ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2017 р.Справа № 916/2612/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Діброви Г.І.

суддів Лисенко В.А., Ярош А.І.

секретар судового засідання Бендерук Є.О.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 12.09.2016 року №12/9;

від відповідача ОСОБА_2 за довіреністю від 03.01.2017 року №2;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Одесатурист, м. Одеса

на рішення господарського суду Одеської області від 05.12.2016 року

по справі № 916/2612/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Одесатурист, м. Одеса

до Ізмаїльської міської ради, м. Ізмаїл Одеської області

про скасування рішення Ізмаїльської міської ради від 08.07.2016 року № 1010-VІІ

В С Т А Н О В И В:

22.09.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю Одесатурист, м.Одеса звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Ізмаїльської міської ради, м.Ізмаїл Одеської області, в якій просило суд скасувати як незаконне рішення Ізмаїльської міської ради від 08.07.2016 року №1010-VІІ про припинення Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях «Одесатурист» права постійного користування земельною ділянкою за адресою: вул. Кутузова, 1-а у місті Ізмаїл Одеської області, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

14.11.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю Одесатурист, м.Одеса подало до суду уточнення позовної заяви, в яких викладено доповнення до позовної заяви з урахуванням заперечень відповідача, викладених у відзиві. Місцевим господарським судом уточнення позивача прийняті до розгляду.

Рішенням господарського суду Одеської області від 05.12.2016 року у справі №916/2612/16 (суддя Гуляк Г.І.) у задоволенні позову відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю Одесатурист, м. Одеса з рішенням суду не погодилось, тому звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Одеської області від 05.12.2016 року у справі №916/2612/16 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити і скасувати рішення Ізмаїльської міської ради від 08.07.2016 року №1010-VІІ про припинення Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях «Одесатурист» права постійного користування земельною ділянкою за адресою: вул. Кутузова, 1-а у місті Ізмаїл Одеської області, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним зясуванням всіх обставин справи.

01.02.2016 року через канцелярію суду від Ізмаїльської міської ради надійшли заперечення на апеляційну скаргу, які судовою колегією долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для зясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в справі № 916/2612/16 та наданих представниками сторін пояснень.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Одеської області від 05.12.2016 року у справі №916/2612/16 є неправомірним та підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Ізмаїльської ради народних депутатів від 25.02.1998 року № 174-ХХІІ Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях «Одесатурист» було видано Державний акт на право постійного користування землею від 15.06.1998 року серії І-ОД28 №005108 площею 2,9081 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель і споруд.

Протоколом Установчих зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю Одесатурист від 01.02.2012 № 1 визначено, що на зборах вирішено створити Товариство з обмеженою відповідальність «Одесатурист» шляхом реорганізації через перетворення Акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Одесатурист», яке є правонаступником усіх прав та обовязків та затвердити Передавальний акт. Тобто відбулося правонаступництво перехід прав і обов'язків від одного суб'єкта до іншого та у відповідності до статті 107 Цивільного кодексу України затверджено передавальний акт.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що Акціонерне товариство по туризму та екскурсіях Одесатурист припинено, а юридичною особою-правонаступником 02.02.2012 року зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальність «Одесатурист».

Рішенням Ізмаїльської міської ради від 08.07.2016 року №1010-VІІ припинено Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях Одесатурист право постійного користування земельною ділянкою за адресою: вулиця Кутузова, 1-а у місті Ізмаїл Одеської області, зараховано вказану земельну ділянку до складу земель запасу, Державний акт на право постійного користування землею серія І-ОД-28 №005108 визнано таким, що втратив чинність.

Позивач вважає рішення Ізмаїльської міської ради від 08.07.2016 року №1010-VІІ незаконним, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

В силу приписів статті 95 Земельного кодексу України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

У відповідності до статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписами пунктів "а" та "в" статті 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; при цьому перелік земель комунальної власності визначено статтею 83 Земельного кодексу України.

Згідно зі статтею 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У рішенні Ізмаїльської міської ради від 08.07.2016 року №1010-VІІ вказано, що відповідно до статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 12, 83, 92, 122, пункту е) статті 141 Земельного кодексу України, статті 59 Господарського кодексу України, статті 108 Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Ізмаїльська міська рада вирішила: припинити Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях Одесатурист право постійного користування земельною ділянкою площею 2,9081 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель і споруд за адресою: вулиця Кутузова, 1-а у місті Ізмаїл Одеської області (Державний акт на право постійного користування землею серія І-ОД-28 № 005108, зареєстрований 15.06.1998 року в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 70); зарахувати земельну ділянку площею 2,9081 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель і споруд за адресою: вулиця Кутузова, 1-а у місті Ізмаїл Одеської області до складу земель запасу та земель, які не надані у власність та постійне користування в межах населених пунктів (які не надані у тимчасове користування; Державний акт на право постійного користування землею серія І-ОД-28 № 005108, зареєстрований 15.06.1998 року в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 70 вважати таким, що втратив чинність; доручити відділу Держгеокадастру у м. Ізмаїл Одеської області внести відповідні зміни до Державної статистичної звітності з кількісного обліку земель; контроль за виконанням цього рішення покласти на депутатську комісію з питань землекористування.

Організація та діяльність органів місцевого самоврядування регулюється Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", тому ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування правозастосовного та юрисдикційного змісту приймаються на основі Конституції і законів України.

Відповідно до частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Конституційний суд України у рішенні №7-рп/2009 від 16.04.2009 у справі №1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини 14 статті 46, частин 1 та 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

У Конституції України зазначено, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду (частина 2 статті 144). Цьому конституційному положенню відповідають Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні", у частині десятій статті 59 якого визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку, та інші закони України, зокрема "Про столицю України - місто-герой ОСОБА_1", згідно з частиною третьою статті 8 якого рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України зупиняються в установленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Зі змісту частини 2 статті 144 Конституції України та частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб в судовому порядку.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, яке здійснюється виключно на пленарних засіданнях ради.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Пункт «к» вказує на наявність інших повноважень сільських, селищних та міських рад у галузі земельних відносин, не передбачених у даній статті. У загальному вигляді повноваження місцевих рад, у т. ч. у галузі земельних відносин, визначені статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Це затвердження ставок земельного податку та орендної плати у містах, прийняття рішень про організацію територій і об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та інших територій, що підлягають особливій охороні; внесення пропозицій до відповідних державних органів щодо оголошення природних та інших об'єктів, що мають екологічну, історичну, культурну або наукову цінність, пам'ятками природи, історії або культури, які охороняються законом; надання згоди на розміщення на території міста нових об'єктів, сфера екологічного впливу діяльності яких згідно з діючими нормативами включає відповідну територію, затвердження місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації, встановлення правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність, та ін. Перераховані повноваження здійснюються на умовах і в порядку, передбачених спеціальним законодавством. Наприклад, диференціація ставок земельного податку регламентується пунктом 275.3 статті 275 Податкового кодексу України.

На відміну від Київської і Севастопольської міських рад всім іншим міським радам законом не надано повноваження щодо припинення права постійного користування у випадках, передбачених Земельним кодексом України, тому Ізмаїльська міська рада перевищила надані законом повноваження щодо прийняття рішення від 08.07.2016 року №1010-VІІ про припинення Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях «Одесатурист» права постійного користування земельною ділянкою за адресою: вул. Кутузова, 1-а у місті Ізмаїл Одеської області.

Місцевий господарський суд в порушення статті 12 Земельного кодексу України зазначив про наявність в повноваженнях міської ради можливості розгляду питання припинення права постійного користування земельною ділянкою, посилаючись при цьому на вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, тоді як по даній справі в оскарженому рішенні органу місцевого самоврядування не розглядалось питання саме передачі у власність або у користування спірної земельної ділянки. Тому такий висновок суду зроблений без врахування обставин справи та норм чинного законодавства України у земельних правовідносинах.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами та доповненнями, вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 Земельного кодексу України. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. У разі пред'явлення до органу виконавчої влади або місцевого самоврядування позову про незаконність припинення права землекористування через відсутність судового рішення про вилучення земельної ділянки відповідач вправі пред'явити зустрічний позов про таке вилучення, а суд має розглянути його разом із первинним позовом.

При вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

У вказаному Рішенні Конституційного Суду України, зокрема, зазначено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і особами, породжуючи у них впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

В даному випадку з матеріалів справи вбачається, що Ізмаїльська міська рада своїм рішенням припинила право постійного користування Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях «Одесатурист» земельною ділянкою площею 2,9081 га, при цьому таке рішення фактично скасовує попередньо прийняте рішення Ізмаїльської ради народних депутатів від 25.02.1998 року №174-ХХІІ, на підставі якого було видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, тоді як відповідачем не переглядалось рішення Ізмаїльської ради народних депутатів від 25.02.1998 року № 174-ХХІІ, що суперечить вищенаведеним приписам.

Судова колегія зазначає, що позивач вважає, що рішення Ізмаїльської міської ради про припинення його права користування земельною ділянкою порушує його права та є незаконним.

Отже, за відсутності згоди землекористувача (позивача) відповідач вправі звернутись до господарського суду з заявою про припинення права постійного землекористування, проте в обґрунтування своїх вимог раді необхідно надати докази наявності правових підстав, в силу яких може бути припинено право користування земельною ділянкою.

Тому судова колегія вважає, що припинення користування земельною ділянкою без згоди позивача, і прийняття відповідачем спірного рішення відбулося в порушення норм чинного законодавства України.

Одночасно з цим, судова колегія зазначає наступне.

Статтею 23 Земельного Кодексу України у редакції, чинній на момент видачі спірного державного акту передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Державний акт на земельну ділянку є документом, що посвідчує право власності або користування і видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, що були прийняті в межах їх повноважень.

Земельний кодекс України (в редакції, чинній на момент видання Державного акту) і Земельний кодекс України в редакції від 25.10.2001 року не передбачають жодних виняткових підстав для автоматичного набуття права користування земельними ділянками правонаступниками колишніх землекористувачів. Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент видання Державного акту) і статті 123 Земельного кодексу України (в чинній редакції) надання земельних ділянок юридичним особам у користування здійснюється тільки на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок.

Згідно зі статтями 19, 22 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент видання Державного акту), підприємства, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, зверталися з відповідним клопотанням до місцевої ради, яка має право надавати земельні ділянки. Право власності на землю або право користування землею виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право.

Автоматичне переоформлення прав землекористування діючим законодавством України не передбачено. Статтею 23 Земельного кодексу України та статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються місцевими радами. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладання договору оренди і його державної реєстрації (стаття 125 Земельного кодексу України).

Тобто, перехід до правонаступника (Товариства з обмеженою відповідальністю Одесатурист) майнових прав і обов'язків Акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Одесатурист» не породжує автоматичний перехід до новоствореного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю Одесатурист права постійного користування земельною ділянкою, яка була відведена Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях «Одесатурист». Тому позивач помилково вважає, що у нього до теперішнього часу існує право саме постійного користування земельною ділянкою на підставі Державного акту на право постійного користування землею від 15.06.1998 року серії І-ОД28 №005108.

В пункті 6 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України було зазначено, що юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, тобто це право належним чином посвідчується (мають Державний акт), але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 неконституційним визнано цей пункт, але тільки в частині встановлення державою строку для переоформлення прав на землю без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

При цьому, даним рішенням не було визнано неконституційним взагалі обовязок громадян, підприємств, установ та організацій переоформити право користування або власності землею у загальному порядку.

Судова колегія зазначає, що такі права повинні бути переоформлені, оскільки відповідно до частини 2 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою з земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, які належать до державної або комунальної власності. Всі інші підприємства можуть набути земельну ділянку у користуванні на умовах оренди. Але це не свідчить, що також автоматично можна вважати припиненими права осіб на користування земельними ділянками, які були їм надані без порушень чинного законодавства і які мають переважні права на належне оформлення правовідносин з власником землі, причому без встановлення конкретних строків.

До того ж, у пункті 6 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України правонаступники юридичних осіб не були вказані. Чинне законодавство України не містить норм, які б передбачали можливість правонаступництва саме у земельних правовідносинах, зазначена норма не регулює заміну землекористувача, а розповсюджується на право юридичної особи на переоформлення права постійного користування при його наявності, або на оформлення права користування у встановленому чинним законодавством порядку без визначення конкретних строків такого оформлення.

Одночасно з цим, чинним законодавством України передбачена можливість припинення права постійного користування землею тільки у випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 2.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (із змінами та доповненнями) право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб'єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 Земельного кодексу України, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Статтею 141 Земельного кодексу України передбачено перелік підстав припинення прав користування земельною ділянкою, якими є:

а)добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б)вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в)припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г)використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ)використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д)систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е)набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є)використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Пунктом «в» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є, крім іншого, припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

Верховний Суд України у постанові від 21.02.2011 року по справі за позовом Сімферопольського міжрайонного природоохоронного прокурора до Фороської селищної ради Автономної Республіки Крим, треті особи - Національний університет біоресурсів і природокористування України, Кримський державний агротехнологічний університет, про скасування рішень Ради дійшов висновку, що наведені приписи слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстави припинення установи допускається в примусовому порядку лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.

В даному випадку Товариство з обмеженою відповідальність «Одесатурист» є правонаступником Акціонерного товариства по туризму та екскурсіях «Одесатурист», тому положення пункту «в» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин саме міською радою.

Відповідно до пункту «е» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України, однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою, є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. При цьому, відповідно до частини 1 та частини 2 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщенні на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то, в разі набуття права власності на ці об'єкти, до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщенні, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно з частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У випадку, якщо на земельній ділянці розташовано кілька об'єктів нерухомості, до набувача одного серед декількох об'єктів, може перейти право користування лише на частину первісної земельної ділянки (нову земельну ділянку), на якій розташовані об'єкти нерухомості нового власника.

Статтею 143 Земельного кодексу України передбачено примусове припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) не усунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно законодавець передбачив різні порядок та процедуру припинення права на земельні ділянки, регламентувавши статтями 143-151 Земельного кодексу України, коли і який порядок та процедура такого припинення мають бути застосовані.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності від 10.01.2001 року № 35 Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях «Одесатурист» на праві колективної власності належав турготель «Дунай».

На підставі Установчого договору від 27.12.2000 року, було створено Товариство з обмеженою відповідальністю «Дунай Плюс», єдиним засновником якого є позивач. У пункті 1.2. нової редакції статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай Плюс» визначено, що засновниками Товариства є Товариство з обмеженою відповідальністю «Одесатурист».

Право колективної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай Плюс» на турготель «Дунай» підтверджено копією свідоцтва про право власності від 13.04.2001 року № 200.

Пунктом 5.1 нової редакції статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай Плюс» визначено, що статутний капітал Товариства складає 4 442 604 грн. Внеском до статутного капіталу є цілісний майновий комплекс готельно-оздоровчого комплексу «Дунай», який знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул.. Кутузова, 1а (свідоцтво на право власності від 13.04.2001 року № 200) вартістю 4 442 604 грн.

27.01.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дунай Плюс» (Продавець) і ОСОБА_3 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_4, відповідно до умов якого Продавець продав і зобовязався передати у власність Покупця, а Покупець купив і зобовязався прийняти і сплатити певну суму грошей 13/600 часток частин готельного комплексу, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кутузова, 1а, а саме: літер «Л» - будівля, загальною площею 151,8 кв. м.

Станом на 26.03.2001 року, цілісний майновий комплекс «Дунай», згідно викопіювання з генерального плану (схеми) домоволодіння - туркомплексу «Дунай» від 29.03.2001 року, складався з наступних об'єктів: літ. «А» - 1-5-ти поверховий будівельний комплекс - готель; літ. «Б,Ж» - склади; літ. «В» - столярна; літ. «Г» - склад; літ. «Д» - гараж; літ. «Е» - прохідна; 1-7 - надвірні споруди.

Зі схематичного плану земельної ділянки громадського будинку турготель «Дунай» вбачається, що станом на 07.11.2013 року цілісний майновий комплекс готельно-оздоровчого комплексу «Дунай» складається з наступних об'єктів: літ. «А» - готель; літ. «Б,Г,Ж,М» - склади; літ. «В» - цех; літ. «Д» - гараж; літ. «Е» - прохідна; літ. «З» - кафе; літ. «И» - адміністративне; 1-6 огорожа; І-ІV вимощення; V стіни.

Тобто, з наданих матеріалів справи не вбачається, що 13/600 часток частин готельного комплексу, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кутузова, 1а, а саме: літер «Л» - будівля, загальною площею 151,8 кв. м. перебувають на спірній земельній ділянці. Відповідач та суд першої інстанції посилались, зокрема, на рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 05.08.2015 року у справі №500/3343-13-ц, яким було встановлено право власності ОСОБА_3 саме на літ. «Л» - будівлю по вул. Кутузова, 1 в м. Ізмаїлі Одеської області. Проте рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30.03.2016 року у справі №500/3343-13-ц (номер провадження 22-ц/785/1623/16) було скасовано вищезазначене рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 05.08.2015 року у справі №500/3343-13-ц і в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. На час розгляду справи №916/2612/16 рішення Апеляційного суду Одеської області від 30.03.2016 року у справі №500/3343-13-ц є чинним.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.03.2016 року ОСОБА_5 належить спадщина, яка складається зі 7/75 часток житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходяться за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Кутузова, 1-а, відповідно до договору дарування частки житлового будинку від 23.03.2016 року ОСОБА_6 прийняв в дар 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кутузова, 1-а.

Судова колегія зазначає, що Ізмаїльською міською радою не доведено належними та допустимими доказами у розумінні статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 належать саме частки цілісного майнового комплексу готельно-оздоровчого комплексу «Дунай», оскільки з матеріалів справи вбачається, що зазначеним особам належать частки житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Одеська область, м.Ізмаїл, вул. Кутузова, 1-а, а не готельного комплексу.

Також Ізмаїльською міською радою не надано доказів на підтвердження звернення до неї власників будівель для виділення земельних ділянок для обслуговування будівель, які є в них у власності, у зв'язку з чим в компетенції ради була б можливість приймати рішення по спірній земельній ділянці.

Посилання Ізмаїльської міської ради на існування інших співвласників нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Кутузова, 1-а не підтверджено матеріалами справи.

За таких обставин пункт «е» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України не може бути застосовано до спірних правовідносин у звязку з недоведеністю Ізмаїльською сільською радою розташування вищевказаних будівель саме на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні позивача. До того ж, питання виділення іншим особам земельних ділянок, що розташовані в межах земельної ділянки, яка була у законний спосіб передана у постійне користування, не може бути здійснена без згоди користувача, а у випадку наявності спору, таке питання повинно вирішуватися в судовому порядку.

Тому судова колегія вважає, що прийняття Ізмаїльською міською радою рішення про припинення постійного користування земельною ділянкою обмежує права позивача на переоформлення права користування земельною ділянкою, тому Ізмаїльська міська рада не мала права самостійно у примусовому порядку припинити таке право постійного користування земельною ділянкою при недоведеності підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, рішення Ізмаїльської міської ради від 08.07.2016 року №1010-VІІ про припинення Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях «Одесатурист» права постійного користування земельною ділянкою за адресою: вул. Кутузова, 1-а у місті Ізмаїл Одеської області прийняте з перевищенням повноважень органу місцевого самоврядування, порушує права позивача на переоформлення права користування земельною ділянкою, не відповідає нормам чинного законодавства, у звязку з чим позовні вимоги про його скасування є правомірними.

Крім того, судова колегія зазначає, що рішення Ізмаїльської міської ради від 08.07.2016 року №1010-VІІ скадається тільки з посилань на норми чинного законодавства і резолютивної частини, і не містить взагалі мотивування прийняття такого рішення.

Судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права і висновок господарського суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі є таким, що не відповідає обставинам справи.

У відповідності до приписів пунктів 3, 4 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду України є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що викладені в рішенні висновки не ґрунтуються на повному і всебічному зясуванні господарським судом фактичних обставин справи, що призвело до неправильного висновку по справі. А рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту законодавства України. Тому судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Одесатурист, м. Одеса підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Одеської області від 05.12.2016 року у справі №916/2612/16 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Одесатурист, м. Одеса до Ізмаїльскої міської ради про скасування рішення Ізмаїльської міської ради від 08.07.2016 року №1010-VІІ про припинення Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях «Одесатурист» права постійного користування земельною ділянкою за адресою: вул. Кутузова, 1-а у місті Ізмаїл Одеської області, але з з мотивів, викладених у постанові суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору по апеляційній скарзі та витрати по сплаті судового збору за розгляд справи місцевим господарським судом покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, пунктом 4 частини 1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Одесатурист, м. Одеса на рішення господарського суду Одеської області від 05.12.2016 року у справі № 916/2612/16 задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 05.12.2016 року у справі №916/2612/16 скасувати.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Одесатурист, м.Одеса до Ізмаїльскої міської ради про скасування рішення задовольнити.

Скасувати рішення Ізмаїльської міської ради від 08.07.2016 року №1010-VІІ про припинення Акціонерному товариству по туризму та екскурсіях «Одесатурист» права постійного користування земельною ділянкою за адресою: вул. Кутузова, 1-а у місті Ізмаїл Одеської області.

Стягнути з Ізмаїльської міської ради, 68600, м. Ізмаїл, пр. Суворова, 62, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Одесатурист, 65009, м. Одеса, вул. Генуезька, 24-А, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1378 грн. 00 коп. і судовий збір за апеляційний перегляд справи у розмірі 1515 грн. 80 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в триденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Одеський апеляційний господарський суд у двадцятиденний строк.

Головуючий суддя ОСОБА_8
Судді ОСОБА_9
ОСОБА_10