ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2017 р. Справа № 909/766/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Бойко С.М.

суддів Бонк Т.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Фака С.,

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2 (довіреність від 01.10.2016);

від відповідача 1 не з'явились;

від відповідача 2 не з'явились;

розглянув апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як

вторинною сировиною №496 від 08.12.2016,

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016, суддя Стефанів Т.В.,

у справі № 909/766/16

за позовом приватного підприємства Торгівельно-логістичний центр, м. Львів,

до відповідача-1 Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, м. Київ,

до відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю Газенергокомплект, м. Рогатин,

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016р. у справі № 909/766/16 (головуючий суддя Стефанів Т.В.) позов Приватного підприємства "Торгівельно-логістичний центр" до відповідачів Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, Товариства з обмеженою відповідальністю "Газенергокомплект" про стягнення з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною 363 502, 09 грн заборгованості та з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газенергокомплект" 363,87 грн заборгованості (за договором відповідального зберігання та договором поруки) - задоволено. Стягнуто з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь Приватного підприємства "Торгівельно-логістичний центр" 363 502,09 грн. - заборгованості, 5 452,53 грн. - судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газенергокомплект" на користь Приватного підприємства "Торгівельно-логістичний центр" 363,87 грн. - заборгованості, 5,46 грн. - судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач 1 порушив взяті на себе договірні зобовязання за ОСОБА_3 відповідального зберігання № 07/01 від 01.07.2013р., а саме не забрав майно зі зберігання, після закінчення строку дії ОСОБА_3 і як наслідок, в період з лютого 2016 року по серпень 2016 року, Зберігачем надано Поклажодавцю послуги зі зберігання майна, на загальну суму 175 000,00 грн., що підтверджується рахунками - актами надання послуг № 15 від 29.02.2016р., № 16 від 31.03.2016р., № 21 від 30.04.2016р., № 23 від 31.05.2016р., № 25 від 30.06.2016р., № 31 від 31.07.2016р. та № 32 від 31.08.2016р.

Окрім того, судом стягнуто 3% річних (19 611,71 грн.) та інфляційні втрати (169 254,25 грн.) згідно ст. 625 ЦК України за фактичне зберігання майна за ОСОБА_3 відповідального зберігання № 07/01 за період з січня 2015 року по червень 2016 року.

При цьому, суд першої інстанції врахував положення ОСОБА_3 поруки від 01.07.2013р., відповідно до якого Поручитель відповідає перед Кредитором за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання Боржником по оплаті за надані послуги по зберіганню майна в межах ліміту відповідальності Поручителя, а саме у розмірі, що дорівнює 0,1 % від заборгованості Боржника, а саме вирішив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газенергокомплект" на користь Приватного підприємства "Торгівельно-логістичний центр" 363,87 грн. заборгованості.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016 року у справі № 909/766/16 та прийняти нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, оскільки вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що місцевий господарський суд не надав належної оцінки доказам, долученим до матеріалів справи, зокрема, ОСОБА_3 відповідального зберігання № 07/01 від 01.07.2013р. та вимозі про повернення майна з відповідального зберігання № 838/07 від 04.08.2014р. При цьому, скаржник звертає увагу на те, що позивачем було вжито всіх можливих заходів щодо повернення майна, що є предметом ОСОБА_3.

Крім цього, апелянт вважає, що судом першої інстанції порушено ст. 15 ГПК України, оскільки враховуючи положення ОСОБА_3 поруки від 01.07.2013р., ОСОБА_3 відповідального зберігання № 07/01 від 01.07.2013р. та Додаткової угоди № 1 від 30.12.2013р. до ОСОБА_3 відповідального зберігання, ТзОВ «Газенергокомплект» є неналежним відповідачем у даній справі, а даний спір підсудний Господарському суду міста Києва.

Відповідачі явки уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016 року у справі № 909/766/16 без змін, апеляційної скарги Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною без задоволення, з наступних підстав.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 01 липня 2013 року між Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (Поклажодавець) та Приватним підприємством "Торгівельно-логістичний центр" (Зберігач) укладено Договір відповідального зберігання № 07/01 (надалі Договір) (т. 1 а.с. 11-14), в порядку та на умовах якого, Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на зберігання протягом строку дії цього ОСОБА_3 майно (Сортувальний комплекс МСЛ-1/50, інвентарний номер 104-3505 та прес пакетувальний канальний AVERMANN AVOS 88, серійний номер 60173S) згідно з Додатками (п. 1.1. ОСОБА_3).

Відповідно до п. 1.2. ОСОБА_3 Поклажодавець передає, а Зберігач приймає майно згідно з Актом прийому-передачі майна, який є невідємною частиною цього ОСОБА_3.

Майно зберігається за адресою вул. Конюшинна, 30, м. Львів (п. 1.3.Договору).

Згідно з п. 1.4. ОСОБА_3 вартість послуг із зберігання майна за цим ОСОБА_3 становить 20 000,00 грн. з ПДВ за один місяць зберігання. Та, відповідно до додаткової угоди №1 від 30.12.2013р. (т. 1 а.с. 18) пункт 1.4. ОСОБА_3 викладено в наступній редакції: "Вартість зберігання майна за цим ОСОБА_3 становить 25 000,00грн. без ПДВ".

У відповідності до п. 3.1. ОСОБА_3 Поклажодавець зобовязаний після закінчення строку дії ОСОБА_3 забрати у Зберігача майно передане на зберігання.

Пунктом 3.2. ОСОБА_3 передбачено, що Поклажодавець має право у будь-який час вимагати у Зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні (всього або його частини).

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін та діє до 31.12.2013р. (п. 6.1.Договору). При цьому, Додатковою угодою № 1 від 30.12.2013 року (т. 1 а.с. 18) Сторони дійшли взаємної згоди про те, що строк дії ОСОБА_3 продовжується до 31.12.2014 року.

Як зясовано в ході розгляду справи, згідно документальних доказів на виконання умов ОСОБА_3 Поклажодавець передав, а Зберігач прийняв на зберігання майно - сортувальний комплекс МСЛ-1/50, інвентарний номер 104-3505, прес пакетувальний канальний AVERMANNVOS 88, серійний номер 60173S, що підтверджується:

· Актом прийому-передачі від 01.07.2013р. до ОСОБА_3 відповідального зберігання № 07/01 (сортувальний комплекс МСЛ-1/50, інвентарний номер 104-3505) (т. 1 а.с. 16);

· Актом прийому-передачі від 01.07.2013р. до ОСОБА_3 відповідального зберігання № 07/01 (прес пакетувальний канальний AVERMANNVOS 88, серійний номер 60173S) (т. 1 а.с. 17).

З матеріалів справи вбачається та підтверджується поясненнями представника позивача у судовому засіданні, що відповідач 1 порушив взяті на себе договірні зобовязання, а саме не забрав майно зі зберігання, після закінчення строку дії ОСОБА_3 і як наслідок, в період з лютого 2016 року по серпень 2016 року, Зберігачем надано Поклажодавцю послуги зі зберігання майна, на загальну суму 175 000,00 грн., доказів погашення якої сторонами не подано. Наведене також підтверджується рахунками - актами надання послуг № 15 від 29.02.2016р. (т. 1 а.с. 21), № 16 від 31.03.2016р. (т. 1 а.с. 22), № 21 від 30.04.2016р. (т. 1 а.с. 24), № 23 від 31.05.2016р. (т. 1 а.с. 27), № 25 від 30.06.2016р. (т. 1 а.с. 29), № 31 від 31.07.2016р. (т. 1 а.с. 31) та № 32 від 31.08.2016р. (т. 1 а.с. 34).

Документальними доказами у справі також встановлено, що 01 липня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газенергокомплект" (Поручитель) та Приватним підприємством "Торгівельно-логістичний центр" (Кредитор) укладено Договір поруки (а.с. 20), відповідно до умов якого, Поручитель зобовязується перед Кредитором відповідати за виконання всіх зобовязань Боржника - Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, по оплаті вартості послуг із зберігання майна, що надаються Боржнику Кредитором відповідно до ОСОБА_3 відповідального зберігання № 07/01 від 01.07.2013 року із відшкодуванням збитків, повязаних із невиконанням Боржником ОСОБА_3 відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013 року (п. 1.1. ОСОБА_3 поруки).

Згідно з п. 2.1. ОСОБА_3 поруки у випадку невиконання чи неналежного виконання Боржником своїх зобовязань перед Кредитором, Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники.

Поручитель відповідає перед Кредитором за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання Боржником по оплаті за надані послуги по зберіганню майна в межах ліміту відповідальності Поручителя, а саме у розмірі, що дорівнює 0,1 % від заборгованості Боржника (п. 2.2. ОСОБА_3 поруки).

Відповідно до п. 3.1. ОСОБА_3 поруки у разі невиконання Боржником своїх зобовязань, Кредитор має право звернутися до Поручителя з вимогою про виконання таких зобовязань в межах ліміту відповідальності Поручителя.

У відповідності до п. 3.2. ОСОБА_3 поруки при отриманні вимоги Кредитора, Поручитель зобовязаний в триденний строк сплатити Кредитору суму в розмірі 0,1% від боргу Боржника шляхом перерахування цієї суми на розрахунковий рахунок Кредитора.

Договір поруки набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до моменту повного виконання зобовязань (п. 5.1. ОСОБА_3 поруки).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 16 серпня 2016 року позивач скерував відповідачу 1 вимогу вих. № 16/08/16 про виплату плати за зберігання майна згідно договору відповідального зберігання від 01.07.2013 року № 07/01 (т. 1 а.с. 47), що підтверджується фіскальним чеком 22.08.2016р. та описом вкладення у цінний лист від 22.08.2016р. (т. 1 а.с. 48). Проте, відповіді та належного реагування на вимогу відповідач 1 не надав.

А також, 01 вересня 2016 року позивач скерував відповідачу 2 лист-вимогу вих. № 01/09/16 (т. 1 а.с. 157-158), у якій зазначив, що у звязку з несплатою заборгованості Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною за ОСОБА_3 відповідального зберігання, відповідачу 2 слід сплатити грошові кошти у розмірі 0,1% від боргу Боржника. Проте, відповіді та належного реагування на лист-вимогу відповідач 2 не надав.

Таким чином, Приватне підприємство "Торгівельно-логістичний центр" звернулося до господарського суду Івано-Франківської області із позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Газенергокомплект" про стягнення 175 000,00 грн. у звязку з зберіганням майна після закінчення строку дії ОСОБА_3 відповідального зберігання № 07/01 від 01.07.2013р. (за період з лютого 2016 року по серпень 2016 року), а також про стягнення 3% річних у розмірі 19 611,71 грн. та інфляційних втрат у розмірі 169 254,25 грн. за фактичне зберігання майна за ОСОБА_3 відповідального зберігання № 07/01 за період з січня 2015 року по червень 2016 року.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно з ч. 1. ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (ч. 1 ст. 938 Цивільного кодексу України).

Статтею 946 Цивільного кодексу України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зясовуючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням господарського суду Львівської області від 03.03.2015 року у справі № 914/4262/14 в задоволенні позовних вимог Приватного підприємства "Торгівельно-логістичний центр" до відповідачів Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною та Товариства з обмеженою відповідальністю "Газенергокомплект" про стягнення 309 421,16 грн. відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.05.2015 року у справі №914/4262/14, апеляційну скаргу приватного підприємства Торгівельно - логістичний центр задоволено; рішення господарського суду Львівської області від 03.03.2015р. у справі №914/4262/14 скасовано; прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю.

Так, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.05.2015 року у справі №914/4262/14 стягнуто з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь Приватного підприємства "Торгівельно-логістичний центр" 309 421,16 грн., з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, за надані послуги зі зберігання майна, за період з 01.07.2013 року по 01.11.2014 року, згідно ОСОБА_3 відповідального зберігання №07/01 від 01.07.2013р.

При цьому, Львівським апеляційним господарським судом у постанові від 14.05.2015 року у справі №914/4262/14 встановлено, що у відповідності до змін, внесених Додатковою угодою №1 від 30.12.2013р. до п. 1.4. ОСОБА_3, вартість зберігання майна за ОСОБА_3 відповідального зберігання № 07/01 від 01.07.2013р., становить 25 000,00грн. без ПДВ, саме за один місяць.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 15.03.2016р. у справі №909/1397/15 (залишеного без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.07.2016р. та постановою Вищого господарського суду України від 31.10.2016р.) стягнуто з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь позивача заборгованість за договором відповідального зберігання № 07/01 від 01.07.2013р. за фактичне зберігання майна 324 675, 00 грн. (за період з січня 2015 року по січень 2016 року), а також стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Газенергокомплект" на користь позивача 325,00 грн. заборгованості у відповідності до умов договору поруки від 01.07.2013р.

У відповідності до ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Поряд з цим встановлено, що відповідач 1 порушив взяті на себе договірні зобовязання, а саме не забрав майно зі зберігання, після закінчення строку дії ОСОБА_3 і як наслідок, в період з лютого 2016 року по серпень 2016 року, Зберігачем надано Поклажодавцю послуги зі зберігання майна, на загальну суму 175 000,00 грн., доказів погашення якої сторонами не подано. Наведене також підтверджується рахунками - актами надання послуг № 15 від 29.02.2016р. (т. 1 а.с. 21), № 16 від 31.03.2016р. (т. 1 а.с. 22), № 21 від 30.04.2016р. (т. 1 а.с. 24), № 23 від 31.05.2016р. (т. 1 а.с. 27), № 25 від 30.06.2016р. (т. 1 а.с. 29), № 31 від 31.07.2016р. (т. 1 а.с. 31) та № 32 від 31.08.2016р. (т. 1 а.с. 34).

Одночасно, перевіривши доводи позивача встановлено, що позивач у позовній заяві просить, зокрема, стягнути з відповідача 1 інфляційні втрати у розмірі 169 254, 25 грн. та 3% річних у розмірі 19 611,71 грн. за фактичне зберігання майна за договором відповідального зберігання № 07/01 від 01.07.2013р. за період з січня 2015 року по червень 2016 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відтак, провівши перерахунок нарахування 3% річних за період з січня 2015 року по червень 2016 року, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 на користь позивача 3% річних у розмірі 19 611,71 грн.

Разом з тим, щодо нарахування інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Державним комітетом статистики України і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться ланцюговим методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007р., № 265 Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін).

При цьому, порядок нарахування інфляції передбачений листом Верховного суду України від 03.04.1997 року № 62-97 Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Оскільки індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути заборгованість з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. Оцінюючи поданий позивачем розрахунок господарський суд повинен виходити з розміру заборгованості, обрахованого за цінами і тарифами, що діють в умовах інфляції. Водночас, розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми боргу на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості. Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

З огляду на викладене та здійснивши перерахунок нарахування інфляційних втрат за період з січня 2015 року по червень 2016 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення інфляційних нарахувань в розмірі 169 254, 25 грн.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги та перевіряючи рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, судова колегія зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Виконання зобовязання може забезпечуватися зокрема, порукою (п.1 ст.546 Цивільного кодексу України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (ч.1 ст.553 Цивільного кодексу України).

В силу ч.1 ст.554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч.1 ст.543 Цивільного кодексу України).

При цьому, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, з огляду на викладене, з врахуванням документальних доказів у справі та умов ОСОБА_3 поруки від 01.04.2013 року, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь позивача 363 865,96 грн., з яких: 363 502,09 грн. з відповідача 1 Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною та 363,87 грн. з відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Газенергокомплект".

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що судом першої інстанції порушено ст. 15 ГПК України, оскільки враховуючи положення ОСОБА_3 поруки від 01.07.2013р., ОСОБА_3 відповідального зберігання № 07/01 від 01.07.2013р. та Додаткової угоди № 1 від 30.12.2013р. до ОСОБА_3 відповідального зберігання ТзОВ «Газенергокомплект» є неналежним відповідачем у даній справі, а даний спір підсудний Господарському суду міста Києва, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 ГПК України справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач (Приватне підприємство "Торгівельно-логістичний центр") звернувся до господарського суду Івано-Франківської області 09.09.2016 року, що підтверджується відміткою господарського суду Івано-Франківської області про отримання позовної заяви (т. 1 а.с.3). Відповідно до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 09.09.2016 року місцезнаходження юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Газенергокомплект» (відповідача 2) є Івано-Франківська область, Рогатинський район, м. Рогатин, вулиця Галицька, 119 (т. 1 а.с. 53-54).

Відтак, з огляду на викладене, позивач звернувся до господарського суду Івано-Франківської області за своїм вибором, у відповідності до вимог ст. 15 ГПК України. Відтак, покликання скаржника на порушення судом першої інстанції правил підсудності, судова колегія вважає безпідставними.

Таким чином, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, Львівський апеляційний господарський суд, прийшов до висновку про залишення рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016 у справі №909/766/16 без змін, апеляційної скарги Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною без задоволення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, враховуючи залишення апеляційної скарги Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною без задоволення сплату судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016 у справі №909/766/16 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Місцевому господарському суду видати наказ.

Головуючий-суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 23.02.2017.