РІШЕННЯ

"09" лютого 2017 р.Справа № 921/766/16-г/3

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровець Я.Я.

Розглянув справу

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТРОПІК", м. Львів

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Апрус", м. Тернопіль

про cтягнення заборгованості в сумі 155 186,35 грн.

За участю представників сторін від :

Позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність б/н від 01.12.2016 р.);

Відповідача: не з'явився.

Представнику позивача в судовому засіданні оголошено склад суду та розяснено його права і обовязки передбачені статтями 20, 22 ГПК України.

Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку статті 81-1 ГПК України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання сторін.

В судовому засіданні 09 лютого 2017 року судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть справи: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТРОПІК" звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Апрус" про стягнення заборгованості в сумі 155 186,35 грн., з яких: 141 078,50 грн. основний борг за поставлений товар та 14 107,85 грн. штраф за договором поставки №1108 від 11.08.2016р.

Ухвалою суду від 09.12.2016 р. порушено провадження у даній справі та її розгляд призначено на 27.12.2016 р., який на підставі статті 77 ГПК України відкладався на 24.01.2017р. та на 09.02.2017р. з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду.

На задоволення клопотання представника позивача про продовження строку розгляду справи (вх.№ 4287 від 23.01.2017р.), ухвалою суду від 24.01.2017 року строк розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 69 ГПК України продовжено на 15 днів.

09.02.2017р. суд перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача в судове засідання з"явився, позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задоволити в повному обсязі. Також, через канцелярію суду подав документи, які витребовувались ухвалою суду (вх. № 22266 від 26.12.2016р.).

Також, 03.02.2017р. позивачем подано клопотання про забезпечення позову, відповідно до вимог статей 66, 67 ГПК України шляхом накладення арешту на грошові кошти в сумі 155 186,35 грн., що знаходяться на розрахунковому рахунку ТОВ "Апрус", а саме №0306 у Філії АТ "Укрексімбанк", МФО 338879 (вх. № 5154).

Відповідач участі повноважного представника в судові засідання не забезпечив, витребуваних документів суду не надав, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог ст.ст. 64, 87 ГПК України. Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, а саме ухвал суду направлені відповідачу за адресою: вул. Живова, 31, м. Тернопіль, які отримані відповідачем (містяться в матеріалах справи).

Вказана адреса відповідає, також, адресі зазначеній у відомостях про місцезнаходження відповідача у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформований станом на 08.12.2016р.

Пунктом 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, а також беручи до уваги, що відповідно до статті 33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на обидві сторони, суд згідно зі статті 75 ГПК України розглядає справу за відсутності відповідача за наявними матеріалами.

Оглянувши та дослідивши матеріали справи, повно та об'єктивно оцінивши подані докази в їх сукупності, судом встановлено:

11 серпня 2016 року між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТРОПІК" (надалі Постачальник/позивач) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Апрус" (надалі Покупець/відповідач) укладено договір поставки №1108, відповідно до умов якого Постачальник зобов"язується передавати у власність Покупця фрукти, ягоди та(або) овочі (товар) відповідно до переданої Постачальником комерційної пропозиції або замовлень Покупця окремими партіями за цінами, в асортименті та кількості, що остаточно погоджуються сторонами в накладних та (або) специфікаціях, які є невід"ємною частиною Договору, а Покупець зобов"язується прийняти товар та сплатити за нього грошову суму відповідно до умов, передбачених Договором (п.1.1 Договору).

Пунктами 2.1, 2.2, 2.3 Договору передбачено, що поставка товару здійснюється відповідно до узгоджених з Постачальником замовлень Покупця, зроблених протягом строку дії Договору. Замовлення передається Постачальнику у будь-якій зрозумілій сторонами формі (шляхом заповнення бланку замовлення, електронною поштою, факсимільним, телефонним зв"язком, усно, тощо). Про узгодження замовлення і можливість його виконання свідчить оформлення накладних (чи інших документів) про приймання - передачу товару. У накладних вказується найменування (предмет поставки), кількість та вартість товару.

Ціна товару визначається відповідно до домовленості Сторін під час оформлення замовлення на чергову партію товару і вказується у накладній, яка є невід"ємною частиною даного Договору. Загальна вартість цього договору визначається сумарно відповідно до усіх виконаних замовлень Покупця. Оплата товару Покупцем здійснюється за договірною ціною за кожну отриману ним партію товару протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати здійснення поставки, шляхом перерахування повної вартості партії товару на розрахунковий рахунок Постачальника. Датою поставки вважається дата одержання Покупцем обумовленого даним Договором товару, згідно товарних накладних (або інших документів, які підтверджують отримання Покупцем товару), підписаних та завірених Сторонами (п.п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 Договору).

Відповідно до пунктів 5.1, 5.2 Договору Постачальник зобов"язався постачати Покупцеві товар в асортименті, кількості, якості та по ціні відповідно до замовлень Покупця та умов Договору, в свою чергу Покупець зобов"язався прийняти від Постачальника замовлений товар та здійснити за нього оплату в строки і порядку, передбаченому Договором.

Цей Договір набуває чинності в день його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2016 року. Якщо на момент закінчення строку дії Договору сторонами не виконані будь-які взаємні зобов"язання, передбачені даним Договором, Договір продовжує діяти до здійснення остаточних розрахунків та виконання взаємних обов"язків сторін (п.9.1, п.9.2 Договору).

Договір поставки підписаний сторонами та скріплений печатками юридичних осіб.

Також 11 серпня 2016 року між сторонами підписано протокол узгодження розбіжностей, що виникли при укладенні договору поставки №1108 від 11.08.2016р., яким пункт 6.2 Договору залишився в редакції, запропонованій Постачальником, а саме в редакції Договору поставки: "Пункт 6.2 Договору - за несвоєчасну або неповну оплату поставленого товару, Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 10% від суми заборгованості за прострочення понад 20 календарних днів."

На виконання умов договору поставки №1108 від 11.08.2016р. позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 254 644,24 грн, про що свідчать видаткові накладні, які підписані представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

Як стверджує позивач, відповідач свої договірні зобовязання щодо оплати за поставлений товар виконав частково, про що свідчить довідка ПАТ "Банк Восток" №В-005/618 від 02.12.2016р. про поступлення на рахунок позивача від відповідача коштів за оплату за товар у розмірі 113 565,74 грн.

Отже, станом на час звернення з позовом до суду основна заборгованість відповідача перед позивачем складає 141 078,50 грн., про що свідчить акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.10.2016р. по 21.11.2016р., підписаний та скріплений печатками обох сторін.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно зі статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Аналогічне положення містить стаття 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як визначено статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до статей 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Як вбачається зі змісту укладеного сторонами договору, він по своїй правовій природі є договором поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу, згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як слідує із матеріалів справи, на виконання умов договору поставки №1180 від 11.08.2016р. (відповідно до умов якого Постачальник зобов"язався передати у власність Покупця фрукти, ягоди та(або) овочі (товар) відповідно до переданої Постачальником комерційної пропозиції або замовлень Покупця окремими партіями за цінами, в асортименті та кількості, що остаточно погоджуються сторонами в накладних та (або) специфікаціях, які є невід"ємною частиною Договору, а Покупець зобов"язався прийняти товар та сплатити за нього грошову суму відповідно до умов, передбачених Договором (п.1.1 Договору)) позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 254 644,24 грн, що підтверджується видатковими накладними, підписані представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб (містяться в матеріалах справи).

Як визначено пунктами 2.1, 2.2, 2.3 Договору поставка товару здійснюється відповідно до узгоджених з Постачальником замовлень Покупця, зроблених протягом строку дії Договору. Замовлення передається Постачальнику у будь-якій зрозумілій сторонами формі (шляхом заповнення бланку замовлення, електронною поштою, факсимільним, телефонним зв"язком, усно, тощо). Про узгодження замовлення і можливість його виконання свідчить оформлення накладних (чи інших документів) про приймання - передачу товару. У накладних вказується найменування (предмет поставки), кількість та вартість товару.

Сторони домовились пунктами 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 Договору, що ціна товару визначається відповідно до домовленості Сторін під час оформлення замовлення на чергову партію товару і вказується у накладній, яка є невід"ємною частиною даного Договору. Загальна вартість цього договору визначається сумарно відповідно до усіх виконаних замовлень Покупця. Оплата товару Покупцем здійснюється за договірною ціною за кожну отриману ним партію товару протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з дати здійснення поставки, шляхом перерахування повної вартості партії товару на розрахунковий рахунок Постачальника. Датою поставки вважається дата одержання Покупцем обумовленого даним Договором товару, згідно товарних накладних (або інших документів, які підтверджують отримання Покупцем товару), підписаних та завірених Сторонами.

Відповідно до пунктів 5.1, 5.2 Договору Постачальник зобов"язався постачати Покупцеві товар в асортименті, кількості, якості та по ціні відповідно до замовлень Покупця та умов Договору, в свою чергу Покупець зобов"язався прийняти від Постачальника замовлений товар та здійснити за нього оплату в строки і порядку, передбаченому Договором.

Як визначено статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи та стверджує позивач, відповідач свої договірні зобовязання щодо оплати за поставлений товар виконав частково, що підтверджується довідкою ПАТ "Банк Восток" №В-005/618 від 02.12.2016р. про поступлення на рахунок позивача від відповідача коштів за оплату товару у розмірі 113 565,74 грн. та актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.10.2016р. по 21.11.2016р., підписаний та скріплений печатками обох сторін (знаходяться в матеріалах справи).

Довідка з ПАТ "Банк Восток" №В-005/618 від 02.12.2016р. підтверджує обсяг коштів, що передані позивачу відповідачем, а також і факт про часткове виконання договірних зобов"язань по оплаті товару.

Факт оплати підтверджує визнання поставки товару.

Отже, основна заборгованість відповідача перед позивачем станом на час розгляду справи в суді становить 141 078,50 грн.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що згідно статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 141 078 грн 50 коп., яка неоплачена станом на день розгляду спору, підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем належними доказами.

Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу, суд зазначає наступне:

Згідно з частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до положень частини 1 статті 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається, а частини 4 статті 231 ГК України встановлюється, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Приписами статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Згідно пунктів 6.1, 6.2 Договору сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання ними зобов"язань, передбачених даним Договором. Порушенням зобов"язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов"язання. За несвоєчасну або неповну оплату поставленого товару, Покупець сплачує Постачальнику додатково штраф у розмірі 10% від суми заборгованості за просторочення понад 20 календарних днів.

Як вбачається із матеріалів справи, 11 серпня 2016 року між сторонами підписано протокол узгодження розбіжностей, що виникли при укладенні договору поставки №1108 від 11.08.2016р., яким пункт 6.2 Договору залишився в редакції, запропонованій Постачальником, а саме в редакції Договору поставки.

Отже, умовами Договору сторони погодили відповідальність Покупця у вигляді штрафу у розмірі 10% від суми заборгованості за просторочення понад 20 календарних днів.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем (покупцем) прострочено оплату за отриманий товар, що надає позивачу (постачальнику) право вимагати сплати штрафу у розмірі 10% від суми заборгованості, у звязку з чим позивачем нараховано штраф у розмірі 14 107,85 грн.

Перевіривши розрахунок штрафу здійснений позивачем, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення штрафу в сумі 14 107 грн 85 коп. правомірними та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу вимог статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов'язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивач надав суду всі належні та допустимі докази, які дають можливість суду задоволити позовні вимоги повністю, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 141 078,50 грн та 10% штрафу у розмірі 14 107,85 грн.

Щодо заяви про забезпечення позову, суд зазначає наступне:

03.02.2017р. позивачем подано клопотання про забезпечення позову, відповідно до вимог статей 66, 67 ГПК України шляхом накладення арешту на грошові кошти в сумі 155 186,35 грн., що знаходяться на розрахунковому рахунку ТОВ "Апрус", а саме №0306 у Філії АТ "Укрексімбанк" , МФО 338879 (вх. № 5154).

Заявник в заяві посилається на ту обставину, що відповідач має намір вчинити надалі дії, спрямовані на списання (перерахування) коштів з власних банківських рахунків на користь третіх осіб, що в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання рішення у даній справі. Будь-яких документів на підтвердження відповідних доводів позивачем до заяви не долучено.

Розглянувши подану заяву, оцінивши доводи, наведені в її обґрунтування, суд вважає, що заява не підлягає до задоволення, з огляду наступне.

Відповідно до статті 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України встановлені заходи, що можуть вживатися судом для забезпечення позову, серед яких є накладення арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу.

Пунктом 1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011р. визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Згідно пункту 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" №16 від 26.12.2011р. обираючи вжиття заходу до забезпечення позову у вигляді накладення арешту на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат, заявник зобовязаний надати відповідні відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Перелік заходів до забезпечення позову передбачено статтею 67 ГПК України, згідно якої вид забезпечення позову повинен бути співрозмірним із заявленими позовними вимогами.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Як вбачається з тексту заяви про забезпечення позову заявником зроблено припущення щодо можливості вчинення відповідачем дій, спрямованих на списання коштів з банківських рахунків останнього, що в подальшому утруднить та зробить неможливим виконання рішення.

Дослідивши наявні в справі документи, суд не знайшов підтвердження даним твердженням позивача, оскільки ним не надано доказів, які б підтверджували, що на банківському рахунку ТОВ "Апрус" є достатня сума коштів, яка може забезпечити виконання рішення у даній справі та доказів, які б свідчили про вчинення товариством дій чи заходів, спрямованих на розпорядження грошовими коштами та їх списання з банківського рахунку, відкритого товариством у фінансовій установі.

Беручи до уваги, що заявником не підтверджено викладені у заяві обставини належними та допустимими доказами згідно ст. 33 ГПК України; не надано доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування заявленого заходу до забезпечення позову, не обґрунтовано причин звернення із заявою про забезпечення позову, тим самим не доведено суду, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду в майбутньому, а тому на даній стадії судового провадження, в задоволенні заяви ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТРОПІК" про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, слід відмовити.

Щодо судового збору, суд зазначає наступне:

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору врегульовано Законом України "Про судовий збір".

Так, пунктом 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Зокрема, згідно пп. 2.2.1 п. 2.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно зі статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", з 1 січня 2016 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 378 грн 00 коп.

Предметом судового розгляду у справі №921/766/16-г/3 є вимога майнового характеру: стягнення заборгованості у розмірі 155 186,35 грн, за яку належить до сплати 1,5% відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та становить 2 327,79 грн.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2327,81 грн, що підтверджується платіжним дорученням № від 24.11.2016р. Таким чином, сума зайво сплаченого судового збору становить 0,02 грн.

Згідно пункту 7 Закону України "Про судовий збір", в разі, зокрема, внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Для повернення зайво сплаченого судового збору у розмірі 0,02 грн позивачу необхідно звернутися до суду із відповідним клопотанням.

У відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2327,79 грн. покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 1, 2, 4-3, 12, 22, 32, 33, 34, 44, 49, 66, 67, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Апрус", вул. Живова, 31, м. Тернопіль, 46000 (ідентифікаційний код 38201423) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ТРОПІК", вул. Пекарська, 5/4, м. Львів, 79008 (ідентифікаційний код 20831737) - 141 078 грн. 50 коп. основного боргу, 14 107 грн. 85 коп. штрафу та 2 327 грн. 79 коп. судового збору.

3. Наказ видати згідно статті 116 ГПК України.

4. В задоволенні заяви про забезпечення позову, відмовити.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили в десятиденний строк з дня його прийняття (виготовлення та підписання повного тексту).

6. Сторони вправі подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його прийняття (виготовлення та підписання повного тексту), через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення виготовлено та підписано "16" лютого 2017 року.

Суддя Я.Я. Боровець