УХВАЛА

14.02.2017Справа № 38/281
За позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний банк"

до Закритого акціонерного товариства "Київська будівельна компанія "Київбудком"

про стягнення 313 522,29 доларів США, -

За розглядом скарги Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк"

на дії та бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Свистун С.Я. (представник за довіреністю №22/1/51 від 03.01.2017р.);

від відповідача: не з'явились;

від ВДВС: не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський акціонерний банк" (позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Закритого акціонерного товариства "Київська будівельна компанія "Київбудком" (відповідач) заборгованості на суму 313 522,29 доларів США.

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Власов Ю.Л.) від 26.11.2009р. у справі №38/281 позовні вимоги було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 265 039,38 доларів США грн. основного боргу, 3726,65 доларів США заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, 29 929,00 доларів США пені за несвоєчасну плату по кредиту, 253,00 доларів США пені за несвоєчасну плату процентів за користування кредитом, 2 989,48 доларів США державного мита та 112,51 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2010р. апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2009р. у справі №38/281 повернуто скаржнику.

25.02.2010р. Господарським судом міста Києва в порядку ст. 116 ГПК України було видано відповідний наказ на виконання вищевказаного рішення.

02.07.2016р. до Господарського суду міста Києва надійшла Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" на дії та бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, відповідно до якої скаржник просить суд поновити строк для подачі скарги, витребувати матеріали зведеного виконавчого провадження №35014326, визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 18076622 від 14.04.2016р. про закінчення виконавчого провадження, як таку що винесена з порушенням пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження", зобов'язати начальника органу виконання судових рішень відновити виконавче провадження ВП № 18076622, притягнути до дисциплінарної відповідальності головного державного виконавця органу виконання судових рішень Кравчука A.C., який безпідставно та неправомірно виніс оскаржувані постанови не пересвідчившись чи відбулось фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, визнати незаконною бездіяльність начальника органу виконання судових рішень щодо ненадання відповіді за результатом розгляду скарги банку на неправомірні дії головного державного виконавця Кравчука A.C. та скасування незаконних постанов про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва (суддя Морозов С.М.) від 05.07.2016р. у справі № 38/281 відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" про поновлення пропущеного строку для подачі скарги на дії та бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, а скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016р. ухвалу Господарського суду від 05.07.2016р. у справі №38/281 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.11.2016р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016р. та ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.07.2016р. у справі № 38/281 скасовано, а скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" та заяву про відновлення строку для її подачі передано до Господарського суду міста Києва для вирішення питання про прийняття її до розгляду.

12.12.2016р. матеріали справи № 38/281 повернуто до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2016р. поновлено Публічному акціонерному товариству "Всеукраїнський акціонерний банк" строк для подачі скарги на дії та бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві та призначено розгляд скарги Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" на дії та бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві в справі №38/281 на 24.01.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2017р. розгляд справи відкладено до 07.02.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2017р. розгляд справи відкладено до 14.02.2017р.

В судове засідання 14.02.2017р. представники відповідача (боржника) та ВДВС не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином та їх неявка відповідно до ст. 121-2 ГПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

Скарга позивача мотивована тим, що орган виконання судових рішень не пересвідчившись у виконанні судового рішення боржником у повному обсязі, неправомірно, на думку скаржника, виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 18076622 від 14.04.2016р. про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з чим просить суд визнати оскаржувану постанову незаконною та скасувати її та зобов'язати начальника органу виконання судових рішень відновити виконавче провадження. Також позивач у своїй скарзі вказує на те, що звернувшись 10.05.2016р. до начальника органу виконання судових рішень зі скаргою на дії державного виконавця в порядку ст. 82 закону України "Про виконавче провадження", відповіді станом на 22.06.2016р. не отримав, що є порушенням його прав як сторони виконавчого провадження (стягувача), у зв'язку з чим просив суд притягнути до дисциплінарної відповідальності головного державного виконавця Кравчука A.C. та визнати незаконною бездіяльність начальника органу виконання судових рішень щодо ненадання відповіді за результатом розгляду скарги на неправомірні дії головного державного виконавця та скасування незаконних постанов про закінчення виконавчого провадження.

Відповідачем надано до матеріалів справи відзив на скаргу позивача, відповідно до змісту якого заперечує проти її задоволення та просить суд відмовити в її задоволенні, посилаючись на повне виконання судового рішення у даній справі, у зв'язку з чим вважає постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП № 18076622 від 14.04.2016р. про закінчення виконавчого провадження, як таку що винесена у відповідності до норм діючого законодавства, зокрема, пункту 8 частини 1 статті 49 та статті 50 Закону України "Про виконавче провадження". Крім того, відповідач у своєму відзиві на скаргу посилається на неправомірність та безпідставність нарахування позивачем відсотків за кредитним договором починаючи з 19.03.2015р. у зв'язку з відкликанням у нього банківської ліцензії, а також на безпідставність нарахування банком пені після повного виконання судового рішення у примусовому порядку.

Органом виконання судових рішень також подано заперечення на скаргу позивача, відповідно до змісту якого заперечує проти задоволення скарги та просить суд відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що державними виконавцями було проведено всі виконавчі дії з примусового виконання наказу суду від 25.02.2010р. у відповідності до норм Закону України "Про виконавче провадження" та у зв'язку з тим, боржником погашено всю суму заборгованості, визначену у виконавчому документі (заява стягувача про стягнення коштів у гривневому еквіваленті міститься у матеріалах виконавчого провадження), державним виконавцем було правомірно винесено постанову про закриття виконавчого провадження на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження".

Розглянувши скаргу позивача, а також заперечення відповідача та органу виконання судових рішень, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються скарга та заперечення інших учасників судового процесу, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для їх розгляду, суд приходить до висновку про часткове задоволення скарги з огляду на наступне.

Відповідно ст. 124 Конституції України та ст. 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом (стаття 116 ГПК України).

Згідно статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на дату винесення постанови державним виконавцем) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" № 14 від 26.12.2003р. стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів тільки до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Разом з тим, як про те зазначено в п. п. 9.2., 9.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" якщо у відповідній скарзі йдеться про оскарження дій (бездіяльності) органу Державної виконавчої служби у зведеному виконавчому провадженні, то вона піддягає розглядові господарським судом у тій частині, яка стосується виконання рішення (ухвали, постанови) господарського суду. За змістом статті 121 2 ГПК судові засідання у розгляді скарг на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів повинні проводитись господарськими судами окремо за різними справами.

З урахуванням викладеного, подана стягувачем скарга підлягає розглядові в частині виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2009р. у справі №38/281.

При цьому, як вірно зазначає відповідач у своєму відзиві на скаргу судовим рішенням у даній справі, яке набрало законної сили та перебувало на примусовому виконанні в органі виконання судових рішень з відповідача стягнуто на користь позивача 265 039,38 доларів США грн. основного боргу, 3 726,65 доларів США заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, 29 929,00 доларів США пені за несвоєчасну плату по кредиту, 253,00 доларів США пені за несвоєчасну плату процентів за користування кредитом, 2 989,48 доларів США державного мита та 112,51 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Саме оскарження дій державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду від 25.02.2010р. у даній справі та як наслідок бездіяльність начальника органу виконання судових рішень є предметом розгляду даної скарги.

За таких обставин, посилання позивача у своїй скарзі на те, що заборгованість відповідача з урахуванням часткової оплати суми боргу за кредитним договором станом на 25.04.2016р. становить 212 914,04 дол. США по кредиту та 202 145,82 дол. США по нарахованим відсоткам не приймаються судом при розгляді даної скарги, оскільки, як було зазначено вище, судом розглядається скарга на дії органу виконання судових рішень з примусового виконання наказу суду від 25.02.2010р. у даній справі.

Також не заслуговують на увагу суду при розгляді даної справи посилання як позивача, так і відповідача на порушення (за твердженнями позивача) та законність (за твердженнями відповідача) дій державного виконавця при здійсненні ним виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду від 24.01.2013р. у справі № 4/3, оскільки як було зазначено вище розгляд скарг на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів повинні проводитись господарськими судами окремо за різними справами.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього закону (стаття 19 закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ст. 25 закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з положеннями Закону України "Про виконавче провадження" юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

17.03.2010р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №18076622.

В подальшому органом виконання судових рішень, вищевказане виконавче провадження приєднано до зведеного виконавчого провадження за №35014326 щодо стягнення боргу з відповідача на користь інших стягувачів.

Як свідчать надані суду матеріали виконавчого провадження ВП №18076622, органом виконання судових рішень було вчинено ряд виконавчих дій з примусового виконання наказу суду від 25.02.2010р. у даній справі.

В процесі проведення виконавчих дій, боржником в рахунок погашення заборгованості, визначеної у виконавчому документі, було перераховано ДВС, які в подальшому були перераховані на рахунок стягувача грошові кошти в сумі 24 731,96 грн. (розпорядження головного державного виконавця від 10.03.2011р.), що також не заперечується позивачем у своїй скарзі, 2 796,64 грн. (перераховані стягувачу згідно платіжного доручення № 2074 від 28.05.2012р.), 192 325,65 грн. (перераховані стягувачу згідно платіжного доручення № 19814 від 31.10.2013р.).

Крім того, з наданих до матеріалів виконавчого провадження документів, а також наданих відповідачем до матеріалів справи доказів вбачається, що боржником було перераховано на рахунок позивача суму коштів в розмірі 1 500 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 95 від 25.03.2016р., 500 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 112 від 30.03.2016р., 88 880,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 62 від 13.04.2016р. та 103 859,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 63 від 13.04.2016р.

Таким чином, боржником було погашено суму боргу згідно наказу суду від 25.02.2010р. у даній справі на загальну суму 2 412 593,25 грн.

При цьому, суд не приймає надані відповідачем до матеріалів справи в якості доказів оплати суми боргу за виконавчим документом у даній справі платіжні доручення № 64 від 13.04.2016р. на суму 57 261,00 грн. та № 131 від 22.06.2016р. на суму 567 989,56 грн., оскільки як вбачається з призначення платежів у вказаних платіжних документах, вказані суми були перераховані відповідачем в рахунок виконання наказу суду від 24.01.2013р. у справі № 4/3.

Постановою державного виконавця від 14.04.2016р. у зв'язку зі сплатою боржником суми боргу в повному обсязі, виконавче провадження за № 18076622 з примусового виконання наказу суду від 25.02.2010р. у даній справі виведено зі зведеного виконавчого провадження за №35014326.

14.04.2016р. державним виконавцем на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 та статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку зі сплатою боржником суми боргу в повному обсязі виконавче провадження з примусового виконання наказу суду від 25.02.2010р. у даній справі закінчено.

За змістом п. 8 ч. 1, ч. ч. 2, 3 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. У випадках, передбачених пунктами 1 - 6, 8, 9, 11 - 13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Як було зазначено вище, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження мотивована фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При цьому, як зазначено у запереченнях органу виконання судових рішень на скаргу позивача, виконавчі дії були проведені у відповідності до норм чинного законодавства України, а суму боргу було стягнуто з боржника у повному обсязі, оскільки при подачі виконавчого документу стягувачем було зазначено в заяві про відкриття виконавчого провадження суму боргу в гривневому еквіваленті ( 2 412 480,69 грн.).

В той же час, предметом спору у даній справі було стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Кредитним договором № 233 від 23.11.2005р., а саме 265 039,38 доларів США грн. основного боргу, 3 726,65 доларів США заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, 43 410,67 доларів США пені за несвоєчасну плату по кредиту та 312,88 доларів США пені за несвоєчасну плату процентів за користування кредитом. Вимоги позивача, як було зазначено вище, було частково задоволено судом.

Тобто, спірне зобов'язання було визначено в іноземній валюті (доларах США), адже саме у такій валюті за спірним договором відповідачем отримувалися кредитні кошти та було взято на себе зобов'язання з їх повернення і сплаті відсотків за користування ними, а також пені у випадку несвоєчасного погашення кредиту, процентів, комісій, визначених договором.

Разом з тим, посилання органу виконання судових рішень та боржника на те, що останнім в повному обсязі сплачено суму боргу не узгоджуються з нормами закону та спростовуються матеріалами справи з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини 1 та 3 ст. 533 Цивільного кодексу України).

Отже, законодавство України дозволяє як видавати кредити в іноземній валюті так і приймати відповідні рішення щодо стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій.

За змістом статей 1, 8 Конституції України Україна є правова держава. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відтак, присудженні до стягнення рішенням у даній справі грошові кошти, є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирне володіння яким з моменту винесення наведеного рішення гарантується ст.ст. 1, 8, 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

При цьому, в рішеннях у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р. та "Ясіуньєне проти Латвії" від 06.03.2003 р. Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 53 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо кошти боржника в іноземній валюті розміщені на рахунках, внесках або на зберіганні у банку чи іншій фінансовій установі, що мають право на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов'язує їх продати протягом семи днів іноземну валюту в сумі, необхідній для погашення боргу. У разі якщо такі кошти розміщені у банку або іншій фінансовій установі, які не мають права на продаж іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, державний виконавець зобов'язує їх перерахувати протягом семи днів ці кошти до банку або іншої фінансової установи, які мають таке право, для їх реалізації відповідно до вимог частини першої цієї статті. У разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

В контексті наведеного вбачається, що викладені законодавцем в положеннях ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, ст. 53 Закону України "Про виконавче провадження" норми щодо порядку виконання зобов'язання визначено в іноземній валюті в гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу спрямовані саме на забезпечення права особи на мирне володіння відповідним майном, гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Доказів повного виконання судового рішення матеріали справи, в тому числі матеріали виконавчого провадження, а також надані боржником докази сплати суми боргу, не містять.

З наведеного вбачається, що при винесені спірної постанови державним виконавцем було порушено приписи п. 8 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" (якими вона мотивована), адже фактично судове рішення у даній справі в повному обсязі не виконано, що в свою чергу свідчить про порушення прав позивача (стягувача), який з винесенням вказаного судового рішення правомірно очікував на повернення належних йому коштів у визначених спірними зобов'язаннями розмірах.

Посилання органу виконання судових рішень на заяву стягувача щодо стягнення суми боргу в гривневому еквіваленті (2 412 480,69 грн.) не приймаються судом, оскільки державний виконавець відповідно до ст. ст. 6, 11 закону України "Про виконавче провадження" зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, відтак державний виконавець в процесі здійснення виконавчих дій з примусового виконання наказу суду від 25.02.2010р. мав пересвідчитись про перерахування суми боргу, визначеної саме у виконавчому документі, а не в заяві стягувача, а лише потім закривати виконавче провадження.

Аналогічні висновки щодо необхідності виконання судового рішення зі спору про стягнення заборгованості в іноземній валюті виходячи саме із встановленого розміру зобов'язання у відповідній валюті, а не його гривневого еквіваленту, встановленого на момент прийняття рішення у справі, містяться в постановах Вищого господарського суду України від 15.10.2014 у справі №904/59/14, від 07.12.2015 у справі №922/70/14.

За таких обставин, суд приходить до висновку про неправомірність дій державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 14.04.2016р. ВП № 18076622.

Судом також відхиляються доводи боржника при розгляді даної скарги щодо неправомірності та безпідставності нарахування банком процентів починаючи з 19.03.2015р. у зв'язку з відкликанням банківської ліцензії, а також нарахування пені після повного виконання рішення суду в примусового порядку, оскільки, як вже зазначалось, суд розглядає правомірність дій державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду від 25.02.2010р. та як наслідок бездіяльність начальника органу виконання судових рішень, відтак за наявності спору між сторонами щодо нарахованих відсотків, відповідач не позбавлений звернутися до суду з відповідними вимогами до позивача та захистити своє порушене право в обраний ним спосіб та порядку, встановленому законом та як встановлено судом виконавчий документ у даній справі боржником у повному обсязі не виконано.

У відповідності до п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Стосовно вимоги скаржника про визнання незаконної та скасування постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Кравчук С.А. про закінчення виконавчого провадження від 14.04.2016р. ВП № 18076622, суд відмовляє в задоволенні такої вимоги з огляду на те, що чинним законодавством не передбачено право господарських судів на скасування постанов державного виконавця при умові визнання їх дії неправомірними.

Аналогічної правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України у постанові № 910/20380/13 від 26.04.2016 року.

За таких обставин, оскаржувана постанова органу виконання судових рішень підлягає визнанню недійсною.

При цьому, суд відзначає, що відновлення відповідного виконавчого провадження за наслідками визнання недійсною постанови про закінчення такого провадження врегульовано положеннями ст. 51 Закону України "Про виконавче провадження", яка передбачає відповідний порядок вчинення таких дій, а господарський суд при розгляді скарг на дії ДВС не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця, а тому задоволення вимоги позивача про зобов'язання начальника органу виконання судових рішень відновити виконавче провадження ВП № 18076622 на даній стадії буде підміною судом його обов'язків, що є недопустимим та унеможливлює задоволення скарги в цій частині.

Також, позивач у своїй скарзі просив суд притягнути до дисциплінарної відповідальності головного державного виконавця органу виконання судових рішень Кравчука A.C., який безпідставно та неправомірно виніс оскаржувані постанови не пересвідчившись чи відбулось фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, проте нормативно-правового обґрунтування заявлених вимог скаржником суду не наведено.

Згідно ст. 11 закону України «Про державну виконавчу службу» (чинного станом на дату звернення позивача зі скаргою) державні виконавці несуть дисциплінарну відповідальність в порядку, встановленому законом.

З огляду на те, що чинним законодавством суду не надано повноважень щодо притягнення державного виконавця до дисциплінарної відповідальності за умови визнання його дій неправомірними або визнання його постанов недійсними, в задоволенні такої вимоги скаржника належить також відмовити.

Щодо визнання незаконною бездіяльності начальника органу виконання судових рішень в частині ненадання відповіді за результатом розгляду скарги позивача на неправомірні дії головного державного виконавця та скасування незаконних постанов про закінчення виконавчого провадження, суд відзначає наступне.

Згідно ч. ч. 1, 3, 7, 8 ст. 82 закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця подається начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Скарга у виконавчому провадженні подається у письмовій формі та має містити: 1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; 2) повне найменування (ім'я) стягувача та боржника, їх місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім'я) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; 3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); 4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та норму закону, яку порушено; 5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги. Скарга, подана у виконавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, розглядається у десятиденний строк з дня її надходження. За результатами розгляду скарги начальник відділу виносить постанову про її задоволення чи відмову, яка в десятиденний строк може бути оскаржена до вищестоящого органу державної виконавчої служби або до суду. Скарга, подана без додержання вимог, викладених у частині шостій цієї статті, розглядається начальником відділу в порядку, встановленому Законом України "Про звернення громадян".

Як вбачається з доданих до скарги документів, позивач в порядку ст. ст. 82 закону України "Про виконавче провадження" звернувся (докази направлення у справі) зі скаргою до В.о. начальника Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Тертичної В.В., в якій, зокрема, просив скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 14.04.2016р. ВП № 18076622, відновити виконавче провадження, притягнути головного державного виконавця органу виконання судових рішень Кравчука A.C. до дисциплінарної відповідальності, письмово повідомити банк про вжиті заходи до нього, а також вжити передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішення суду в порядку ст. 31 закону України "Про виконавче провадження".

Скарга позивача відповідала всім вимогам, визначеним у ст. 82 закону України "Про виконавче провадження", відтак мала бути розглянута керівництвом Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві у десятиденний термін з дня її надходження, проте надані органом виконання судових рішень матеріали виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення у даній справі взагалі не містять ані скарги позивача, ані доказів на підтвердження її розгляду.

Таким чином, бездіяльність керівництва Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві щодо ненадання відповіді на скаргу позивача на неправомірні дії головного державного виконавця Кравчука A.C. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 18076622 від 14.04.2016р. та її скасування порушує права останнього як сторони виконавчого провадження (стгяувача), у зв'язку з чим вимоги останнього в частині визнання такої бездіяльності незаконною підлягають задоволенню.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, доводи скаржника визнаються судом правомірними, а скарга в частині визнання недійсною постанови про закінчення виконавчого провадження від 14.04.2016р. ВП № 18076622 та визнання незаконною бездіяльності начальника Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві щодо ненадання відповіді на скаргу позивача на неправомірні дії головного державного виконавця Кравчука A.C. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 18076622 від 14.04.2016р. та її скасування підлягає задоволенню. В іншій частині в задоволенні скарги слід відмовити.

Крім того, суд, у відповідності до положень ст. 49 ГПК України та п. 4.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" здійснює розподіл судових витрат позивача за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.07.2016р. та подання касаційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.07.2016р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016р. та покладає судовий збір у розмірі 3 031,60 грн. (1 653,60 грн. + 1 378,00 грн.) на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" на дії та бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві в частині виконання рішення суду від 26.11.2009р. у справі №38/281 задовольнити частково.

2. Визнати недійсною постанову головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Кравчука С.А. про закінчення виконавчого провадження від 14.04.2016р. ВП № 18076622.

3. Визнати незаконною бездіяльність начальника Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві щодо ненадання відповіді на скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" на неправомірні дії головного державного виконавця Кравчука A.C. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 18076622 від 14.04.2016р. та її скасування.

4. Зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві провести виконавчі дії з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 25.02.2010р. у справі №38/281 у порядку та строк, що визначений законом України "Про виконавче провадження".

5. В іншій частині в задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" відмовити.

6. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Київська будівельна компанія "Київбудком" (ідентифікаційний код 24934463, адреса: 01010, м. Київ, вул. Андрія Іванова, буд. 10) на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" (ідентифікаційний код 19017842, адреса: 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 27 Т) 3 031,60 грн. (три тисячі тридцять одну гривню 60 коп.) судових витрат.

7. Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст. ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Морозов С.М.