ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2017 р. Справа № 918/1375/16

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом

Товариства з додатковою відповідальністю "Рівнефармація"

до Комунального закладу "Рівненська обласна дитяча лікарня" Рівненської обласної ради

про стягнення заборгованості в сумі 39 929 грн. 80 коп.,

за участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, довіреність б/н від 3 лютого 2017 року;

від відповідача ОСОБА_2, довіреність № 33/01-09/17 від 13 січня 2017 року.

Відповідно до частини 7 статті 811 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) при розгляді судової справи здійснюється фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

Для архівного зберігання оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер d8144-233d2.

В судовому засіданні 20 лютого 2017 року, відповідно до статті 85 ГПК України, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

28 грудня 2016 року Товариство з додатковою відповідальністю "Рівнефармація" (далі Товариство) звернулося до Господарського суду Рівненської області з вказаним позовом, посилаючись на те, що на виконання умов договорів купівлі-продажу, укладених між ним та Комунальним закладом "Рівненська обласна дитяча лікарня" Рівненської обласної ради (далі Лікарня), останньому згідно видаткових накладних протягом 2013-2016 років було передано у власність лікарські засоби та вироби медичного призначення. Оскільки відповідач взяте на себе за вказаними угодами зобовязання по оплаті вартості переданого йому товару виконав лише частково, заборгувавши таким чином позивачу 39 929 грн. 80 коп., останній, посилаючись на статті 526, 530, 610, 612, 625, 655, 712 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 193, 265 Господарського кодексу України (далі ГК України), просив суд стягнути з Лікарні вищезазначену суму основного боргу.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 29 грудня 2016 року позовну заяву Товариства від 28 грудня 2016 року № 4/1545 було прийнято до розгляду суддею Політикою Н.А., порушено провадження у справі № 918/1375/16 та призначено її до розгляду на 23 січня 2017 року.

20 січня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву від 20 січня 2017 року № 61/01-09/17 (а.с. 28-30), в якому останній заперечив проти задоволення позовних вимог Товариства з огляду на їх необґрунтованість. Також у вказаному відзиві Лікарня зазначила про те, що усі долучені Товариством до матеріалів справи видаткові накладні, на підставі яких позивачем поставлявся відповідачу товар та заявлялася до стягнення спірна заборгованість, були оплачені відповідачем у встановленому законом порядку.

Ухвалою суду від 23 січня 2017 року розгляд справи відкладено на 6 лютого 2017 року. Крім того, вказаною ухвалою у Лікарні були витребувані договори купівлі-продажу, укладені між сторонами протягом 2013-2016 років.

3 лютого 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли додаткові письмові пояснення Товариства до позовної заяви (а.с. 63-66), в яких останнє зазначило, що спірна сума заборгованості Лікарні перед позивачем виникла на підставі укладених між сторонами у 2013 році договорів та підписаних на їх виконання відповідних видаткових накладних від 5 серпня 2013 року № 229 на суму 7 997 грн. 00 коп., від 28 серпня 2013 року № 250 на суму 10 077 грн. 50 коп., від 27 вересня 2013 року № 272 на суму 4 012 грн. 10 коп., від 21 листопада 2013 року № 333 на суму 4 900 грн. 91 коп., від 25 листопада 2013 року № 336 на суму 895 грн. 00 коп., від 27 листопада 2013 року № 343 на суму 1 510 грн. 76 коп., від 28 листопада 2013 року № 344 на суму 173 грн. 85 коп., від 9 грудня 2013 року № 378 на суму 40 грн. 00 коп., від 12 грудня 2013 року № 385 на суму 8 493 грн. 92 коп., від 17 грудня 2013 року № 389 на суму 476 грн. 00 коп., від 25 грудня 2013 року № 396 на суму 1 055 грн. 90 коп. та від 26 грудня 2013 року № 398 на суму 515 грн. 90 коп., які були оплачені відповідачем не у повному обсязі.

Слід також зазначити, що до початку призначеного судового засідання 6 лютого 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання Лікарні від 3 лютого 2017 року № 122/01-09/17 (а.с. 82-85), до якого відповідачем було долучено копії витребуваних у нього ухвалою суду від 23 січня 2017 року укладених між сторонами договорів купівлі-продажу.

У судовому засіданні 6 лютого 2017 року оголошувалася перерва до 20 лютого 2017 року.

До початку даного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява Товариства від 20 лютого 2017 року про здійснення фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів. Вказану заяву було задоволено судом.

У судовому засіданні 20 лютого 2017 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, з урахуванням додаткових письмових пояснень до позовної заяви, та наполягав на їх задоволенні. Крім того, даний представник просив суд залучити до участі в розгляді даної справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненські області, а також витребувати в даного органу укладені між сторонами відповідні договори купівлі-продажу, на підставі яких у відповідача перед позивачем утворилася спірна сума заборгованості.

Згідно статті 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Зі змісту позовної заяви Товариства вбачається, що останнє обґрунтовувало свої вимоги, предявлені до Лікарні, неналежним виконанням саме відповідачем свого обовязку по сплаті позивачу спірної суми грошових коштів, а не органами державної казначейської служби України. Будь-які посилання на порушення саме зазначеним органом норм чинного законодавства чи положень укладених між сторонами договорів у позовній заяві Товариства відсутні. У той же час позивачем належним чином не було обґрунтовано, яким чином рішення з господарського спору у даній справі може вплинути на права або обов'язки Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненські області.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що рішення з даного господарського спору не може вплинути на права чи обовязки Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненські області, оскільки таке рішення може стосуватися лише прав та обовязків сторін даного спору, у звязку з чим у задоволенні клопотання Товариства про залучення Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненські області до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, слід відмовити.

Суд також не вбачає підстав для задоволення клопотання Товариства в частині витребування у Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненські області укладених між сторонами договорів купівлі-продажу, на підставі яких, на думку позивача, утворилася спірна заборгованість, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2 статті 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

У той же час Товариством не було подано суду відповідного письмового клопотання та не було зазначено усіх необхідних реквізитів доказів, що витребовуються, зокрема, вказаних позивачем договорів, а також не зазначено інших умов, передбачених статтею 38 ГПК України.

Представник відповідача у судовому засіданні 20 лютого 2017 року просив суд застосувати строк позовної давності до предявлених Товариством вимог.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Обгрунтовуючи свої вимоги, Товариство у позовній заяві, з урахуванням поданих ним додаткових письмових пояснень до позовної заяви, посилалося на те, що, зокрема, у 2013 році між позивачем та Лікарнею були укладені договори, за умовами яких Товариство зобовязалося поставляти у власність відповідача лікарські засоби та вироби медичного призначення, а останній, у свою чергу, зобовязався приймати цей товар та оплачувати його вартість. На підставі вказаних угод Товариство у період з 5 серпня 2013 року по 26 грудня 2013 року передало відповідачу передбачений вищенаведеними правочинами товар на загальну суму 40 148 грн. 84 коп., що поставлявся за наступними накладними: від 5 серпня 2013 року № 229 на суму 7 997 грн. 00 коп., від 28 серпня 2013 року № 250 на суму 10 077 грн. 50 коп., від 27 вересня 2013 року № 272 на суму 4 012 грн. 10 коп., від 21 листопада 2013 року № 333 на суму 4 900 грн. 91 коп., від 25 листопада 2013 року № 336 на суму 895 грн. 00 коп., від 27 листопада 2013 року № 343 на суму 1 510 грн. 76 коп., від 28 листопада 2013 року № 344 на суму 173 грн. 85 коп., від 9 грудня 2013 року № 378 на суму 40 грн. 00 коп., від 12 грудня 2013 року № 385 на суму 8 493 грн. 92 коп., від 17 грудня 2013 року № 389 на суму 476 грн. 00 коп., від 25 грудня 2013 року № 396 на суму 1 055 грн. 90 коп. та від 26 грудня 2013 року № 398 на суму 515 грн. 90 коп.

У той же час позивач вказував, що Лікарня свій обовязок по оплаті зазначеного товару виконала лише частково, заборгувавши таким чином Товариству 39 929 грн. 80 коп.

Слід зазначити, що належним чином засвідчені копії вищенаведених накладних наявні у матеріалах даної справи (а.с. 71-79).

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Проте зі змісту наданих Товариством накладних вбачається, що всупереч положенням статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України" у даних документах відсутні посилання на відповідні господарсько-правові договори, що виключає можливість поставки відповідачу лікарських засобів та виробів медичного призначення на виконання укладених між сторонами письмових договорів, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог.

При дослідженні вказаних обставин суд звертає увагу на те, що позовна заява це процесуальний документ, за допомогою якого реалізується право на звернення до господарського суду. З аналізу норм чинного в Україні законодавства, а також положень доктрини права вбачається, що елементами позову, які є його структурними складовими та визначають його зміст є предмет та підстави позову.

Предметом позову як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Натомість, підстави позову це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову входять лише юридичні факти, тобто ті, з якими норми матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів спірного матеріального правовідношення.

Як вже було зазначено, у своїй позовній заяві Товариство в якості підстави позову у даній справі посилалося на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за укладеними між сторонами у 2013 році письмовими договорами купівлі-продажу лікарських засобів та виробів медичного призначення, що призвело до виникнення спірної заборгованості.

Водночас з аналізу положень статті 83 ГПК України вбачається, що господарський суд під час прийняття рішення має право виходити за межі позовних вимог виключно у випадку, коли це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору, а також коли є клопотання заінтересованої сторони. При цьому, положення чинного в Україні законодавства не передбачають права суду змінювати предмет та/або підставу позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 26 березня 2013 року у справі № 5019/1263/12.

У той же час у позовній заяві Товариства містяться твердження лише про поставку спірного товару в межах укладених між сторонами у 2013 році письмових договорів, проте відсутні будь-які посилання на поставку такого товару безпосередньо на підставі спірних видаткових накладних, тобто на підставі договорів, укладених у спрощений спосіб.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з Лікарні на користь позивача заборгованості в сумі 39 929 грн. 80 коп. за видатковими накладними, підписаними сторонами на підставі укладених між ними у 2013 році письмових договорів купівлі-продажу, на які Товариство посилалося у своєму позові як на підставу своїх вимог, оскільки такі посилання позивача на поставку товару за вказаними накладними, що не була здійснена в межах укладених між сторонами договорів, у рамках розгляду даної справи є необґрунтованим.

У своєму позові Товариство також вказувало, що договори купівлі-продажу лікарських засобів та виробів медичного призначення укладалися між сторонами під реалізацію конкретного товару на підставі замовлень Лікарні, а розрахунки відповідача за товар повинні були здійснюватися по факту поставки з відстрочкою платежу.

Ухвалою суду від 23 січня 2017 року у відповідача були витребувані договори купівлі-продажу, укладені між сторонами протягом 2013-2016 років.

На виконання даних вимог 6 лютого 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду відповідачем було подано клопотання від 3 лютого 2017 року № 122/01-09/17, до якого було долучено копії витребуваних у нього укладених між сторонами договорів купівлі-продажу у 2013-2016 роках.

Водночас з аналізу та співставлення змісту наведених господарсько-правових угод (а.с. 86-109), що укладалися між сторонами протягом, зокрема, 2013 року (тобто за спірний період), а також наявних у матеріалах справи видаткових накладних за 2013 рік, на які посилався позивач, вбачається, що дані документи не співпадають ні по датам їх укладення/підписання, ні по сумам оборотних коштів відповідних поставок.

Як було зазначено вище, Товариство посилалося на те, що договори купівлі-продажу лікарських засобів та виробів медичного призначення укладалися між сторонами під реалізацію конкретного товару. Також позивач обґрунтовував свої вимоги до Лікарні неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за накладними від 5 серпня 2013 року № 229 на суму 7 997 грн. 00 коп., від 28 серпня 2013 року № 250 на суму 10 077 грн. 50 коп., від 27 вересня 2013 року № 272 на суму 4 012 грн. 10 коп., від 21 листопада 2013 року № 333 на суму 4 900 грн. 91 коп., від 25 листопада 2013 року № 336 на суму 895 грн. 00 коп., від 27 листопада 2013 року № 343 на суму 1 510 грн. 76 коп., від 28 листопада 2013 року № 344 на суму 173 грн. 85 коп., від 9 грудня 2013 року № 378 на суму 40 грн. 00 коп., від 12 грудня 2013 року № 385 на суму 8 493 грн. 92 коп., від 17 грудня 2013 року № 389 на суму 476 грн. 00 коп., від 25 грудня 2013 року № 396 на суму 1 055 грн. 90 коп. та від 26 грудня 2013 року № 398 на суму 515 грн. 90 коп.

Проте вищенаведені твердження Товариства визнаються судом необгрунтованими з огляду на те, що наявними у матеріалах справи укладеними між сторонами договорами не було передбачено поставок на суми, зокрема, 7 997 грн. 00 коп., 10 077 грн. 50 коп., 4 012 грн. 10 коп., 4 900 грн. 91 коп., 895 грн. 00 коп., 1 510 грн. 76 коп., 173 грн. 85 коп., 40 грн. 00 коп., 8 493 грн. 92 коп., 476 грн. 00 коп., 1 055 грн. 90 коп. та 515 грн. 90 коп., що вказані у спірних накладних.

Крім того, дати вищенаведених накладних та відповідних договорів, що містяться у матеріалах справи, також не співпадають, а різні умови щодо порядку розрахунків за цими договорами позбавляють можливості встановити дійсний момент можливого прострочення Лікарнею взятого на себе зобовязання по оплаті вартості товару по кожній конкретній видатковій накладній.

Слід також зазначити, що суми і дати поставки товару за спірними видатковими накладними також не співпадають і з відомостями, зазначеними у поданій самим Товариством відповідній оборотній відомості (а.с. 67-70).

Посилання Товариства у позовній заяві на зарахування сплачуваних Лікарнею сум заборгованості на погашення наявного у відповідача боргу перед позивачем із найдавнішим періодом виникнення також оцінюються судом критично, оскільки Товариством у встановленому законом порядку не було доведено узгодження між сторонами (у тому числі письмового) такого порядку розрахунків.

Також суд звертає увагу на те, що Товариством у його позові не було зазначено, які конкретно спірні видаткові накладні були повністю не оплачені відповідачем, а які були оплачені повністю або частково.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи, що позивачем не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог до Лікарні, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову Товариства, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Слід також зазначити, що суд не вбачає підстав для задоволення заяви Лікарні про застосування строку позовної давності з огляду на наступне.

Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

За таких обставин, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення даного позову, суд дійшов висновку про те, що заява відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Отже, судові витрати згідно даної норми залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 22 лютого 2017 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (33028, м. рівне, м-н Незалежності, 3);

3 - відповідачу рекомендованим (33000, м. Рівне, вул. Київська, 60).