КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Справа№ 910/20160/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Калатай Н.Ф.

Пашкіної С.А.

за участю секретаря судового засідання Бовсунівської Л.О.,

представників

позивача Нестеришин Т.С.

відповідача Коваленко Н.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 по справі №910/20160/16 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДХЛ Логістика (Україна)"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест"

про стягнення боргу 667 016,66 грн. -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського міста Києва від 19.12.2016 по справі №910/20160/16 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-ІНВЕСТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДХЛ ЛОГІСТИКА(УКРАЇНА)" 427649 грн. 87 коп. - інфляційних втрат, 155656 грн. 03 коп. - 3 % річних, 29165 грн. 30 коп. - витрат на послуги адвоката та 8749 грн. 59 коп. - судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017 колегією суддів у складі : головуючий суддя Сітайло Л.Г. судді, Калатай Н.Ф., Пашкіна С.А. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест" прийнято до провадження та призначено до розгляду 14.02.2017.

10 лютого 2017 року представником позивача, через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів, подано відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання 14.02.2017 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив скасувати оскаржуване рішення Господарського суду від 19.12.2016.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду від 19.12.2016.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

30 січня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДХЛ Логістика (Україна)" (позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест" (відповідач, замовник) укладено договір №040114 в галузі транспортно-експедиторського обслуговування (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання з організації транспортно-експедиторського обслуговування, а також наземного і морського перевезення вантажу замовника в морських контейнерах (вагонах та іншій тарі/пакуванні та без неї) на суднах/в вагонах/автотранспортом через Одеський (Іллічівський) морський торговельний порт (далі - Порт) (з/д авто та інш. транспортом).

В зв'язку з неналежним виконанням ТОВ "РМ-Інвест" своїх зобов'язань щодо своєчасної та повної оплати наданих позивачем послуг з транспортно - експедиторського обслуговування вантажів, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача.

В свою чергу, Товариство з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест" також звернулось до суду із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДХЛ ЛОГІСТКА (Україна)" про стягнення 6 795 865,58 грн. збитків, в зв'язку з неналежним виконанням умов Договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.02.2016 по справі № 910/18973/15 в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 по справі №910/18973/15, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2016, вищезазначене рішення скасовано частково та прийнято нове рішення, яким первісні позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ -ІНВЕСТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДХЛ ЛОГІСТИКА (УКРАЇНА)" 5358644 грн. 74 коп. - заборгованості за транспортно-експедиторські послуги, 869488 грн. 13 коп. - відшкодування витрат по сплаті детеншен, 1439134 грн. 30 коп. відшкодування витрат за простій шассі, 2237460 грн. 66 коп. - пені, 145832 грн. 15 коп. - 3% річних, 849775 грн. 97 коп. - інфляційних втрат та 73080 грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

В решті рішення залишено без змін.

В зв'язку з несплатою відповідачем суми боргу, встановленою вищезазначеними судовими актами, позивач звернувся суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Таким чином, з прийняттям рішення про стягнення боргу, яким по суті фіксується обов'язок сторони сплатити кошти, зобов'язання, що виникли на підставі договору та їх прострочення не припиняються.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, місцевий господарський суд, обмеживши період їх нарахування з 25.11.2015 до 29.07.2016, виходив з того, що між сторонами укладено угоду про виконання судового рішення посправі № 910/18973/15.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, з огляду не наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.11.2016 сторони уклали угоду про виконання судового рішення у справі № 910/18973/15(далі - Угода).

Відповідно до умов Угоди, сторона - 1 (відповідач) зобов'язується сплатити грошові кошти в розмірі 10939737,58 грн. стороні - 2(позивач) за наступним графіком здійснення платежів (включно із днем настання терміну сплати): до 01.08.2016 - 2051200,80 грн; до 08.08.2016 - 2051200,80 грн.; до 16.08.2016 - 2051200,80 грн.; до 23.08.2016 - 341866,80 грн.; до 30.08.2016 - 341866,80 грн.; до 06.09.2016 - 341866,80 грн.; до13.09.2016 - 341866,80 грн.; до 20.09.2016 - 341866,80 грн.; до 27.09.2016 - 341866,80 грн.; до 04.10.2016 - 341866,80 грн.; до 11.10.2016 - 341866,80 грн.; до 18.10.2016 - 341866,80 грн.; до 25.10.2016 - 341866,80 грн.; до 01.11.2016 - 341866,80 грн.; до 08.11.2016 - 341866,80 грн.; до 15.11.2016 - 341866,80 грн.; до 22.11.2016 - 341866,80 грн.

Сторони погодили, що здійснення стороною - 1 чергового платежу на наступний робочий день, після настання дати відповідного платежу, зазначеного вище, не буде вважатися простроченням сторони - 1 щодо вчасного перерахування коштів.

Пунктом 2 угоди передбачено, що грошові суми визначені у п. 1 цієї угоди сплачуються шляхом безготівкового перерахування коштів із банківського рахунку сторони - 1 на банківський рахунок сторони - 2. Сума може бути сплачена, як одним так і декількома платежами.

Відповідно до п. 4 угоди сторони дійшли згоди, що з моменту належного перерахування коштів стороною-1 у сумі та у строки, зазначені в пункті 1 цієї угоди, судове рішення є виконаним та будь-які подальші претензії чи грошові вимоги (в тому числі щодо інфляційних нарахувань, відсотків за користування чужими коштами, пені та інших штрафних санкцій) сторони - 2 до сторони -1 за договором № 040114, у сфері транспортного експедирування від 30 січня 2014 року та/або за судовим рішенням та/або способом, порядком, об'ємом виконання судового рішення, вважаються відсутніми.

Згідно з п. 7 угоди, у випадку неналежного виконання стороною -1 своїх зобов'язань згідно з цією угодою, сторона - 2 звільняється від зобов'язань та обмежень, зазначених у цій угоді і отримує право ініціювати примусове виконання виконавчих документів у справі № 910/18973/15 та реалізувати своє право щодо претензій грошових вимог (в тому числі вимоги щодо інфляційних нарахувань, відсотків за користування чужими коштами, пені та інших штрафних санкцій) у судовому чи позасудовому порядку.

Пунктом 9 угоди передбачено, що ця угода набирає чинності після її підписання сторонами.

Вищезазначеною Угодою сторони фактично розстрочили сплату заборгованості, стягнутої рішенням суду, фіксованими сумами, зазначеними у пункті 1 угоди, починаючи з 01.08.2016 по 22.11.2016.

Доводи апелянта, що в зв'язку з укладанням зазначеної Угоди припинилось первісне зобов'язання та виникло нове, оскільки остання є новацією, в розумінні ст. 604 ЦК України, колегією суддів визнано безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 604 ЦК України новація - це спосіб припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами.

Новація - це угода сторін про те, що первісне зобов'язання припиняється, а між учасниками виникає нове. Сторони мають обумовити у своїй угоді припинення зобов'язання, що раніше діяло, і заміну його новим зобов'язанням.

Не можуть сприйматися як новації договори про зміну окремих елементів договірного зобов'язання: сторін (зміна кредитора чи боржника), умов (предмет, строків, місця виконання та інших умов) або заміну самого виконання.

За змістом статті 604 ЦК України зобов'язання є новим, якщо наявний безпосередній юридичний зв'язок між зобов'язанням, що припинилося та новим зобов'язанням. Вказана обставина повинна бути відображена у договорі, як-то у тексті договору про це повинно бути прямо і недвозначно вказано або ж може випливати із сутності нового зобов'язання.

В даному випадку Угода не є новацією, у розумінні статті 604 ЦК України, оскільки не передбачає, що зобов'язання припиняються за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим.

З тексту угоди не вбачається, що сторонами припинено первісне зобов'язання, що виникло з договору №040114 в галузі транспортно-експедиторського обслуговування, та замінено його на нове зобов'язання - як це здійснюється при новації. Навпаки, в угоді передбачено, що зобов'язання з оплати будуть припинені тільки після їх виконання.

Таким чином, зазначена Угода не є новацією, а є деталізованим порядком розстрочення існуючої у відповідача перед позивачем, на момент укладання угоди заборгованості за договором №040114 в галузі транспортно-експедиторського обслуговування.

Як вбачається з умов Угоди сторони погодили погасити заборгованість за Договором, стягнуту в судовому порядку, яка є непогашеною на момент укладення Угоди, відповідно до встановленого сторонами графіку.

Таким чином, Угода за своєю правовою природою є мировою угодою, що укладена сторонами в процесі виконання судового рішення, та спрямована на домовленість сторін стосовно розстрочення виконання судового рішення.

Разом з тим, Угода не передбачає можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань і підстав для інших грошових вимог.

Колегія суддів зазначає, що мирова угода на стадії виконання рішення суду є правочином, направленим не на припинення або зміну цивільно-правових відносин, оскільки спір вже врегульований судовим рішенням, яке набрало законної сили, а на обов'язок виконання судового рішення на умовах такої мирової угоди, що в свою чергу відрізняє її від новації.

Враховуючи викладене, мирова угода в процесі виконання судового рішення не може стосуватись питань про визначення фактичних обставин та відповідних правовідносин. Основною метою такої угоди є встановлення (зміна) способу та порядку виконання ухваленого судового рішення, що може ґрунтуватись на взаємних поступках і стосуватись лише прав та обов'язків сторін, а також предмета спору.

Відповідно до ст.115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Виконання судового рішення є невід'ємною стадією судового процесу, а тому домовленість сторін щодо зміни способу виконання судового рішення, відстрочки або розстрочки його виконання, повинні відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ГПК України та законом України "Про виконавче провадження", який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження" сторони мають право укласти мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, яка визнається судом.

Пунктом 2 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Питання затвердження мирової угоди, укладеної сторонами в процесі виконання судового рішення, як і питання надання відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання судового рішення, вирішується виключно судом в порядку, передбаченому ст.121 ГПК України.

Матеріали справи не містять, а сторонами не надано доказів звернення до суду із заявою про затвердження укладеної ними в процесі виконання рішення суду угоди про порядок погашення боргових зобов'язань, яка по суті є мировою угодою, і така угода судом не затверджувалася. Таким чином, зазначена угода, до її затвердження судом, не породжує для сторін жодних юридичних наслідків.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що зобов'язання сплатити заборгованість за Договором не є припиненим. Питання затвердження Угоди, укладеної сторонами в процесі виконання судового рішення, як і питання надання відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання судового рішення, в судовому порядку не вирішувалось.

Згідно з п. 9 оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 року № 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплати боргу, з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 № 10/25, від 04.07.2011 № 13/210/10, від 12.09.2011 № 6/433-42/183, від 4.11.2011 № 12/207, від 23.01.2012 №37/64.

Враховуючи вищевикладене, позивачем обґрунтовано нараховано 3% річних та інфляційних втрат, без врахування Угоди про виконання судового рішення по справі №910/18973/15.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, який складено арифметично вірно, прийшла до висновку про його обґрунтованість.

Відповідно до ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини третьої статті 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Відповідно до п. 6.5. постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

З огляду на викладене та не зважаючи на задоволення позовних вимог в повному обсязі, колегія суддів прийшла до висновку, що визначена місцевим господарським судом сума витрат на послуги адвоката в розмірі 29 165,30 грн. є обґрунтованою.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подачу позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене вище, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що місцевим господарським судом не повно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, в зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 по справі №910/20160/16 - зміні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-Інвест" на рішення господарського суду міста Києва від 19.12.2016 по справі №910/20160/16 задовольнити.

2.Змінити рішення Господарського суду міста Києва від 19.12.2016 по справі №910/20160/16. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "РМ-ІНВЕСТ" (місцезнаходження: 02002, м. Київ, вул. Панельна, буд. 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДХЛ ЛОГІСТИКА(УКРАЇНА)" (місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Волинська, буд. 34, ) 481774 (чотириста вісімдесят одна тисяча сімсот сімдесят чотири) грн. 27 коп. інфляційних втрат, 185242 (сто вісімдесят п'ять тисяч двісті сорок дві) грн. 39 коп. 3 % річних, 29 165 (двадцять дев'ять тисяч сто шістдесят п'ять) грн. 30 коп. витрат на послуги адвоката та 10005(десять тисяч п'ять) грн. 25 коп. судового збору.»

3.Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи №910/20160/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді Н.Ф. Калатай

С.А. Пашкіна