ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2017 р. Справа № 914/2690/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Плотніцького Б.Д.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Михайлишин С.В.

за участю представників

від Позивача: ОСОБА_2 довіреність б/н від 10.01.2017 року;

від Відповідача : не зявились;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Глобал Фід б/н від 17.01.2017 року

на рішення господарського суду Львівської області від 20.12.2016 року, cуддя Мазовіта А.Б.

у справі №914/2690/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Глобал Фід, м. Тернопіль

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Телерадіокомпанія Люкс, м.Львів

про захист ділової репутації юридичної особи

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.12.2016 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Глобал Фід до Публічного акціонерного товариства Телерадіокомпанія Люкс, м. Львів про захист ділової репутації юридичної особи відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, зокрема, що з матеріалів, які розміщені на сторінці інтернет-видання Канал 24 під назвою Близько 30 молодиків силою увірвалися на територію автотранспортного підприємства та Автопідприємство МРІЯ Агрохолдинг заблоковано невідомими молодиками не вбачається, що інформація, яка у них викладена, має відношення як до Товариства з обмеженою відповідальністю Глобал Фід, так і до Хоростківського АТП, не вбачається будь-якого звязку між позивачем та подіями, які відображені у поширеній інформації. Оскільки інших належних та допустимих доказів на підтвердження порушення особистого немайнового права Позивача внаслідок поширення вищевказаної інформації, а також доказів, які б підтверджували, що поширена відповідачем інформація стосується саме Товариства з обмеженою відповідальністю Глобал Фід, останнім суду не подано, то правові підстави для задоволення позову відсутні.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ТОВ Глобал Фід звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати з підстав неповного зясування та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Свої доводи скаржник мотивує тим, зокрема, що опублікований на сторінках інтернет-видання Канал-24 (власником якого є відповідач) 04.07.2016 р. та 11.07.2016 р. матеріал під назвами Близько 30 молодиків силою увірвалися на територію автотранспортного підприємства та Автопідприємство МРІЯ Агрохолдинг заблоковано невідомими молодиками містить недостовірну інформацію, є публічним звинуваченням позивача, оскільки у вказаних матеріалах законне намагання власників повернути своє майно названо черговим рейдерським захопленням. Відтак, на переконання скаржника, вказана інформація підлягає спростуванню.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 року ТОВ Глобал Фід поновлено строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 22.02.2017 року.

У судове засідання, призначене на 22.02.2017 року зявився представник позивача, який підтримав доводи, викладі в апеляційній скарзі та висловив свої міркування з питань, які виникли в ході розгляду спору.

Відповідач участі уповноваженого представника у судовому засіданні не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відзиву на апеляційну скаргу не подав.

22 лютого 2017 року на розгляд суду представником скаржника подано клопотання про долучення до матеріалів справи компакт-диску з переліком відеозаписів (з посиланням на інтернет ресурс «Ютуб») щодо діяльності Агрохолдингу «Мрія».

Однак, долучений представником скаржника до матеріалів справи компакт-диск, на якому містяться відеосюжети (переглянуті судом) щодо діяльності Агрохолдингу «Мрія», не підлягає оцінці судом в порядку вимог ст. 43 ГПК України, оскільки вказаний матеріал не стосується предмету спору у даній справі. У даному випадку, дії Агрохолдингу «Мрія» (правомірні/неправомірні) не можуть бути предметом дослідження у даній справі, оскільки предметом спору у даній справі є спростування інформації, розміщеної на інтернет-сайті Канал 24 (www.24tv.ua) під назвою Близько 30 молодиків силою увірвалися на територію автотранспортного підприємства (розміщено 04.07.2016 р. за адресою http://24tv.ua/blizko_ 30_ molodikiv_siloyu_ uvirvalisya _ na _ teritoriyu _ avtotransportnogo_ pidpriyemstva_ n701872) та під назвою Автопідприємство МРІЯ Агрохолдинг заблоковано невідомими молодиками (розміщено 11.07.2016 р. за адресою http://24tv.ua/ avtopidpriyemstvo _mriya_agroholdingu _zablokovano_nevidomim i_ molodikami_ n704014), яка і підлягає дослідженню на предмет її достовірності. Крім того, належність чи неналежність прав певній юридичній особі щодо володіння, користування чи розпорядження територією, розташованою за певною адресою, може бути предметом окремого позовного провадження.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши пояснення представника скаржника, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення Господарського суду Львівської області від 20.12.2016 року у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, № ETS N 005 кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого кореспондує зі способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

За приписами ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 1 Закону України Про інформацію визначено, що під інформацією розуміється будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, під документом - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.

Як визначено ст. 5 Закону України Про інформацію, кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ст. 22 Закону України Про інформацію масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

Відповідно до ст.ст. 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Так, згідно з ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 зазначено, зокрема, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду про спростування інформації, розміщеної на інтернет-сайті Канал 24 (www.24tv.ua) під назвою Близько 30 молодиків силою увірвалися на територію автотранспортного підприємства (розміщено 04.07.2016 р. за адресою http://24tv.ua/blizko_ 30_ molodikiv_siloyu_ uvirvalisya _ na _ teritoriyu _ avtotransportnogo_ pidpriyemstva_ n701872) та під назвою Автопідприємство МРІЯ Агрохолдинг заблоковано невідомими молодиками (розміщено 11.07.2016 р. за адресою http://24tv.ua/ avtopidpriyemstvo _mriya_agroholdingu _zablokovano_nevidomim i_ molodikami_ n704014).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події, явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України Про інформацію ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. (абз. 3 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Лінгенс проти Австрії" та "Українська прес-група" проти України").

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії", суд зазначає, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе.

Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу. Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених, inter alia, для "захисту репутації інших осіб", на ній лежить обов'язок повідомляти інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлять громадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх. У зв'язку з цим Суд не може погодитися з думкою про те, що завдання преси - повідомляти інформацію, тлумачення якої має залишатися головним чином за читачем (див. пункт 29 вище).

Також в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії, суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Факт - це синонім таких понять як істина, подія, результат, щось реальне у протилежність вигаданому; конкретне на відміну від абстрактного. Судження - це думка, висловлення, розумовий акт, що має оціночний характер.

Дослідивши поширену інформацію в системному зв'язку з текстом статей під назвою Близько 30 молодиків силою увірвалися на територію автотранспортного підприємства та під назвою Автопідприємство МРІЯ Агрохолдинг заблоковано невідомими молодиками, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що інформація, спростування якої вимагає Позивач, викладена в статті в формі оціночних суджень, які не можуть бути розцінені судом як такі, що містять фактичні дані, які прямо чи опосередковано стосуються Позивача, оскільки вони викладені із застосуванням мовно-стилістичних засобів (алегорій та метафор), які притаманні публіцистичному стилю. До посилання Позивача про зміст недостовірної інформації, в тексті якої згадується про «незваних гостей» та «рейдерського захоплення підприємства» (в контексті прямого відношення цих висловлювань саме до ТОВ «Глобал Фід»), судова колегія відноситься критично, скільки не вбачає викладу в цій інформації фактичних даних та тверджень, які відповідно до вимог чинного законодавства підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, адже у даному випадку ці висловлювання вжиті автором для вираження судження, що має оціночний характер.

З урахуванням наведеного, а також того, що право на спростування інформації виникає безпосередньо з юридичного факту недостовірності поширеної інформації, судова колегія дійшла висновку, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами в силу вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України те, що опубліковану спірну інформацію можна віднести до фактичних тверджень, і вона не є такою за змістом Закону України Про інформацію" та ст. 277 ЦК України.

Питання щодо встановлення права на недоторканність ділової репутації юридичної особи закріплено у положеннях ЦК України, зокрема стаття 201 визначає ділову репутацію як одне з немайнових прав, що підлягають захисту законом, стаття 200 встановлює спосіб захисту ділової репутації, норми статті 23, 1167 визначають поняття немайнової шкоди та гарантують право на її відшкодування), а також у Законах України Про друковані засоби масової інформації в Україні, Про інформацію, Про телебачення та радіомовлення, Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів.

Зокрема, у пункті 4 Постанови Пленуму від 27.02.2009 № 1 зазначено, що під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Як зазначалося вище, відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За таких обставин, однією з підстав для задоволення позову про визнання недостовірною, такою, що не відповідає дійсності та принижує ділову репутацію Позивача є доведеність тієї обставини, що поширена інформація порушує особисті немайнові права або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відтак, на Позивача, відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, покладено обовязок довести наявність юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про визнання інформації недостовірною та її спростування незалежно від того, чи ним заявлено позовну вимогу про відшкодування збитків, заподіяних таким порушенням юридичній особі.

Водночас, Позивач не подав суду належних та допустимих доказів на доведеність настання для нього негативних наслідків у зв'язку з розміщенням спірних публікацій, зокрема, щодо втрати потенційних споживачів, зниження вартості його нематеріальних активів після поширення спірної інформації, що мала місце 4 та 11 липня 2016 року.

Отже, факти, підтверджені письмовими доказами, які б доводили, що згадані вище публікації мотивовані цілеспрямованими діями з метою принизити ділову репутацію Позивача, в матеріалах справи - відсутні.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з врахуванням положень ст. 43 ГПК України, дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105, 107 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд , П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 20.12.2016 року у справі № 914/2690/16 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Судові витрати за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути місцевому господарському суду.

Головуючий суддя Б.Д. Плотніцький

Суддя В.М. Гриців

Суддя О.В. Михалюк