 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення позову повністю.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні 22.02.2017 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні 22.02.2017 представник відповідача 2 проти задоволення апеляційної скарги також заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. Окрім цього, в судовому засіданні представники відповідача 2 надали письмові пояснення щодо факту користування спірною земельною ділянкою починаючи з 1950 року, а також в підтвердження своїх доводів надали копію наказу № 229 від 28.07.1981 про перейменування, зокрема, Воронєківського лісництва в Кийлівське, що також свідчить про користування відповідачем 2 з 1950 року саме спірними землями.

Представник третьої особи в судове засідання 22.02.2017 не з'явився. Про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення 03.02.2017 ухвали Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 про відкладення розгляду справи, про причини неявки з причин, що не залежать від їх волі, не повідомив.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за відсутності третьої особи, яка була належним чином повідомлена про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 29.06.2004 № 72 оформлено право власності на будівлі та споруди для відпочинку дітей в с. Кийлів по вул. Дніпровська, 5 табір відпочинку «Факел» на Управління освіти і науки виконавчого комітету Бориспільської міської ради.

Згідно свідоцтва про право власності від 02.11.2004 № 139799, виданого Головурівською сільською радою, власником табору відпочинку «Факел», який знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Кийлів, вул. Дніпровська, 5, є Управління освіти і науки виконавчого комітету Бориспільської міської ради (форма власності - комунальна).

Рішенням Головурівської сільської ради від 09.07.2004 № 381/18-ХХІV затверджено технічну документацію по складанню державного акта на право постійного користування земельними ділянками Бориспільському державному лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства в межах Головурівської сільської ради, передано Бориспільському державному лісогосподарському підприємству земельні ділянки загальною площею 51,96 га лісів та зобов`язано використовувати земельну ділянку тільки за цільовим призначенням.

Відповідно до рішення Головурівської сільської ради від 09.07.2004 № ХХІV Бориспільському державному лісогосподарському підприємству видано Акт ІІ-КВ № 003066 від 16.07.2004 на право постійного користування землею площею 51,96 га (в подальшому виправлено на 235,725 га) для ведення лісового господарства.

Рішенням Головурівської сільської ради від 25.08.2005 № 703-29- IV затверджено технічну документацію по складанню державного акта на право постійного користування земельними ділянками Бориспільському державному лісогосподарському підприємству для ведення лісового господарства в межах Головурівської сільської ради, передано Бориспільському державному лісогосподарському підприємству земельну ділянку загальною площею 183,765 га та зобов`язано використовувати земельну ділянку тільки за цільовим призначенням.

Листом вих. № 3-15-322 від 07.03.2013 позивач 1 звернувся до Управління держземагентства у Бориспільському районі Київської області з проханням надати інформацію щодо встановлення власника земельної ділянки, на якій перебуває табір відпочинку «Факел», власником якого є позивач 1.

Управління держземагентства у Бориспільському районі Київської області надало позивачу 1 довідку вих. № 716-д від 19.03.2013 з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем), в якій зазначалось, що земельна ділянка, на якій розміщений табір відпочинку «Факел» згідно форми 6-зем станом на 01.01.2013 обліковуються за ДП «Бориспільський лісгосп» в межах населеного пункту с. Кийлів Головурівської сільської ради Бориспільського району ліси та інші лісовкриті площі.

Так, позивач 1 звертався до Управління держземагентства у Бориспільському районі Київської області із листом вих. № 03-15-1045 від 12.09.2013, на який отримав відповідь вих. № 06-1/2170 від 10.10.2013, що земельна ділянка, на якій розміщений табір відпочинку «Факел» с. Кийлів, вул. Дніпровська, 5 згідно форми 6-зем обліковуються за ДП «Бориспільський лісгосп» ліси та інші лісовкриті площі згідно державного акту на право постійного користування на земельну ділянку.

Як вірно вставлено судом першої інстанції, позивач 2 звертався до відповідача 2 з листом вих. № 12-31-2368 від 17.06.2013 з проханням надати дозвіл на передачу в комунальну власність земельної ділянки, на якій знаходиться табір відпочинку «Факел».

Відповідач 2 у своїй відповіді вих. № 215 від 08.07.2013 зазначив, що відповідно до законодавства передача у власність, надання в користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин.

25.07.2013 позивач 1 звернувся до відповідача 1 з листом вих. № 03-15-1067 із проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 5 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Киїлів, вул. Дніпровська, 5, на якій знаходиться табір відпочинку «Факел», розташованої в межах населеного пункту с. Кийлів Головурівської сільської ради, з подальшим наданням її у постійне користування позивачу 1.

Рішенням відповідача 1 від 31.07.2013 № 811-32-VI, прийнятим за результатами розгляду листа позивача 1, повідомлено позивача 1 про те, що дана земельна ділянка знаходиться в користуванні ДП «Бориспільське лісове господарство».

17.12.2013 позивач 1 повторно звернувся до відповідача 1 з листом вих. № 03-15-2002 з проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 5 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Киїлів, вул. Дніпровська, 5, на якій знаходиться табір відпочинку «Факел», розташованої в межах населеного пункту с. Кийлів Головурівської сільської ради, з подальшим наданням її у постійне користування позивачу 1.

Рішенням відповідача 1 від 28.01.2014 № 973-38-VI, прийнятим за результатами розгляду листа позивача 1, повідомлено позивача 1 про те, що сесія Головурівської сільської ради не заперечує задовольнити вказану заяву позивача 1, але для цього потрібно погодити питання з землекористувачем - ДП «Бориспільське лісове господарство».

Розглядаючи спір у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даній справі відсутнє порушення прав чи інтересів позивачів, а тому позовні вимоги у даній справі не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком місцевого господарського суду стосовно позивача 2 з урахуванням наступного.

Як зазначалось раніше, позов у даній справі було заявлено від двох позивачів: Управління освіти і науки виконавчого комітету Бориспільської міської ради та Бориспільської міської ради.

Разом з цим, позовну заяву було підписано лише позивачем 2 (міським головою Бориспільською міською радою ОСОБА_7.), тоді як Управлінням освіти і науки виконавчого комітету Бориспільської міської ради вказаний позов підписано не було та не зазначено, що його підписує ОСОБА_7 від імені позивача 1 (та підстав такої дії, тощо), найменування позивача 1 в реквізиті «підпис» - взагалі відсутнє. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач 1 та позивач 2 є окремими юридичними особами з різними ідентифікаційними кодами, що підтверджується витягами з ЄДРПОУ (копії яких були долучені до матеріалів справи судом апеляційної інстанції).

Так, відповідно до ст. 23 ГПК України, позов може бути подано кількома позивачами чи до кількох відповідачів. Кожний з позивачів або відповідачів щодо іншої сторони виступає в судовому процесі самостійно.

Таким чином, дана стаття містить норми щодо процесуальної співучасті, яка полягає в тому, що в процесі одночасно беруть участь кілька позивачів чи кілька відповідачів або кілька позивачів і кілька відповідачів. Слід зазначити, що для наявності процесуальної співучасті позов повинен бути одночасно поданий кількома позивачами або до кількох відповідачів.

Під процесуальною співучастю слід розуміти участь в одному і тому ж процесі кількох позивачів (або відповідачів), права вимоги (або обов'язки) яких не виключають одне одного.

Інститут процесуальної співучасті виникає як наслідок існування множинності осіб в матеріальному правовідношенні на стороні боржника чи кредитора. Це може бути пов'язане з солідарною відповідальністю осіб у зобов'язанні.

При цьому ГПК України встановлює процесуальну самостійність кожного з процесуальних співучасників, тобто кожен із них самостійно і незалежно від інших співучасників реалізує процесуальні права і несе обов'язки.

Водночас співучасники мають право доручити ведення справи одному з співучасників. У ГПК України не зазначено, яким чином повинно бути оформлене це доручення. Таке доручення може бути реалізоване, зокрема призначенням спільного представника для підпису позовної заяви через видачу йому відповідної довіреності, тощо. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що участь в судовому засіданні представника позивача 1 не спростовує висновку про те, що позовна заява у даній справі не була підписана повноважним представником позивача 1.

Таким чином, з урахуванням процесуальної самостійності кожного із позивачів (окремі юридичні особи) та за відсутності доручення на підписання за позивача 1 позовної заяви, зокрема, ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прийняття та розгляд по суті позовної заяви у даній справі Управління освіти і науки виконавчого комітету Бориспільської міської ради місцевим господарським судом першої інстанції за відсутності підпису уповноваженої особи на позовній заяві є помилковим.

Так, відповідно до ст. 81 ГПК України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо, зокрема, позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано. Тому в цій частині суд першої інстанції помилково не застосував п. 1 ст. 81 ГПК України, таке порушення є підставою для скасування рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача 1 в порядку п. 3 ч. 1 ст. 103 ГПК України.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна заява Управління освіти і науки виконавчого комітету Бориспільської міської ради до Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області, Державного підприємства "Бориспільський лісгосп" у даній справі підлягає залишенню без розгляду, а рішення в цій частині - скасуванню.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що залишення позовної заяви позивача 1 без розгляду не позбавляє права останнього знову звернутись з таким позовом в загальному порядку.

Щодо позовних вимог Бориспільської міської ради, колегія судді зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Відповідно до ст. 57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Згідно ст. 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Як вірно зазначає відповідач 2 у відзиві на апеляційну скаргу, право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України "Деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками" від 10.04.2008 № 610-р, з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок Міністерству екології та природних ресурсів, Міністерству аграрної політики та продовольства, Міністерству оборони, Державному агентству лісових ресурсів та Державному агентству земельних ресурсів до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері: зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення, крім випадків, коли за умови обґрунтування неможливості реалізації альтернативних варіантів вирішення питання ділянки вилучаються і передаються у постійне користування та/або в оренду: -для будівництва, реконструкції та капітального ремонту залізничних ліній та автомобільних доріг загального користування; - для розміщення кладовищ; - за рішенням Кабінету Міністрів України - для: будівництва та обслуговування об'єктів енергетичної інфраструктури (газо-, нафтопроводів, газових та нафтових терміналів, газових та нафтових свердловин, ліній електропередачі, електростанцій, електропідстанцій, розподільних пунктів, ядерних установок); видобування корисних копалин відповідно до спеціальних дозволів на користування надрами; облаштування державного кордону та будівництва пунктів пропуску через нього; забезпечення відбудови та функціонування монастирів на місцях їх історичного заснування; будівництва, реконструкції та капітального ремонту об'єктів, визначених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу; розміщення інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції; створення та забезпечення функціонування об'єктів природно-заповідного фонду і виробничо-соціальних об'єктів, необхідних для ведення лісового господарства; розміщення інших об'єктів, вилучення і надання ділянок для яких здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України; відкликати раніше надану згоду на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення у разі, коли місцевими органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування не прийнято відповідні рішення або коли за результатами перевірки встановлено, що такі рішення прийняті з порушенням вимог законодавства.

При цьому рішення Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області про вилучення земельної ділянки у відповідача 2 не приймалося.

Згідно ст. 27 Лісового кодексу України Кабінет Міністрів України у сфері лісових відносин в тому числі передає у власність, надає у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

В апеляційній скарзі позивач 2 зазначає, що порушено право, як позивача 1 так позивача 2 володіти майном - табором «Факел», право на оформлення права власності на який надано рішенням виконкому Головурівської сільської ради від 29.06.2004 № 72. А при прийнятті рішення відповідачем 1 від 09.07.2004 про надання в постійне користування земельних ділянок Бориспільському державному лісогосподарському підприємству відповідачем 1 не враховано ті обставини, що на земельній ділянці, що надається у постійне користування відповідачу 2 знаходиться комунальна власність територіальної громади міста Бориспіль, а фактично - позивача 1. Так, жодних доводів та доказів на підтвердження належності нерухомого майна (ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції в порядку ст. 101 ГПК України) позивачу 2 не надано. А тому доводи апеляційної скарги про наявність його порушених прав відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент отримання позивачем 1 права на оформлення права власності на табір «Факел») право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Свідоцтва про право власності на табір відпочинку «Факел» саме позивач 1 отримав 02.11.2004 за № 139799.

Тобто, на момент прийняття рішення відповідачем 1 від 09.07.2004 про надання в постійне користування відповідачу 2 земельної ділянки, ще не відбулось державної реєстрації права власності позивача 1 на табір відпочинку «Факел».

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до наведених вище листів Управління держземагентства у Бориспільському районі Київської області земельна ділянка, на якій розташований табір відпочинку «Факел» відноситься до земель лісогосподарського призначення. Тоді як саме позивач 1 у своєму листі вих. № 03-15-2002 від 17.12.2013 просить надати в постійне користування земельну ділянку з цільовим призначенням - землі рекреаційного призначення.

Як зазначено у п. 2.3 постанови Пленум Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17.05.2011 № 6 державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи ч. 1 ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Так, позивач 2 у своїй позовній заяві, просить визнати недійсним саме Державний акт на право постійного користування землею від 16.07.2004 серія ІІ-КВ № 003066, виданий відповідачем 1 відповідачу 2.

Рішення відповідача 1 від 09.07.2004 № 381/18-ХХІV, на підставі якого видався оскаржуваний Державний акт, не оскаржувалося, доказів визнання його недійсним чи скасування до суду не надано. При цьому, оскаржуваний Державний акт виданий відповідачем 1 у межах компетенції відповідача 1 та у межах законодавства, яке діяла на момент видачі оскаржуваного Державного акту, на підставі рішення відповідача 1 від 09.07.2004 № 381/18-ХХІV, яке є чинним та не оскаржувалося.

Позивач 2 не довів належними та допустимим доказами порушення у зв'язку з наданням відповідачем 1 Державного акту від 16.07.2004 відповідачу 2 саме його прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки право власності на табір відпочинку «Факел» виникло у Управління освіти і науки виконавчого комітету Бориспільської міської ради з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно 02.11.2004, тобто пізніше, ніж виданий оскаржуваний акт.

Разом з цим, відповідно до правової позиції зазначеної в постанові Верховного Суду України у справі у справі № 6-47цс16, колегія суддів зазначила, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації, а тому саме з 02.11.2004 у позивача 1 фактично виникло право власності на нерухоме майно.

А тому доводи апелянта про порушення відповідачами ст.ст. 317, 318, 377, 120, ЦК України, оскільки Управління зареєструвало право власності на табір відпочинку «Факел» після видачі оскаржуваного акту, спростовується матеріалами справи за вищенаведеними доказами. А тому доводи відповідача 2 (викладені у відзиві на апеляційну скаргу) в цій частині є обґрунтованими та такими, що приймаються судом апеляційної інстанції.

Більше того, сам апелянт на арк. 5 апеляційної скарги зазначає, що власником майна є управління освіти, а тому всі доводи апелянта фактично зводяться до захисту порушених прав позивача 1, позовна заява якого на підставі п. 1 ч. 1 ст. 81 ГПК України підлягає залишенню без розгляду. А тому судом апеляційної інстанції не приймаються доводи апелянта з посиланням на абз. 15 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про місцеве самоврядування», що звертаючись із позовом у даній справі, позивач 2 захищає право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування, оскільки фактично захищає власника, яким відповідно до свідоцтва № 708 є позивач 1. Викладене є підставою для відмови позивачу 2 в задоволенні позовних вимог з урахуванням ст.ст. 1, 2 ГПК України.

Водночас, відповідачем 2 подано заяву про сплив строку позовної давності, згідно якої останній просить суд застосувати до позовних вимог позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Разом з цим, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку з посиланням на п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10 за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, з урахуванням відсутності порушеного права позивача 2 (Бориспільської міської ради) суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до вимог про визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею від 16.07.2004 серії ІІ-КВ № 003066, виданого Головурівською сільською радою.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 81, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Бориспільської міської ради на рішення Господарського суду Київської області від 12.10.2016 у справі № 911/2209/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 12.10.2016 у справі № 911/2209/16 в частині відмови в задоволенні позову Управління освіти і науки виконавчого комітету Бориспільськї міської ради - скасувати.

Позовну заяву Управління освіти і науки виконавчого комітету Бориспільськї міської ради до Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області, Державного підприємства "Бориспільський лісгосп" про визнання недійсним Державного акта на право постійного користування землею від 16.07.2004 серія ІІ-КВ № 003066, виданого Головурівської сільською радою Бориспільського району Київської області - залишити без розгляду.

3. Рішення Господарського суду Київської області від 12.10.2016 у справі № 911/2209/16 в частині відмови в задоволенні позову Бориспільської міської ради - залишити без змін.

4. Матеріали справи № 911/2209/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Повний текст постанови складено 24.02.2017.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

С.А. Гончаров