ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" лютого 2017 р. Справа № 920/1158/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Істоміна О.А.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 довіреність № 743 від 12.2016 р.

відповідача не зявився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 214 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 22.12.16 р. у справі № 920/1158/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Сумської філії ПАТ Укртелеком, м. Суми

до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради, м. Суми

про стягнення 3710,07 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство Укртелеком в особі Сумської філії ПАТ Укртелеком звернулося до господарського суду Сумської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради, м. Суми 3394,14 грн. заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, 68,16 грн. 3 % річних, 247,77 грн. збитків від впливу інфляційних втрат, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн.

Рішенням господарського суду Сумської області від 22.12.2016 р. у справі № 920/1158/16 позов задоволено повністю. Стягнуто з Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради (40035, м. Суми, вул. Харківська, буд. 35, ідентифікаційний код 26440890) на користь Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Сумської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком (40030, м. Суми, вул. Іллінська, буд. 2, ідентифікаційний код 23825401) заборгованості за телекомунікаційні послуги на пільгових умовах в сумі 3394,14 грн., інфляційних збитків в сумі 247,77 грн., 3 % річних в сумі 68,16 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн.

Рішення мотивоване з посиланням на законність та обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, а також, зокрема, з тих підстав, що всупереч положенням чинного законодавства, витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг за 2015 рік не були повністю відшкодовані відповідачем, (розрахунок проведено частково), внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 3394,14 грн. Заявлена до стягнення сума основної заборгованості підтверджується актом звіряння розрахунків станом на 01.01.2016 р. підписаним і скріпленим печатками сторін (а. с. 10), та ін.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважаючи, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального права. Просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, з мотивів та підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Позивач у запереченнях на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, з мотивів викладених у запереченні та ін.

Відповідач у призначене судове засідання не зявився.

Враховуючи факт належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду апеляційної скарги, та те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Неявка в судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» є оператором телекомунікацій, предметом діяльності якого є надання телекомунікаційних послуг фіксованого місцевого, міжміського, міжнародного та рухомого (мобільного) зв'язку, комп'ютерного зв'язку, радіозв'язку (з використанням радіочастот), послуг цифрового телебачення, інших послуг мультисервісних мереж та інших телекомунікаційних додаткових (супутніх) послуг.

У грудні 2015 року ПАТУкртелеком в особі Сумської філії ПАТ Укртелеком надано телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам м. Суми, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та на яких поширювалася дія пункту 19 частини першої статті 12, пункту 10 частини першої статті 13, пункту 18 частини першої статті 14, пункту 20 частини першої статті 15 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу, пункту 16 статті 64 Закону України Про жертви нацистських переслідувань, пункту 11 статті 20, статті 21 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, пункту 6 частини першої статті 6, частини третьої статті 7 Закону України Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист, частини пятої статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та пункту 4 частини третьої статті 13 Закону України Про охорону дитинства на загальну суму 127770,00 грн.

Позивач зазначає, що всупереч положенням чинного законодавства, витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг відшкодовані частково, внаслідок чого на 01.01.2016 р. утворилась заборгованість в розмірі 3394,14 грн. (з урахуванням вхідного сальдо станом на 01.12.2015 р. у сумі 164624,14 грн., нарахувань за грудень 2015 року у сумі 127770,00 грн., та оплат у грудні 2015 року на загальну суму 289000,00 грн.).

Також позивач зазначає, що розмір наданих послуг на пільгових умовах та розмір заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 3394,14 грн. станом на 01.01.2016 р. підтверджується оформленим сторонами актом звірки розрахунків (а. с. 10).

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

З матеріалів справи також вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення мотивував його, зокрема тим, що всупереч положенням чинного законодавства, витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг за 2015 рік не були повністю відшкодовані відповідачем (розрахунок проведено частково), внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 3394,14 грн. Заявлена до стягнення сума основної заборгованості підтверджується актом звіряння розрахунків станом на 01.01.2016 р. підписаним і скріпленим печатками сторін (а. с. 10).

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України Про телекомунікаційні послуги та п. 63 «Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг», споживачами, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, телекомунікаційні послуги надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Як зазначено вище, у грудні 2015 року ПАТУкртелеком в особі Сумської філії ПАТ Укртелеком надані телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам м. Суми, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та на яких поширювалася дія пункту 19 частини першої статті 12, пункту 10 частини першої статті 13, пункту 18 частини першої статті 14, пункту 20 частини першої статті 15 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу, пункту 16 статті 64 Закону України Про жертви нацистських переслідувань, пункту 11 статті 20, статті 21 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, пункту 6 частини першої статті 6, частини третьої статті 7 Закону України Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист, частини пятої статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та пункту 4 частини третьої статті 13 Закону України Про охорону дитинства на загальну суму 127770,00 грн.

Статтею 87 Бюджетного кодексу України визначено, що видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України.

Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 89 та статті 102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 Бюджетного кодексу України, порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. № 256 (далі - Постанова № 256) затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету (надалі - Порядок № 256), якими встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за зазначені пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Зокрема, пунктом 2 Постанови № 256 визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Відповідно до п. 3 Порядку № 256, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Таким чином, розпорядником коштів бюджетного фінансування вищезазначених соціальних пільг у м. Суми є Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради. А отже, на підставі вищезазначених норм законодавства та положень Постанови та Порядку № 256, відшкодування витрат понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій.

Відповідно до ч. 1, 2 п. 8 Порядку № 256, отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державного казначейства, для здійснення відповідних видатків. При цьому головні розпорядники коштів у пятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг.

В той же час, всупереч положенням чинного законодавства, витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг відшкодовані частково, у звязку з чим на 01.01.2016 р. утворилась заборгованість в розмірі 3394,14 грн. (з урахуванням вхідного сальдо станом на 01.12.2015 р. у сумі 164624,14 грн., нарахувань за грудень 2015 року у сумі 127770,00 грн., та оплат у грудні 2015 року на загальну суму 289000,00 грн.).

Розмір наданих послуг на пільгових умовах та розмір заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 3394,14 грн. станом на 01.01.2016 року підтверджується оформленим сторонами актом звірки розрахунків (а. с. 10).

Як вбачається з матеріалів справи та правомірно встановлено господарським судом першої інстанції на виконання п. 10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 р. № 117, позивач подавав на паперових та електронних носіях відповідачеві розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці.

Поіменні списки абонентів за формою 2-пільга щомісячно надсилалися позивачем на електронну адресу відповідача, що підтверджується витягами з електронної пошти позивача () щодо відправлення вихідних повідомлень на адресу Управління соцзахисту населення Сумської міської ради ().

Відповідно до п. 11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. № 256, відповідач повинен щомісяця звіряти інформацію, що міститься в Реєстрі з отриманою від позивача інформацією, та здійснювати розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги, однак відповідач порушив свої зобовязання та не розрахувався з позивачем.

Листом від 29.01.2016 р. № 591200/293-41 позивач звернувся до відповідача з вимогою погашення існуючої заборгованості за 2015 рік.

Відповідач листом від 16.02.2016 р. № 14.01-31/214/05 повідомив позивача про те, що відшкодування витрат, які фінансуються за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим, можливо лише за умови виділення коштів на відшкодування витрат підприємствам за надані населенню пільги на оплату послуг звязку для міста Суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 63 Закону України Про телекомунікації, телекомунікаційні послуги мають надаватися відповідно до законодавства. Телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, зобовязання щодо виплати субсидій, допоміг, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із Законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частини першої четвертої статті 48 Бюджетного кодексу України.

Пунктом 19 частини першої статті 12, пунктом 10 частини першої статті 13, пунктом 18 частини першої статті 14, пунктом 20 частини першої статті 15 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу, пунктом 16 статті 64 Закону України Про жертви нацистських переслідувань, пунктом 11 статті 20, статті 21 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, пунктом 6 частини першої статті 6, частини третьої статті 7 Закону України Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист, частини пятої статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та пунктом 4 частини третьої статті 13 Закону України Про охорону дитинства передбачено надання пільг при оплаті за послуги звязку (телекомунікаційні послуги).

Посилання відповідача на неналежне бюджетне фінансування суд вважає безпідставним.

Законодавством не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається не внаслідок власної недбалості, чи власного бажання, а у відповідності до вимог Законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобовязаннями.

Частина друга статті 218 Господарського кодексу України та статті 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Згідно з п. 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013 року, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання.

Також, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 року та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 року зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15.05.2012 р. у справі № 11/446, від 15.05.2012 р. у справі № 3-28гс12 та у постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 р. у справі № 15/5027/715/2011.

За таких обставин, відповідач відповідає за своїми зобовязаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

У листі від 30.06.2011 р. № 31-07310-10-24/16584 Міністерство фінансів України розяснило, що ...деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів).

Таким чином, зобовязання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг звязку , компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Станом на момент розгляду апеляційної скарги доказів погашення суми основної заборгованості витрат за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян відповідачем не надано.

Таким чином, посилання заявника скарги на відсутність субвенцій з Державного бюджету на відповідний рік не звільняє відповідача від обов'язку відшкодувати витрати за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян.

Крім цього, за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних в сумі 68,16 грн. та інфляційні збитки в сумі 247,77 грн.

Згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України та статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Враховуючи на момент прийняття оскаржуваного рішення відповідач не надав доказів повної сплати заборгованості за телекомунікаційні послуги на пільгових умовах в грудні 2015 року нарахування інфляційних та річних є правомірним.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Сумської області від 22.12.16 р. у справі № 920/1158/16 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та чинного законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 ГПК України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Сумської області від 22.12.16 р. у справі № 920/1158/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Пушай В.І.

Суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Істоміна О.А.