РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2017 року Справа № 903/946/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Крейбух О.Г. , суддя Мамченко Ю.А.

при секретарі судового засідання Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився

відповідача: представник ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 управління держгеокадастру у Волинській області від 20.01.2017 р. на рішення господарського суду Волинської області від 10.01.17р. у справі № 903/946/16 (суддя Дем`як Валентина Миколаївна)

за позовом Державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою"

до відповідача ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Волинській області

про стягнення 210 247,44 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 10.01.2017р. у справі №903/946/16 повністю задоволено позов Державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" до ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Волинській області; стягнуто з відповідача на користь позивача 210247,44 грн. заборгованості, з них: 186509,62 грн. - основного боргу, 16479,27грн. - 3% річних, 7258,55грн. - пені та 3153,71грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що виконавець (позивач) виконав свої зобовязання за договором щодо надання послуг, а замовник (відповідач) прийняв послуги згідно акту за договору, однак розрахунки за надані послуги на суму 186509,62 грн. не провів, в звязку з чим виникла заборгованість. Сума боргу є обґрунтованою та правомірно заявлена до стягнення. Розмір пені в сумі 7258,55грн. та 3% 16479,27грн. нараховані позивачем згідно умов договору, норм чинного законодавства та підлягають до стягнення.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Головне управління Держгеокадастру у Волинській області звернулося до суду з апеляційною скаргою від 20.01.2017р., в якій, зокрема, просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 10.01.2017 р. у даній справі; прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення. Апелянт зазначає, що у процесі розгляду справи суд не забезпечив дотримання засад судочинства, встановлених ГПК України саме: не надано обєктивної правової оцінки та не віднесено до належних доказів у справі, листи ГУ від 04.11.2014р. № 24-3-0.9-4616/2-14; від 22.04.2014р. №24-3-0.9-1735/2-14, які підтверджують: вжиття ОСОБА_2 управлінням вичерпних заходів, щодо виконання зобовязань згідно договору №554 укладеного між сторонами від 19.11.2013р. В судовому розгляді не взято до уваги той, той факт, що здійснюються військові дії території України та частково окуповано територію України (ЗУ "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованій території України") і це впливає на можливі виконання ОСОБА_2 управлінням своїх зобовязань згідно договору. Скаржник звертає увагу суду на те, що відповідно до п. 8.1. договору сторони звільняються від відповідальності одна перед одною за невиконання або неналежне виконання зобовязань за даним договором, якщо таке невиконання обумовлено настанням чи дією обставин непереборної сили, а саме стихійного лиха та інших надзвичайних ситуацій техногенного, природного або екологічного характеру, пожежі, дією/актами державних органів, які можливо було ні передбачити, ні уникнути і які підтверджуються документами виданими компетентними органами. Апелянт зазначає, що вжив заходів в межах повноважень, недопущення виникнення заборгованості, та те, що наявність чи відсутність бюджетного фінансування не залежить від волі і дій замовника, а також вимоги пункту 8.1 договору, Головне управління не несе відповідальності за неналежне виконання зобовязань, що виникли при виконанні договору, оскільки в своїй діяльності повністю залежить від фінансування витрат, передбачених кошторисом. Скаржник вважає невиконання зобовязань ГУ обґрунтованим та таким, що вчинене внаслідок непереборної сили, що в повній мірі відповідає чинному законодавству України, дійсним обставинам справи та умовам договору. Пунктом 3.4 договору передбачено, що джерело фінансування - кошти державного бюджету України. Відповідно до норм статей 23, 48 Бюджетного кодексу України, замовник виконує договірні зобов'язання в залежності від реальної потреби та фінансування видатків в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисом. Виконання платіжних зобов'язань замовником можливе при наявності фінансування видатків за виконані роботи (надані послуги), які передбачені кошторисом відповідної програми, а саме за бюджетною програмою КПКВК 2803030 "Проведення земельної реформи".

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що несплата замовником коштів за надані послуги, мало наслідком значних збитків для підприємства у 2014, 2015 рр.; позивач не може виконати договірні зобовязання перед іншими ліцензованими організаціями, у звязку із наявним боргом ГУ; зазначає, що посилання відповідача на ЗУ "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованій території України" жодного відношення до виконання відповідачем господарських зобовязань немає, оскільки послуги надавалися у 2013 році на території Волинської області, крім того на території України військовий стан не оголошено.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника позивача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника відповідача (апелянта) у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 10.01.2017р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 листопада 2013 року Державним підприємством "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (виконавець) та ОСОБА_2 управлінням Держземагентства у Волинській області (замовник) укладено договір на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №554, згідно пункт 1.1 якого, замовник доручає, а виконавець бере на себе зобовязання щодо надання послуг з проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення на землях державної власності на території Рожищенського району Волинської області площею 2197,7 га. (а.с.10-12).

Відповідно до пунктів 3.1 - 3.3 договору загальна вартість послуг за цим договором становить 186509,62 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 31084,94 грн. Загальна вартість послуг визначається, згідно з протоколом погодження договірної ціни (додаток 1), що складений на підставі погодженого сторонами кошторису (додаток 2). Оплата проводиться перерахунком коштів через установи банку, або іншими формами оплати, які дозволені чинним законодавством. Кошти в розмірі 100% від загальної вартості послуг замовник сплачує після завершення виконання послуг зазначених в пунктах 1.1 та підписання акта приймання - передачі послуг.

Джерело фінансування - кошти державного бюджету України (пункт 3.4. договору)

Згідно пункту 4.1. після надання послуг виконавець передає замовнику акт здавання-приймання наданих послуг у 2-х примірниках, 3 примірники технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель в паперовому та електронному вигляді, передбачені технічним завданням та умовами договору.

Замовник зобовязаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість наданих послуг (підпункт 6.1.1 договору).

Відповідно до пункту 7.1 договору за невиконання або неналежне виконання зобовязань за договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Пунктом 7.4 договору сторони передбачили, при невиконанні передбачених договором умов застосовуються штрафні санкції на рівні не нижче облікової ставки Національного банку України.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2013 р., а в частині розрахунків - до їх повного завершення (пункт 11.1 договору).

Даний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Протоколом погодження договірної ціни, який є додатком №1 до договору №554 від 19.11.2013р. засвідчено, що сторонами досягнуто згоди про розмір договірної ціни на послуги з проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення на землях державної власності на території Рожищенського району Волинської області, яка становить - 155424,68 грн., крім того ПДВ - 31084,94 грн., разом становить 186509,62 грн. (а.с. 12).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору №554 від 19.11.2013р. ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (виконавець) виконав роботи з інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Рожищенського району Волинської області площею 2197,7 га. в повному обсязі, а ГУ Держземагентства у Волинській області (замовник) у встановленому порядку прийняв послуги від виконавця на суму 186509,62 грн., що підтверджується накладною про передачу науково-технічної продукції №337 від 25.12.2013р. та актом надання послуг від 27.12.2013р. за договором від 19.11.2013р. №554, які підписані сторонами та скріплені їх печатками (а.с.19-22).

Згідно акту надання послуг замовник немає претензій до наданих послуг виконавцем.

Даний акт підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками (а.с.22).

Таким чином, наведені обставини підтверджують факт виконання ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (виконавець) робіт на загальну суму 186509,62 грн.

Однак, матеріалами справи встановлено, що з моменту підписання сторонами акту надання послуг за договором від 19.11.2013 №554 та накладної №337 від 25.12.2013р., передбачені пунктом 6.1.1 договору зобовязання щодо оплати наданих послуг замовником невиконані.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" неодноразово направляв на адресу ГУ Держземагентства у Волинській області листи-вимоги про сплату заборгованості 186509,62 грн.

Так, уже листом від 22.04.2014р. ГУ Держземагентства у Волинській області (замовник) №24-3-0.9-1735/2-14 повідомив ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", що отримав листи № 11/3-3 від 10.04.2014 р. та №№ 19/3-3; 20/3-3; 16/3-3; 09/3-3; 08/3-3; 10/3-3; 12/3-3; 17/3-3; 15/3-3; 14/3-3; 18/3-3; 13/3-3; 21/3-3 від 11.04.2014р., та зазначив, що відповідно до листа ГУДКСУ у Волинській області за №05-03/171-2416 від 31.03.2014р. ОСОБА_2 управлінню доведено витяги із змін до розпису Державного бюджету на 2014 рік: змін річного розпису асигнувань державного бюджету (за винятком надання кредитів з державного бюджету України); змін помісячного розпису асигнувань загального фонду державного бюджету; було знято з фінансування - Дослідження і розробки , окремі заходи розвитку по реалізації державних (регіональних) програм). Відповідно до статті 51 Бюджетного Кодексу України немає затвердженого кошторису на дану кредиторську заборгованість; станом на 22.04.2014р. відсутній паспорт бюджетної програми по КПКВ 2803030 на 2014 рік. У 2013 році на подані ОСОБА_2 управлінням Держземагентства у Волинській області платіжні доручення в межах згаданої кредиторської заборгованості - не було отримано дозволу від Державної казначейської служби (а.с. 63-64).

07.10.2014р. ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" вже повторно направило на адресу ГУ Держземагентства у Волинській області (замовник) лист-вимогу №40/3-3 про оплату заборгованості в сумі 186509,62 грн. У листі виконавець зазначив, що згідно пункту 3.1 договору на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №554, загальна вартість послуг за цим договором становить 186509,62грн., в т.ч. ПДВ 20% - 31084,94грн. Кошти в розмірі 100% від загальної вартості послуг замовник сплачує після завершення виконання послуг зазначених в пунктах 1.1 та підписання акта приймання - передачі послуг (пункт 3.3). Підприємство свої зобовязання повністю виконало, що підтверджується актом приймання-передачі послуг. Однак, Головне управління свого обовязку щодо оплати наданих послуг не здійснило, чим порушило законні права. Замовник, не виконав належним чином свої зобовязання, а тому у разі не задоволення листа-вимоги дана заборгованість буде підлягати примусовому стягненню. Підприємство змушене буде звертатися до суду з позовом про стягнення простроченого грошового зобовязання, а також 3% річних та відшкодування судових витрат (а.с. 53).

04.11.2014 р. Головне управління Держземагентства у Волинській області у відповідь на вказаний лист вимогу, листом №24-3-0.9-4616/2-14 зазначило управлінням отримало листи-вимоги) за №№43/3-3; 42/3-3; 41/3-3; 40/3-3; 39/3-3; 38/3-3; 37/3-3; 36/3-3; 35/3-3; 34/3-3; 33/3-3; 32/3-3; 31/3-3; 30/3-3 від 07.10.2014р. та повідомило наступне: постановою №65 від 01.03.2014р. КМУ припинив фінансування державних цільових програм. Виходячи з внесених змін до Державного бюджету України на 2014 рік було знято з фінансування - Дослідження і розробки, окремі заходи розвитку по реалізації державних (регіональних) програм). Головне управління зазначило, всіляко бажає посприяти у виконанні оплати заборгованості, проте, наразі проведення оплати ускладнено наведеними правовими підставами (а.с.55).

26.06.2015р. ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" знову направило на адресу ГУ Держземагентства у Волинській області (замовник) лист-вимогу №28/3-3 про оплату заборгованості в сумі 186509,62 грн., в якому підприємство наголосило на невиконанні ОСОБА_2 управлінням свого обовязку щодо оплати наданих послуг, чим порушено його законні права, а тому у разі не задоволення листа-вимоги дана заборгованість буде підлягати примусовому стягненню. Підприємство змушене буде звертатися до суду з позовом про стягнення простроченого грошового зобовязання, а також 3% річних та відшкодування судових витрат (а.с.23).

Однак, вказані листи - вимоги залишені замовником без виконання.

Згідно акту звірки взаємних розрахунків по закупівлі послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель, заборгованість ГУ Держземагентства у Волинській області (замовник) перед ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" станом на 21.11.2016р. становить 186509,62грн. (а.с.24).

Вказаний акт підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками, що свідчить про визнання замовником боргу за договором №554 на суму 186509,62 грн. Однак, наявна сума боргу так і не була сплачена замовником.

За наведених обставин 12.12.2016р. "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" звернувся до господарського суду Волинської області з позовом про стягнення з ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Волинській області 210247,44 грн. заборгованості, з них: 186509,62 грн. - основного боргу, 16479,27грн. - 3% річних, 7258,55грн. - пені (а.с.3-4).

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонам (стаття 629 ЦК України)

Правовідносини, що виникли між сторонами спору є відносинами, що виникли з договору про надання послуг.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено: якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частини 7 статті 193 ГК України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до частини 1 статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Разом з тим, згідно статей 617 ЦК України та 218 ГК України відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобовязання.

Крім того, статтею 1 ЦК України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, повязані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують бездіяльність замовника та не заперечують обовязку такого органу, який виступає стороною зобовязального правовідношення, від його виконання належним чином.

Відсутність бюджетних коштів не є підставою для не проведення розрахунків, оскільки на підставі частини 2 статті 617 ЦК України, частини 2 статті 218 ГК України відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність відповідача та не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (постанова від 15.05.2012р. у справі № 3-28гс12). Аналогічна правова позиція викладена судових рішеннях Вищого господарського суду України від 24.09.2013р. у справі №910/1274/13, від 13.11.2013р. у справі №914/1760/13 та висвітлюється у Оглядовому листі Вищого господарського суду України від 18.02.2013р. №01-06/374/2013.

В даному випадку, відносини між сторонами носять договірний характер, укладений між ними договір на закупівлю послуг за державні кошти №554 від 19.11.2013р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що основний борг в сумі 186509,62грн. заявлений позивачем правомірно та обґрунтовано, доведений матеріалами справи і підлягає до стягнення.

Відповідно до частини 1 статті 598 та статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених ГК України та іншими законами України.

Статтею 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання (стаття 611 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частин 2, 3 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства; розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі; сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом; розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно частини 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вже зазначалося вище, пунктом 7.4 договору сторони передбачили, при невиконанні передбачених договором умов застосовуються штрафні санкції на рівні не нижче облікової ставки Національного банку України.

В даному випадку, відповідачем порушено строки оплати вартості виконаних робіт.

Обставини, які звільняють відповідача від обов'язку виконати свої зобов'язання за договором, та обставини, які звільняють його від відповідальності за невиконання зобов'язання, в матеріалах справи відсутні.

Суд апеляційної інстанції перевіривши розрахунок позивача, щодо нарахованої пені за період з 30.12.2013р. по 30.06.2014р. у розмірі 7258,55 грн., погоджується з судом першої інстанції, що вказаний розмір пені є правомірним та обґрунтованим та підлягає до задоволення у повному обсязі.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 3% річних за період з 30.12.2013р. по 09.12.2016р. в сумі 16479,27грн. колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання, зокрема, у вигляді 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена до стягнення сума 3% річних нарахована позивачем з дотриманням вимог чинного законодавства, незважаючи на застосовування ним у формулі обчислення 3% річних у 2013, 2014, 2015, 2016 році однакової фактичної кількості днів прострочення - 365, тоді як 2016 рік має 366 днів, що є правом позивача.

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно прийшов до висновку про стягнення 16479,27грн. 3 % річних в повному обсязі.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин, враховуючи норми чинного законодавства, наявні матеріали справи, відсутність підстав для звільнення ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Волинській області від відповідальності за порушення зобовязання, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за договорами на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №554 від 19.11.2013р. підлягають задоволенню у повному обсязі.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 30.01.2017р. у даній справі ОСОБА_2 управлінню Держгеокадастру у Волинській області було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у даній справі.

Станом на момент розгляду даної апеляційної скарги у судовому засіданні 22.02.2017р. таких доказів до суду апеляційної інстанції апелянтом не надано.

Представник відповідача (апелянта) у судовому засіданні надав пояснення з приводу сплати судового збору у даній справі та зазначав, що станом на сьогоднішній день судовий збір за подання апеляційної скарги не сплачено. Однак, дане питання в Управлінні вже вирішено, кошти на оплату судового збору мають бути виділенні та сплачені протягом місяця, так як паспорт бюджетної програми згідно норм Бюджетного кодексу України на даний час ще не затверджений з місцевим фінансовим органом, так само як і відсутній у ОСОБА_2 управлінні затверджений кошторис на 2017 рік.

Підпунктом 3.3 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" з подальшими змінами та доповненнями, визначено, якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

У судовому засіданні 22.02.2017 р. Рівненським апеляційним господарським судом прийнято відповідне судове рішення у даній справі, оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Згідно абзацу 2 частини 4 статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями про стягнення, зокрема, судового збору стягувачем є Державна судова адміністрація України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності в зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно частини 3 статті 368 ЦПК України, частини 3 статті 258 КАСУ, частини 1 статті 116 ГПК України виконавчі документи про стягнення судового збору надсилаються судом до органів державної виконавчої служби.

З урахуванням наведеного, за результатами розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку, що несплачену суму судового збору у розмірі 3469,08 грн. за подання апеляційної скарги слід стягнути з ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Волинській області в доход Державного бюджету України (за кодом класифікації доходів бюджету 22030106 "Судовий збір (стягувачем є Державна судова адміністрація України)").

Керуючись Законом України "Про судовий збір", статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 управління держгеокадастру у Волинській області від 20.01.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 10 січня 2017 року у справі №903/946/16 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 управління Держгеокадастру у Волинській області (43021, м. Луцьк, вул. Винниченка,67, ) в доход Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106) 3469,80 грн. (три тисячі чотириста шістдесят девять гривень вісім копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу доручити господарському суду Волинської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №903/946/16 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Мамченко Ю.А.