Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "21" лютого 2017 р. Справа № 906/1058/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кудряшової Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача (за первісним позовом): Булас Р.О., довіреність від 03.01.2017,

Перепона І.М., довіреність від 10.01.2017,

від відповідача (за первісним позовом): ОСОБА_3, договір №6-16 від 27.11.2016р. про надання правової допомоги,

від третьої особи: не прибув.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Комунального підприємства "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №6"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 40436,00 грн.

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Комунального підприємства "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №6"

про визнання недійсним договору №107 від 01.04.2014р. про участь у витратах на утримання і ремонт будинку

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Житомирської міської ради

Спір розглянуто в більш тривалий термін, ніж передбачено ч. 1 ст. 69 ГПК України.

В судовому засіданні 16.02.2017 оголошувалась перерва до 21.02.2017 о 15:00 год.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 40436,00 грн. заборгованості за використання точок розміщення телекомунікаційного обладнання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 не виконує зобов'язання згідно договору №107 про участь у витратах на утримання і ремонт будинків щодо сплати Комунальному підприємству "ВЖРЕП №6" плати за розміщення телекомунікаційного обладнання. яке використовується включно для підключення абонентів до мережі Інтернет.

06.12.2016 через діловодну службу суду від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 надійшов зустрічний позов до Комунального підприємства "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №6" про визнання недійсним договору №107 від 01.04.2014 про участь у витратах на утримання і ремонт будинку.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 зазначив. що в порушення положень ч. 6,7 ст. 31 Закону України "Про телекомунікації", договір №107 про участь у витратах на утримання і ремонт будинків від 01.04.2014 підписано неуповноваженою особою, тобто - директором КП "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №6", тоді як власником комунальних (неприватизованих) квартир є Житомирська міська рада.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 06.12.2016 зустрічний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 прийнято для спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою господарського сулу від 12.01.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Житомирську міську раду.

Ухвалою господарського суду від 03.02.2017 строк розгляду спору продовжено на 15 днів.

Представники позивача (за первісним позовом) первісний позов підтримали у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Водночас, заперечили проти зустрічного позову.

Представник відповідача (за первісним позовом) підтримала зустрічний позов, просила його задовольнити. Водночас, заперечила проти первісних позовних вимог.

Третя особа в судове засідання уповноваженого представника не направила, хоч про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до пояснень від 16.02.2017 за вих. №3-180 (а.с.192-194) представник Житомирської міської ради підтримав вимоги первісного позову та просив їх задовольнити, а також відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2014 між Комунальним підприємства "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №6" (сторона-2/позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (сторона-1/відповідач) укладено договір №107 про участь у витратах на утримання і ремонт будинку, відповідно до якого сторона-2 для реалізації жителями житлових будинків, передбачених у п. 1.2. права на отримання телекомунікаційних послуг від сторони-1, у будинках , які знаходяться на балансі сторони-2 , надає стороні-1 можливість розміщення телекомунікаційного обладнання, яке використовуватиметься виключно для підключення абонентів до мережі Інтернет, а сторона-1 прийматиме участь у витратах сторони-2 на утримання та ремонт будинків (п.п. 1.1. договору).

Житловими будинками, у яких розміщується телекомунікаційне обладнання сторони-1, є житлові будинки, що знаходяться за адресами згідно додатку № 1 (а.с.10).

Згідно п. 3 договору сторона-11 сплачує стороні-2 грошову суму, яка складає 50,00 грн. з ПДВ на місяць, за кожну точку розміщення. Перелік адрес та кількість точок розміщення, зазначена у додатках. Перелік адрес та кількість точок може бути розширено за згодою сторін договору шляхом внесення нових додатків.

Сторона-2 до 10 числа місяця наступного за розрахунковим, на підтвердження належним чином виконаних зобов'язань, надає стороні-1 акт та рахунок на оплату відшкодування. Сторона-1, отримавши акт, зобов'язаний його підписати та один примірник повернути стороні-2. Оплата відшкодування повинна бути здійснена стороною-1 на розрахунковий рахунок сторони-2 до 15 числа кожного місяця, наступного за звітним.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що останній набуває чинності одразу після його підписання обома сторонами і діє протягом одного року. Договір вважається продовженим на наступний рік із збереженням діючих умов, жодна з сторін не повідомила у письмовому вигляді про його розірвання за 30 днів до закінчення договору.

На виконання умов договору позивачем виставлено рахунки (а.с. 20-49) відповідачу за період з квітня 2014 по вересень 2016, а також підписано акти виконаних робіт (а.с. 50-79).

Відповідачем умови договору щодо сплати коштів на участь у витратах на утримання і ремонт будинку виконано частково, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 40436,00 грн. за період з серпня 2014 року по вересень 2016 року.

25.04.2016 позивач направив відповідачу претензію, з проханням сплатити заборгованість.

Відповідачем дана претензія була залишена без належного реагування.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ст. 173 ГК України).

Приписами ч. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи, що відповідач не виконав своїх договірних зобов'язань та не провів розрахунки з позивачем в установлені договором терміни, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 40436,00 грн. заборгованості обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Як зазначалося раніше, 6.12.2016 через діловодну службу суду від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 надійшов зустрічний позов до Комунального підприємства "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №6" про визнання недійсним договору №107 від 01.04.2014 про участь у витратах на утримання і ремонт будинку.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 06.12.2016 зустрічний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 прийнято для спільного розгляду з первісним позовом.

Оцінивши подані сторонами докази, що містяться в матеріалах справи, господарський суд вважає, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ст. 203 Цивільного кодексу України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно абзацу першого ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідач в зустрічному позові зазначає, що відповідно до ч. 6,7 ст. 31 Закону України «Про телекомунікації», суб'єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування, можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення. Порядок та умови використання діючих трубопроводів, кабельних каналів, колекторів, веж, антен та інших пристроїв особами, яким вони не належать, встановлюються договором з їх власником.

Отже, на думку ФОП ОСОБА_4, в договір №107 про участь у витратах на утримання і ремонт будинку від 01.04.2014 року жодним чином не зазначено, що правочин вчиняється від імені Житомирської міської ради. А навіть навпаки договір укладено Комунальним підприємством «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №6» та лише в його інтересах. Оскільки договір заключено не з правомочною особою (не власником житлових будинків, приміщень) та останній суперечить Цивільному Кодексу України та іншим актам цивільного законодавства його слід визнати недійсним.

Водночас судом досліджено рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради №385 від 27.05.2010, яким затверджено нову редакцію Положення про порядок використання житлових будинків, будівель громадського призначення і споруд комунальної власності м. Житомира (Положення) та зміст відповідного Положення ( а.с. 125-129).

Відповідно до п.п. 2.5. Положення балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і спору (бансоутримувач) є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу, передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію.

Ушкодження будівельних конструкцій будівель і споруд - це погіршення їх технічного стану, зовнішнього вигляду фасадів, покрівель, оголовків димовентканалів та інших елементів будинків і споруд внаслідок розміщенням, встановлення та експлуатації технічних елементів пристроїв) (п.п. 2.9. Положення).

Згідно п.п. 4.1. Положення для отримання погодження на встановлення технічних елементів (пристроїв) на житлових будинках, будівлях громадського призначення і спорудах комунальної власності м. Житомира, фізична чи юридична особа подає заяву встановленого зразка, копію договору з власником будинку або уповноваженою ним органазацією на розміщення та встановлення технічних елементів (пристроїв) і копію робочого проекту до управління житлового господарства міської ради.

Також п.п. 5.3. Положення узгодження місця розміщення обладнання на будівлях та спорудах здійснюється замовником з балансоутримувачем (власником) будинку під час погодження робочого проекту.

Крім вищенаведеного п. 6 Положення встановлено, що:

- розрахунок плати за надання місця для прокладання телекомунікаційних мереж (кабелів телефонії, Інтернету, кабельного телебачення та відповідного обладнання) при створенні та подальшій експлуатації цих мереж з використанням власності територіальної громади м. Житомира, інших форм власності (далі - Методика) розроблено з метою створення єдиного організаційно-економічного механізму управління та подальшої експлуатації телекомунікаційних мереж (п.п. 6.1.);

- плата за користування майном є платежем у формах, визначених законодавством України, який вноситься балансоутримувачам (власникам) будівель (споруд) Замовником незалежно від наслідків своєї господарської діяльності, з дня підписання договору (п.п. 6.2.);

- плата за користування майном зараховується на поточні рахунки балансоутримувача (власника) будівлі (споруди) (п.п. 6.1.4.);

- плата за розміщення та встановлення технічних елементів (пристроїв) на покрівлях, в місцях загального користування, підвальних приміщеннях житлових будинків, будівлях громадського призначення і спорудах визначається шляхом множення величин місячної плати 1кв.м. Балансоутримувачами (власниками) будівель (споруд) інших форм власності може самостійно встановлюватись мінімальний розмір місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна.

Проаналізувавши дане положення господарський суд прийшов до висновку, що договір №107 від 01.04.2014 підписано директором балансоутримувача житлових будинків, який в свою чергу входить в коло осіб, уповноважених на підписання такого роду договорів.

Також слід зазначити, що ст. 214 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Також п.п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України передбачено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідачем оплачувались рахунки за розміщення обладнання в період з серпня 2014 року по вересень 2016 року (а.с. 130-142), що свідчить про наступне схвалення договору №107 про участь у витратах на утримання і ремонт будинку від 01.04.2014.

Як визначає ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України oбставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Oбов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідач не подав до суду жодного доказу на спростування позовних вимог, в тому числі доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів, тощо).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. В задоволенні зустрічного позову суд відмовляє за необґрунтованістю.

Судові витрати по сплаті судового збору за подачу первісного позову покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33,43,44,49,82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (10031, АДРЕСА_1, ід. номер НОМЕР_1)

- на користь Комунального підприємства "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №6" (10020, м. Житомир, пр. Мру, 2, ід. код 13559022) 40436,00 грн. заборгованості за розміщення точок телекомунікаційного обладнання, а також 1378,00 грн. сплаченого судового збору.

3. Відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 24.02.17

Суддя Кудряшова Ю.В.

Віддрукувати:

1 - в справу;

2 - третій особі (рек. з повід.)