ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06.02.2017 Справа № 905/3278/16

за позовом виконуючого обовязки керівника Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, м. Костянтинівка, Донецька область

до Добропільської районної державної адміністрації, м. Добропілля, Донецька область,

Селянського (фермерського) господарства "Зоря", м. Добропілля, Донецька область

про визнання незаконним та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору та зобов'язання повернути земельну ділянку.

Суддя Говорун О.В.

Прокурор Хряк О.О., посвідчення № 028256 від 15.08.2014.

Представники:

від позивача не зявився;

від відповідача 1 не зявився;

від відповідача 2 ОСОБА_1 (директор).

Виконуючий обовязки керівника Костянтинівської місцевої прокуратури Донецької області в інтересах держави (далі - прокурор), в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області (далі - позивач), звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Добропільської районної державної адміністрації (далі відповідач 1) та Селянського (фермерського) господарства "Зоря" (далі відповідач 2) про визнання незаконним та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору та зобов'язання повернути земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що відповідачем1, з порушенням вимог статті 134 Земельного кодексу України, були прийняті розпорядження від 05.02.2010 №33 та від 04.01.2011 №1, на підставі яких між відповідачами був укладений договір оренди землі. Враховуючи незаконність прийнятих відповідачем1 розпоряджень, прокурор звернувся з зазначеними позовними вимогами.

Прокурор в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не зявився, пояснень щодо позовних вимог не надав, про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача 1 в судове засідання не зявився, надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, у звязку з спливом позовної давності, та розглянути справу без участі його представника.

Відповідач 2 у відзиві на позов та у додаткових поясненнях до відзиву заперечив щодо задоволення позовних вимог зазначивши, що користування земельною ділянкою є правомірним, розпорядження відповідача1 законні, оскільки на час надання земельної ділянки в користування законодавчо не був визначений механізм проведення земельних торгів. Крім того, для отримання земельної ділянки фермерським господарством проведення земельних торгів не вимагається, оскільки фактично членами такого господарства є громадяни, а відповідно до законодавства, що діяло на час прийняття відповідачем1 оскаржуваних розпоряджень, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Також, відповідач2 просив застосувати позовну давність, оскільки прокурор не був позбавлений можливості здійснити перевірку дотримання вимог земельного законодавства органом держаної влади до спливу позовної давності.

Суд, заслухавши прокурора та відповідача 2, дослідивши письмові докази у судовому засіданні, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносин.

Розпорядженням Добропільської районної державної адміністрації від 05.02.2010 №33 "Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" (далі-розпорядження №33) надано дозвіл СФГ "Зоря" на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Земельна ділянка розташована на території Золотоколодязької сільської ради за межами населених пунктів (а.с.23).

04.01.2011 Добропільською районною державною адміністрацією було прийнято розпорядження №1 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розширення фермерського господарства" (далі-розпорядження №1), відповідно до якого затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки СФГ "Зоря" для розширення фермерського господарства на території Золотоколодязької сільської ради Добропільського району Донецької області та передано СФГ "Зоря" земельну ділянку загальною площею 40,0000 га ріллі із земель сільськогосподарського призначення (запасу) в оренду строком на 49 років. Земельна ділянка розташована за межами населених пунктів Золотоколодязької сільської ради Добропільської району Донецької області (а.с.55).

06.04.2011 між відповідачем 1 (орендодавець) та відповідачем 2 (орендар) був укладений договір оренди землі (далі договір), відповідно до п.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Золотоколодязької сільської ради за межами населених пунктів (а.с.60-63).

Відповідно до п. 2 договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 40,0000 га, у тому числі 21.0000 га рілля.

Відповідно до п.8 договору, договір укладено на 49 років.

На виконання умов договору відповідач 1 передав, а відповідач 2 прийняв земельну ділянку в оренду, що підтверджується актом приймання-передачі земельної ділянки від 06.04.2011 (а.с.68).

16.10.1998 було проведено державну реєстрацію Селянського (фермерського) господарства "Зоря", що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи Селянського (фермерського) господарства "Зоря" (а.с.40) та витягом з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.71-78).

Згідно з довідкою відповідача 2 від 26.01.2017 № 2, на спірній земельній ділянці восени 2016 року було засіяно озимий ячмінь (а.с.154).

Статтею 123 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час прийняття відповідачем1 розпорядження №33, далі - ЗК України), встановлений порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

Відповідно до ч.2 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.127 ЗК України, продаж земельних ділянок державної та комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) на конкурентних засадах у формі аукціону здійснюється у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.135 ЗК України, продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених частинами другою і третьою статті 134 цього Кодексу.

За приписами ч.1 ст.135 та ч.5 ст. 137 ЗК України передбачено, що земельні торги проводяться у формі аукціону у порядку, встановленому законом.

Статтею 31 ЗК України визначено, що землі фермерського господарства можуть складатися з: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству; земельних ділянок, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваних розпоряджень) визначений порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Згідно з ч.1 ст. 8 "Про фермерське господарство" (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваних розпоряджень), після одержання державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка була надана в користування саме юридичній особі, оскільки як прийняття оскаржуваних рішень так і укладання договору оренди землі відбулось після державної реєстрації відповідача2.

Отже, системно проаналізувавши сукупність зазначених вище норм, суд приходить до висновку, що надання фермерському господарству, як юридичній особі, додаткової земельної ділянки в користування можливе виключно на земельних торгах, крім випадків визначених земельним законодавством, за результатом яких укладається договір оренди земельної ділянки.

Аналогічного висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 04.11.2014 у справі №922/4817/13.

Відповідачами не доведено та не підтверджено належними доказами, що спірна земельна ділянка могла бути надана в користування без проведення земельних торгів у формі аукціону.

Крім того, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку проведення у 2008 році земельних торгів" від 17.04.2008 №394 був затверджений порядок проведення у 2008 році земельних торгів, але Указом Президента України від 21.07.2008 № 639/2008 дію зазначеної постанови зупинено. Рішенням Конституційного Суду України від 11.11.2008 № 25-рн/2008 у справі № 1-46/2008 постанову Кабінету Міністрів України від 17.04.2008 №394 визнано неконституційною, оскільки питання щодо порядку відчуження, набуття і здійснення права власності, права тимчасового користування (оренди), функції, компетенції органів державної влади і місцевого самоврядування мають врегульовуватися тільки Законом.

19.08.2012 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо порядку проведення земельних торгів у формі аукціону" від 05.07.2012 № 5077-VI, відповідно до якого ст.ст. 135-139 Земельного кодексу України викладені в новій редакції та якими врегульований порядок та форми проведення земельних торгів.

Отже, на час прийняття відповідачем1 розпоряджень № 33 від 05.02.2010 та №1 від 04.01.2011, питання проведення земельних торгів у формі аукціону законодавчо врегульвано не було.

Суд зазначає, що відсутність законодавчо визначеного порядку проведення земельних торгів не може бути підставою для надання земельної ділянки органом державної влади без проведення земельних торгів, за результатами яких має бути укладений договір оренди землі. Недотримання цієї процедури є порушенням органом державної влади господарської компетенції під час укладення договору оренди землі.

Зазначений висновок викладений в постанові Верховного Суду України у справі №3-22гс14 від 03.06.2014.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги прокурора щодо визнання незаконним розпоряджень відповідача1 №33 від 05.02.2010 та №1 від 04.01.2011.

Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що субєкт підприємницької діяльності не повинен зазнавати невиправданих обмежень в реалізації своїх прав, внаслідок відсутності законодавчого врегулювання порядку проведення земельних торгів, оскільки саме на державу законодавством було покладено прямий обовязок врегулювати зазначене питання, шляхом прийняття відповідно закону.

Щодо вимоги прокурора про визнання недійсним договору оренди землі від 06.04.2011, укладеного між відповідачами, та зобовязання відповідача2 повернути відповідачу1 орендовану земельну ділянку, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно з ч.4 ст.4 Закону України "Про оренду землі", орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Частиною 2 статті 16 Закону України "Про оренду землі" визначено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України такими вимогами є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи доведеність вимог прокурора щодо визнання незаконними розпоряджень відповідача1 №33 від 05.02.2010 та №1 від 04.01.2011, то, відповідно, і вимога про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 06.04.2011, який був укладений на підставі зазначених розпоряджень, також є обґрунтованою.

Статтею 216 ЦК України закріплено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

З огляду на вищезазначене, а також враховуючи, що спірна земельна ділянка була передана відповідачу2 за актом приймання-передачі від 06.04.2011, вимога про повернення земельної ділянки також є обґрунтованою.

Щодо заявлених відповідачами клопотань про застосування позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідачі, в обґрунтування заяв про застосування позовної давності, зазначили, що позовна давність, в межах якої був можливий захист порушеного права за вимогами які були заявлені прокурором в позові, сплила, оскільки прийняті відповідачем 1 розпорядження були прийняті 05.02.2010 та 04.01.2011, а договір оренди був укладений 06.04.2011.

Прокурор надав до суду письмові пояснення в яких зазначив, що позовна давність не сплила, оскільки позивач був створений лише в 2015 році, а отже раніше йому не було відомо про порушення його прав. Позивач не є стороною спірного договору та органом який приймав оскаржувані розпорядження. Прокурор оскаржувані розпорядження не отримував. Про порушення інтересів держави прокурор дізнався у вересні 2016 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України)

Частинами 3-5 ст.267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Підпунктом 4.1 пункту 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 №10 встановлено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Частинами 1, 2, 4 статті 29 ГПК України визначено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічна правова позиція неодноразово була викладена Верховним Судом України в постановах від 27.05.2014 № 3-23гс14, від 02.09.2014 №3-82гс, від 23.12.2014 № 3-194гс14, від 25.03.2015 № 3-21гс15, від 25.03.2015 у справі №11/163/2011/5003, від 22.04.2015 № 3-54гс15, від 13.05.2015 № 3-126гс15, від 01.07.2015 № 6-178цс1527.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі №3-374гс15, саме на державу покладений обовязок забезпечити належне правове регулювання відносин і саме держава відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Суд, враховуючи приписи статей 260, 253-255 ЦК, приходить до висновку, що перебіг позовної давності щодо оскарження розпоряджень відповідача1 розпочинається з наступного дня після їх прийняття, а саме з 06.02.2010 та 05.01.2011 відповідно. Перебіг позовної давності за вимогою про визнання договору оренди недійним починається з 07.04.2011. До спірних правовідносин має застосовуватись загальна позовна давність.

Прокурором необґрунтовано неможливість звернення до суду за захистом порушеного права протягом строку визначеного законодавством та не наведені поважні причини з яких такий строк був пропущений.

Передача повноважень щодо розпорядження окремими категоріями земель від одного державного органу до іншого не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Суд зазначає, що скасування розпоряджень та визнання договору недійсним через більше ніж 6 років після їх прийняття та укладання, навіть враховуючи незаконність цих розпоряджень, несе загрозу стабільності цивільного обороту. Суб'єкт господарювання не повинен нести відповідальність та зазнавати будь-яких втрат внаслідок прийняття незаконних рішень органом державної влади.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість заяв відповідачів про застосування позовної давності у спірних правовідносинах, що є підставою для відмови в позові.

Згідно з ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас, судом зазначається, що, на підставі ст.38 ГПК України, господарський суд витребовує докази за наявності відповідного клопотання, у разі неможливості самостійно надати докази сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги такими що не підлягають задоволенню.

Суд, на підставі ч.2 ст.49 ГПК України, покладає судовий збір на відповідача1, оскільки спір виник внаслідок його неправильних дій.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Добропільської районної державної адміністрації (85000, Донецька область, м. Добропілля, вул. Московська, буд. 1, ідентифікаційний код юридичної особи-23778446) на користь прокуратури Донецької області (87500, Донецька область, м.Маріуполь, вул. Університетська, 6, ідентифікаційний код юридичної особи - 25707002. Реквізити: отримувач - прокуратура Донецької області; банк - Держказначейська служба України; МФО - 820172; розрахунковий рахунок - 6251) 5512грн витрат з оплати судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, через господарський суд, який розглянув справу.

Повний текст рішення складений 13 лютого 2017 року.

Суддя О.В. Говорун