ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.02.2017 Справа № 904/219/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртафт", м. Дніпро

до відповідача-1: Приватного підприємства "Еталон", м. Дніпро

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Квін Арт", м. Київ

про визнання договору недійсним

Суддя Мельниченко І.Ф.

Представники:

від позивача: Кім О.С., дог. б/н від 11.11.16 р.; адвокат;

від відповідача-1: Гоменюк Ю.В., дов. б/н від 04.01.17 р., юрист;

від відповідача-2: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Укртафт" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом про визнання договору поставки тютюнових виробів № 0116 від 15.03.2016 р., укладеного між ТОВ "Укртафт" в особі директора ОСОБА_9 та ТОВ "Квін Арт" в особі директора ОСОБА_4, недійсним з моменту його вчинення; визнання додатку № 1 до договору (довіреність на отримання матеріальних цінностей працівником ТОВ "Квін Арт" ОСОБА_5) недійсним з моменту його вчинення.

Крім того, позивач просить стягнути з приватного підприємства "Еталон", м. Дніпро грошові кошти в сумі 1 000, 00 грн. за договором поруки № 0116-1 від 15.03.2016 р.

Перший відповідач, позовні вимоги не визнав, посилаючись на необгрунтованість та недоведеність заявлених вимог належними доказами, в розумінні статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, ТОВ "Еталон" зазначає про те, що спірний договір укладено в письмовій формі, підписано уповноваженими особами сторін, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, що підтверджується досягненням згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, ціни та строку дії договору) та повним взаємним виконанням. Спірна угода була направлена на реальне настання правових наслідків, що підтверджено первинними документами на поставку товару (податковими накладними та накладними на отримання товару), та документами про оплату отриманого товару.

Отже, зважаючи на те, що другим відповідачем зобов"язання за оспорюваним договором виконані, відсутні підстави для стягнення коштів за договором поруки № 0116/-1 від 15.03.2016 року.

Заперечуючи проти позову перший відповідач також не погоджується з посиланнями позивача на докази, зокрема, на акт податкової перевірки № 227/04-17-140/36354318 від 28.12.2016 р., вважаючи, що вказаний документ не є встановленою законом підставою для визнання недійсним договору поставки тютюнових виробів № 0116 від 15.03.2016 р.

Другий відповідач відзив на позовну заяву не надав, його представник в судове засідання не з'явився.

Останній був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, з огляду на наступне.

Згідно з Інформаційним листом Вищого господарського суду України від 13.08.2008р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" відповідно до пункту 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженою наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002р. № 75 (з подальшими змінами), перший, належним чином підписаний, примірник процесуального документа (ухвали, рішення, постанови) залишається у справі; на звороті у лівому нижньому куті цього примірника проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправку документа, що містить: вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена.

Дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

Водночас до повноважень господарських судів не віднесено з'ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи, примірники повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками „адресат вибув", „адресат відсутній", зокрема, "за зазначеною адресою не проживає" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників процесу про вчинення судом певних процесуальних дій.

Крім того, особи, які беруть участь у розгляді справи, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення.

Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду. (див. Постанову Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.11р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 15.02.2017 р., відповідач знаходиться за адресою, зазначеною у позовній заяві, на яку і була надіслані ухвали суду як про порушення провадження у справі так і про її відкладення.

Таким чином, господарський суд вважає, що другий відповідач не скористався своїм правом на участь представника у судовому засіданні.

У судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення (ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників позивача та першого відповідача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.03.2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Укртафт" (Продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Квін Арт" (Покупець) укладений договір поставки № 0116, відповідно до п.1.1 якого Продавець (позивач у даній справі) зобов"язується передавати тютюнові вироби або інші групи товарів у власність Покупця (відповідача) відповідно до його замовлень, а Покупець зобов"язується приймати та оплачувати товар на умовах, зазначених в цьому договорі. Придбаний Покупцем за цим договором товар буде в подальшому реалізовуватися через об"єкти його торгівлі на території України.

Асортимент, кількість, ціна товару визначаються сторонами на кожну партію окремо та вказується у видаткових та товарно-транспортних накладних, які мають силу специфікації (п.1.2., 2.1. договору).

Поставка товару здійснюється окремими партіями на підставі замовлення Покупця та за наявності відповідного асортименту товару на складі Продавця (п.3.1. договору).

Продавець зобов"язаний поставити товар у строк до семи днів з дня отримання 100% передоплати, або повернути таку передоплату за неможливості поставити товар у зазначений строк (п.3.3. договору).

Загальна сума даного договору визначається на підставі фактично поставленого товару згідно видаткових накладних (п.4.1. договору).

Покупець отримує товар на умовах 100% передоплати. За згодою Продавця товар може відпускатись Покупцеві на умовах відстрочення оплати за отриманий товар. Максимальний строк відтермінування оплати за товар становить сім календарних днів з дня отримання товару, за який не внесено 100% передоплату (п.п. 4.5., 4.6. договору).

Згідно умов п.9.2., договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2017 року включно, а по відношенню платежів - до повного виконання Покупцем своїх зобов"язань по оплаті отриманого товару.

До вказаного вище договору, сторонами підписаний Додаток № 1 - довіреність на отримання матеріальних цінностей працівником ТОВ "Квін Арт" - ОСОБА_5.

Зазначений вище договір поставки та Додаток № 1 до нього підписані уповноваженими особами сторін та скріплені їх печатками.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, просить визнати укладений договір поставки № 0116 від 15.03.16р та Додаток № 1 до нього недійсним, в обгрунтування якого посилається на наступне.

Укладаючи оспорюваний договір позивачем були перевірені дані свого контрагента ТОВ "Квін Арт", тобто, другого відповідача на предмет реального існування підприємства останнього, його реєстрації у фіскальному (податковому) органі, постановки на облік як платника податків та інше, в результаті чого інформація підтвердилась.

Крім того, позивачем було отримано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на запит від 20.12.16р. № , згідно розділу "Перелік засновників (учасників) юридичної особи, у тому числі прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання, якщо засновник - фізична особа; найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код юридичної особи, якщо засновник - юридична особа" та "Прізвище, ім'я, по батькові, дата обрання (призначення) осіб, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи" станом на 15.03.2016 року (дата укладення договору) є ОСОБА_4, яким і було підписано оспорюваний позивачем договір поставки та Додаток № 1 до нього - довіреність на ім"я ОСОБА_5

В подальшому (в липні 2016 року), маючи певні сумніви з приводу фактичної господарської діяльності підприємства другого відповідача, позивачем знову були перевірені його дані, в результаті чого виявилося, що вже станом на 16.03.2016 року, керівником підприємства ТОВ "Квін Арт", який має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи" є ОСОБА_8, тобто інша особа, а отже, ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності, виданої ОСОБА_4, в момент підписання первинних документів, діяв від імені особи, яка не має відношення до ТОВ "Квін Арт".

Таким чином, у зв"язку з тим, що в процесі здійснення реалізації товарів між ТОВ "Укртафт" та ТОВ "Квін Арт" з боку другого відповідача первинні документи (видаткові накладні, договори, акти виконаних робіт, довідки про вартість виконаних робіт) підписані не посадовою особою ТОВ "Квін Арт", останні не мають сили первинних документів в розумінні п.1. ст.9 Закону України від 16.07.99р. № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Крім того, у висновках викладених в акті № 227/04-17/140/36354318 "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "Укртафт" з питань дотримання вимог податкового, валютного податкового та іншого законодавства України по взаємовідносинах з ТОВ "Квін Арт", за період з 01.03.2016р. по 01.09.2016р., Дніпропетровська ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області вказала, що будь-які первинні документи мають силу первинних документів лише у разі фактичного здійнення господарської операції.

Отже, ОСОБА_5, діючи від імені ТОВ "Квін Арт" порушив господарську компетенцію при підписанні й отриманні товарно-матеріальних цінностей, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, що відповідно до частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 207 Господарського кодексу України є підставою для визнання договору недійсним.

Заявлені позивачем вимоги, задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання угоди недійсною необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Оспорюваний договір № 0116 від 15.03.16р відноситься до договору поставки, за яким відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статей 638, 639 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів

Статтею 180 Господарського кодексу України передбачено, що істотними умовами, є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається з умов спірного договору, сторони фактично узгодили всі істотні умови договору.

Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості".

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_5, діючи від імені ТОВ "Квін Арт" порушив господарську компетенцію при підписанні й отриманні товарно-матеріальних цінностей, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, що відповідно до частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 207 Господарського кодексу України є підставою для визнання договору недійсним, суд оцінює критично, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Як вбачається із матеріалів справи, спірний договір від 15.03.2016 р. та додатки до нього, підписано уповноваженими особами сторін та скріплено печатками, укладення договору повністю відповідало волевиявленням сторін та спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме, залучені до матеріалів справи докази свідчать про те, що позивач здійснював поставки, а другий відповідач здійснював розрахунки за отриманий товар ( т.2. ар. спр.103-250).

Доказів того, що господарські операції з придбання товарів за спірним договором, суперечать вимогам чинного законодавства, яким врегульовано питання укладення і виконання господарських договорів, позивачем надано не було, а отже, виходячи з принципу правомірності правочину, вказаний правочин є законним та правомірним.

Посилання позивача на висновки Дніпропетровської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області, викладені в акті № 227/04-17/140/36354318 "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "Укртафт" не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Необхідно зауважити, що наявний в матеріалах справи акт, на який посилається позивач, не може бути належним доказом, та підставою для визнання спірного договору недійсним.

Акт перевірки - документ, який складається особами, що її проводили, фіксує факт та результати її проведення.

Обставини, вказані в такому акті повинні підтверджуватись належними доказами у відповідності до статттей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору встановлюються на підставі доказів.

При цьому, в силу статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано належних доводів та не наведено наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для визнання недійсним договору, та додатків до нього.

Не підлягають задоволенню і вимоги щодо стягнення з першого відповідача 1000,00 грн., що складають заборгованість за договором поруки № 0116-1 від 15.03.2016 р з огляду на наступне.

З метою забезпечення виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Квін Арт" своїх зобов"язань, передбачених договором поставки № 0116 від 15.03.16р., між товариством з обмеженою відповідальністю "Укртафт" та приватним підприємством "Еталон" укладено договір поруки № 0116-1, відповідно до пункту 1.1. якого, Поручитель (перший відповідач) зобов'язується відповідати перед Кредитором (позивачем) за виконання всіх зобов'язань товариства з обмеженою відповідальністю "Квін Арт" (Боржник; другий відповідач), що виникли за договором поставки № 0116 від 15.03.2016 року, який був укладений між Кредитором та Боржником.

Згідно умов частини другої договору поруки, зобов"язання, що забезпечуються порукою є зобов"язання другого відповідача за основним договором, предметом якого є зобов"язання Продавця (позивача) з поставки товару, а Покупця (другого відповідача) з прийняття та оплати товару.

Поручитель та Боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором за належне виконання Боржником забезпеченого зобов'язання.

Розмір відповідальності Поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов 'язання, зазначеного в п. 4 цього договору (п.3.1. договору поруки).

У пункті 4.1. договору поруки, сторонами визначено, що Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов'язання Боржником, згідно Основного договору у сумі, що дорівнює 1000,00 грн.

Доказів, які б свідчили про те, що другий відповідач неналежним чином виконує зобов"язання за договором поставки № 0116 від 15.03.2016 р. матеріали справи не містять.

При викладених обставинах, у суду відсутні підстави для задоволення вимог, щодо стягнення з першого відповідача суми у розмірі 1000,00 грн. за договором поруки № 0116-1 від 15.03.16р.

Керуючись статтями 203, 215, 241, 626-628, 638, 712, Цивільного кодексу України, статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 24.02.2017

Суддя І.Ф. Мельниченко