КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2017 р. Справа№ 910/17306/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Власова Ю.Л.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Кривенда М.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Глобал Фінанс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 року у справі № 910/17306/16 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Глобал Фінанси"

до Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Фідобанк" Коваленко О.В.

про визнання третейської угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 року відмовлено в задоволені позовних вимог повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Глобал Фінанс" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення суду першої інстанції, винисти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що вказане рішення місцевого суду не відповідає обставинам справи, винесено з порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Апелянт, в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», фонд є державною установою, яка здійснює на основі законодавства владні управлінські функції по відношенню до ПАТ «ФІДОБАНК».

Тому, третейська угода, яка є третейським застереженням частина друга пункту 12.5 розділу 12 Кредитного договору №1609Ю, укладеного між Позивачем і Відповідачем 30.05.2014 р., не відповідає п. 6 ст.і 6 ЗУ «Про третейські суди», відповідно є підстави для визнання її недійсною.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Власов Ю.Л., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.12.2016 року у визначеному складі колегії суддів, апеляційна скарга прийнята до розгляду, порушено апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено на 08.02.2017 року.

Відповідач, згідно з поданим до суду 08.02.2017 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить апеляційний суд відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Глобал Фінанси" у задоволенні апеляційної скарги повністю, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 року залишити без змін.

Позивач до судового засідання, що відбулось 08.02.2017 року, не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників позивача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності позивача є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

30.05.2014 року Банком і Товариством (позичальник) було укладено Кредитний договір, в якому сторонами було викладено таке третейське застереження:

- всі спори, які виникають при виконанні Кредитного договору, припиненні, зміни, визнання недійсним повністю або частково, або у зв'язку із ним, або випливають з нього, підлягають розгляду за вибором позивача у:

Третейському суді згідно з Регламентом Третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та заходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://tretsud.aub.org.ua. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним із списка суддів згідно з Регламентом третейського суду. При цьому, сторони Кредитного договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду та добре розуміють положення цього регламенту. Умови Кредитного договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладання третейської угоди відповідають місцю і даті укладання Кредитного договору;

або у судах загальної юрисдикції відповідно до підвідомчості та підсудності, встановлених чинним законодавством України (пункт 12.5 Кредитного договору).

Позивач просить суд визнати частково недійсним вказаний пункт Кредитного договору, посилаючись на таке:

- пунктом 6 статті 6 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що третейським судам не підвідомчі справи, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство;

- згідно статті 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених Законом;

- Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у господарському віданні;

- Фонд має печатки із зображенням Державного герба України із своїм найменуванням, веде облік і звітність відповідно до законодавства;

- у своїй діяльності Фонд керується Конституцією України та законодавством України;

- Фонд виводить неплатоспроможний банк шляхом запровадження тимчасової адміністрації та процедури ліквідації банку. Зазначені процедури визначені нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";

- Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України (далі - НБУ) про віднесення до категорії неплатоспроможних;

- під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком і відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання;

- Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення НБУ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет;

- з дня початку процедури ліквідації банку: припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії па внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується здійснювалась тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;

- за інформацією отриманою з офіційного сайту Фонду (http://www.fg.gov.ua/) на підставі рішення НБУ від 20.05.2016 №8 "Про віднесення ПУАТ "ФІДОБАНК" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 20.05.2016 №783 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПУАТ "ФІДОБАНК" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку;

- 18.07.2016 рішенням правління НБУ №142-рш було відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію відповідача;

- 09.07.2016 Фондом на підставі вказаного рішення НБУ прийнято рішення про запровадження з 20.07.2016 в Банку процедури його ліквідації;

- таким чином, Фонд є державною установою, яка здійснює на основі законодавства владні управлінські функції по відношенню до Банку;

- отже, справи, стороною яких є банк до якого застосована процедура ліквідації та/або тимчасової адміністрації, не можуть бути розглянуті третейським судом;

- з огляду на викладене, є підстави для визнання третейської угоди недійсною, оскільки вона не відповідає Закону.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є визнання третейської угоди, яка є третейським застереженням, частина друга пункту 12.5 розділу 12 кредитного договору від 30.05.2014 № 1609Ю (далі - Кредитний договір), укладеного сторонами, недійсною.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 2 Закону третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Відповідно до частин першої, четвертої - сьомої статті 12 Закону України "Про третейські суди", третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Зі змісту Кредитного договору, зокрема, пункту 12.5 Кредитного договору вбачається, що третейське застереження відповідає вимогам статті 12 Закону.

Статтею 6 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки; 8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення; 9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин; 10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств; 11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України; 13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень; 14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Доводи апелянта про те, що стороною, якою є банк до якого застосована процедура його ліквідації та/або тимчасової адміністрації не можуть бути розглянуті, третейським судом, колегією суддів не приймаються з огляду на наступне.

На момент укладення третейської угоди 30.05.2014 року стороною правочину був Банк, у якому на той час не було введено тимчасову адміністрацію та який не ліквідувався.

Слід зазначити, що Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не передбачає того, що введення тимчасової адміністрації чи ліквідація банку має своїм наслідком визнання недійсними тих третейських угод, які були укладені банком до прийняття відповідних рішень (про введення тимчасових адміністрації чи ліквідації).

Також, слід зазначити, що відповідно до пункту 5 частини другої статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи.

Отже, у випадку звернення то третейського суду під час тимчасової адміністрації чи ліквідації банку, стороною у справі є саме банк від імені якого і діє Фонд або уповноважена особа фонду, а не Фонд як юридична особа публічного права.

Таким чином суд першої інстанції вірно встановив, що відсутні підстави для визнання третейської угоди недійсною.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 Господарського процесуального кодексу України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Глобал Фінанс" є необґрунтованими та такими, в задоволені яких вірно відмолено судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 29.11.2016 року у справі № 910/17306/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Глобал Фінанс", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Глобал Фінанс" на рішення господарського суду міста Києва від 29.11.2016 року у справі № 910/17306/16 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Глобал Фінанс" на рішення господарського суду міста Києва від 29.11.2016 року у справі № 910/17306/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 року у справі № 910/17306/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/17306/16 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді Ю.Л. Власов

А.І. Тищенко