ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2017 р. Справа № 914/2675/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Бонк Т.Б. Мирутенко О.Л.

розглянувши апеляційну скаргу фермерського господарства ОСОБА_1 (надалі ФГ ОСОБА_1В.), за вих.. № 920 від 03.12.2016р. (вх. № ЛАГС 01-05/5841/16 від 13.12.2016р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 24.12.2016р.

у справі № 914/2675/16

за позовом: ФГ ОСОБА_1, с. Тартаків, Сокальський район, Львівська область

до відповідача: прокуратури Львівської області, м. Львів

про стягнення 1 000 000,00 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області,

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: ОСОБА_2 - прокурор

Представнику відповідача розяснено права та обовязки передбаченні ст.ст.20, 22, 28, 29 ГПК України. Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та заяв про відвід суддів від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.11.2016р. у справі № 914/2675/16 (суддя Крупник Р.В.) у задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (протиправної поведінки зі сторони відповідача, наявності шкоди, причинового зв'язку між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ФГ ОСОБА_1 подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що відповідачем не доведено, що моральна шкода була завдана фермерському господарству не з його вини. Крім того, скаржник стверджує, що даний спір не підвідомчий господарським судам, відтак, суд першої інстанції зобовязаний був припинити провадження у справі.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 15.12.2016р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_3, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 20.12.2016р. поновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 24.01.2017р.

В звязку з перебуванням члена колегії суддів по розгляду справи № 926/461/16 ОСОБА_5 у відпустці, судове засідання 24.01.2017р. не відбулося. Ухвалою суду від 10.02.2017р. сторони повідомлені про призначення справи № 926/461/16 на 20.02.2017р.

Позивач участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідач в судовому засіданні 20.02.2017р.проти доводів апеляційної скарги заперечує, просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, 06.08.2013р. ФГ ОСОБА_1 звернулося до прокуратури Львівської області з заявою про кримінальне правопорушення в порядку ст.ст. 8, 40 Конституції України, ст.ст. 55, 56, 214 КПК України (№400 від 06.08.2013р.), відповідно до якої просило:

- зареєструвати заяву в Єдиному реєстрі досудових розслідувань;

- відкрити кримінальне провадження відносно судді Сокальського районного суду Побережника В.Г., який зловживаючи посадовим становищем, всупереч інтересам служби та в порушення ст.ст. 6, 8, 9, 19, 40, 55, п. 1-4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 6, 10 ЗУ Про статус суддів не виконав вимог ст.ст. 40, 55 Конституції України при розгляді скарги фермерського господарства та 08.12.2005р. виніс завідомо неправосудну постанову, в результаті чого фермерське господарство ОСОБА_1 незаконно було позбавлено права приватної власності, представника фермерського господарства незаконно звинувачено у скоєнні злочину та адміністративного правопорушення та, як наслідок, порушено конституційні права, гарантовані ст.ст. 3, 8, 13, 19, 40, 41, 55, 62, 64, 68, 129 Конституції України, спричинено фермерському господарству збитків більш ніж на 100 000,00 грн.;

- визнати ФГ Бурки ОСОБА_6 потерпілою стороною у даному кримінальному провадженні.

Вказана заява була зареєстрована у прокуратурі Львівської області 09.08.2013р. за вх. №8909 та листом від 09.08.2013р. №06/1-г скерована прокуратурою Львівської області в.о. прокурора Сокальського району для розгляду (а.с. 37,38-55).

За результатом розгляду даної заяви 20.08.2013р. прокуратурою Сокальського району надано відповідь листом №59-63-13 від 20.08.2013р., в якому, зокрема, зазначено, що згідно з п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 13.06.2007р. №8 та ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом. Розяснено заявнику, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, оскарження у будь який спосіб судових рішень поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. На підставі наведеного, а також відсутності у зверненні обставин, передбачених п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, що можуть свідчити про вчинення суддею кримінального правопорушення, заявнику було відмовлено у внесенні відомостей до ЄРДР. Також розяснено право на оскарження в порядку ст. 303 КПК України рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора (а.с. 139).

Не погодившись з діями/бездіяльністю прокурора щодо розгляду заяви, зокрема, невнесенні останнім заяви про кримінальне правопорушення до ЄРДР, позивач в серпні 2013 року звернувся з відповідною скаргою до Сокальського районного суду Львівської області. Ухвалою слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 01.11.2013р. у справі №454/2434/13-к у задоволенні скарги ФГ ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 165).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджує, що дії та бездіяльність посадових осіб прокуратури при розгляді заяви не відповідали приписам ст.ст.55, 56, 214 КПК України, що позбавило позивача гарантованих ст. 40 Конституції України, ст.ст. 55, 56 КПК України прав, спричинило страждання, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань. А тому, для відновлення порушених прав позивач просить суд стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ФГ ОСОБА_1 1 000 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб прокуратури Львівської області при розгляді заяви про кримінальне правопорушення вих. №400 від 06.08.2013р.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верхового Суду України від 31.03.1995р. №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Аналізуючи зазначені положення закону, касаційна інстанція виходить із того, що причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач позовні вимоги, зокрема, обґрунтовує тим, що посадовими особами прокуратури Львівської області при розгляді заяви ФГ ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення за вх№ 400 від 06.08.2013р. було порушено норми КПК України, а саме не зареєструвано вказаної заяви шляхом внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та не розпочато розслідування, чим спричинили заявнику моральні страждання, які полягають у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань.

Проте, колегією суддів встановлено відсутність доказів, зокрема, відповідного судового рішення про визнання неправомірними дій чи бездіяльності посадових осіб прокуратури Львівської області.

Так, положеннями п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобовязаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна.

Частиною 1 ст. 304 КПК України встановлено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Наявними матеріалами справи підтверджено, що позивач не погодився з відмовою прокурора у внесенні його заяви до ЄРДР та оскаржив таку бездіяльність прокуратури до суду.

Статтею 307 КПК України визначено, що за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобовязання припинити дію; 3) зобовязання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, у задоволенні скарги ФГ ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора було відмовлено, про що свідчить ухвала слідчого судді Сокальського районного суду Львівської області від 01.11.2013р. у справі №454/2434/13-к (а.с. 165).

Суд зазначає, що відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі наявності у діях правопорушника усіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності, а саме: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою та вини заподіювача шкоди. Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВГС України від 05.10.2015р. у справі №910/4290/15-г.

Однак, на підставі наведеного, судом встановлено відсутність у діях відповідача протиправної поведінки, як обовязкового елементу цивільного правопорушення, яка в даному випадку та в силу приписів КПК України може бути підтверджена лише одним доказом ухвалою слідчого судді (за результатами розгляду скарги) про скасування рішення прокурора або зобовязання припинити дію, або зобовязання вчинити певну дію.

Звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідача. Більше того, зі змісту позовної заяви, зокрема, частини обґрунтування спричинення моральної шкоди вбачається, що дана позовна вимога на думку суду, спрямована не на захист немайнових прав та інтересів позивача по справі юридичної особи ФГ ОСОБА_1, а самого ОСОБА_7.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди, а саме відсутність шкоди, спричиненої позивачу, причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненою шкодою. Крім того, з огляду на відсутність належних доказів вини відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність протиправної поведінки відповідача, яка б могла повязуватись із наслідками, про які позивач зазначив у позовній заяві.

Відтак суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог в звязку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Щодо твердження скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, що даний спір не підвідомчий господарським судам і суд першої інстанції зобовязаний був припинити провадження у справі, то колегія суддів вважає таке твердження помилковим, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 1 ГПК України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Приписами ч.1 п.1 ст. 12 ГПК України встановлено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім, зокрема, спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів

У п.3.2 постанови Пленум ВГС України «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» №10 від 24.10.2011р. зазначено, що господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК.

Враховуючи те, що у позові заявлено лише вимогу про відшкодування шкоди, заподіяної діями суб'єкта владних повноважень, така вимога не обєднується з вимогою вирішити публічно-правовий спір, сторони спору за своїм суб'єктним складом відповідають ст. 1 ГПК України, спір є підвідомчий господарському суду.

Крім цього, слід зазначити, що в матеріалах справи наявна постанова Вищого господарського суду України від 05.10.2015р. у справі №910/4290/15-г за позовом ФГ ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000 000,00 грн., зі змісту якої вбачається, що зазначений спір між цими сторонами підлягає вирішенню господарським судом відповідно до положень статей 1, 12 ГПК України (а.с. 33-35).

Відповідно до ч.3 ст. 43 ГПК України господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які б підтвердили факти, наведені в позовній заяві, а доводи, зазначені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно з постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України» заявники, позивачі та інші категорії осіб, які згідно із статтями 3 і 5 ЗУ України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору, підлягають такому звільненню також і в разі подання ними апеляційних та касаційних скарг, заяв про перегляд за нововиявленими обставинами і заяв про перегляд судових рішень господарських судів Верховним Судом України.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 24.11.2017р. у справі № 914/2675/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Бонк Т.Б.

ОСОБА_5