РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2017 Справа №910/1224/17

За позовомПриватного акціонерного товариства «ОТІС»
доКомунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва»
простягнення 73 869, 36 грн.
Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Мацюк В.В. - по дов. №10 від 30.10.201р.

від відповідача: не з»явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Приватного акціонерного товариства "Отіс" до Комунального підприємства "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва" про стягнення 73 860 грн. 36 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору D2 4T№83 від 16.02.2016 не здійснив оплату за виконані позивачем роботи, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 73 860 грн. 36 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 порушено провадження у справі № 910/1224/17 та справу призначено до розгляду на 20.02.2017.

26.10.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не заперечив щодо суми основного боргу, заявленої до стягнення позивачем, втім зазначив, що перебуває у тяжкому фінансовому стані та не в змозі сплатити всю суму боргу одноразово. З огляду на викладене відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд розстрочити виконання рішення суду на один рік. Крім того, разом із відзивом на позовну заяву, відповідачем було подано заяву про відстрочку виконання рішення суду, в якій відповідач просив суд розстрочити виконання рішення суду на один рік.

Представник позивача у судовому засіданні 20.02.2017 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 28.10.2016 не з'явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 289.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи відповідач не подавав, з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

У судовому засіданні 20.02.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

16.02.2016 між Комунальним підприємством "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва" (замовник) та Приватним акціонерним товариством "Отіс" (підрядник) укладено Договір D24T№83, відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник приймає на себе обов'язки по виконанню ремонту ліфта, розташованого за адресою: м. Київ, вул.. Ушакова, 6 (1п), реєстраційний номер № 31342, придбання необхідних матеріалів для виконання робіт.

Згідно з п. 2.1 Договору D24T№83 від 16.02.2016 договірна ціна визначається на основі твердого кошторису, складеного за Правилами визначення вартості будівництва ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 (зі змінами та доповненнями), що є невід'ємною частиною договору, є твердою, узгоджена сторонами і складає 73 860 грн. 36 коп. (разом з ПДВ).

Відповідно до п. 2.3 Договору D24T№83 від 16.02.2016 виконання робіт оформлюється актом за формою КБ-2в та довідкою за формою КБ3 не пізніше останнього робочого дня звітного місяця.

Згідно з п. 6.1 Договору D24T№83 від 16.02.2016 він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 травня 2016р., а в частині розрахунків (оплати) - до повного виконання сторонами своїх обов'язків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором підряду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Судом встановлено, що уповноваженими представниками сторін було погоджено Договірну ціну до Договору D24T№83 від 16.02.2016 у розмірі 73860 грн. 36 коп. (копія Договірної ціни долучена позивачем до позовної заяви).

Судом встановлено, що позивач належним чином виконав свої зобов'язання за ДоговоромD24T№83 від 16.02.2016, виконавши роботи з ремонту ліфта, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Ушакова, 6 (1 п.), реєстраційний номер № 31342, на суму 73 860 грн. 36 коп., що підтверджується підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками юридичних осіб сторін актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2016 від 26.02.2016 на суму 73 860 грн. 36 коп. (форма КБ-2в) та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за лютий 2016 року від 26.02.2016 на суму 73860 грн. 36 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 2.4 Договору D24T№83 від 16.02.2016 оплата вартості ремонту ліфта згідно з п. 2.1 Договору здійснюється замовником протягом 5 робочих днів з дня підписання акта виконаних робіт за формою КБ-2 в та довідки за формою КБ-3.

Таким чином, враховуючи дати підписання сторонами акту № 1 приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2016 від 26.02.2016 на суму 73 860 грн. 36 коп. (форма КБ-2в) та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за лютий 2016 року від 26.02.2016 на суму 73860 грн. 36 коп., суд дійшов висновку, що відповідач повинен був оплатити виконані позивачем роботи за Договором D24T№83 від 16.02.2016 у розмірі 73 860 грн. 36 коп. у строк до 02.03.2017 (включно).

Однак, відповідач свій обов'язок з оплати за виконані позивачем роботи у розмірі 73 860 грн. 36 коп. не виконав, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, зокрема відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 73 860 грн. 36 коп.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом, позивач належним чином виконав свої зобов'язання за Договором D24T№83 від 16.02.2016, виконавши роботи з ремонту ліфта, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Ушакова, 6, (1 п.), реєстраційний номер № 31342, на суму 73 860 грн. 36 коп., що підтверджується підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими печатками юридичних осіб сторін актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2016 від 26.02.2016 на суму 73 860 грн. 36 коп. (форма КБ-2в) та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за лютий 2016 року від 26.02.2016 на суму 73860 грн. 36 коп.

Як встановлено судом, відповідач свій обов'язок з оплати за виконані позивачем роботи у розмірі 73 860 грн. 36 коп. не виконав, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, зокрема відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 73 860 грн. 36 коп.

Наявність та обсяг заборгованості Комунального підприємства "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва" у розмірі 73 860 грн. 36 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв'язку з чим позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Отіс" до Комунального підприємства "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва" про стягнення 73 860 грн. 36 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується поданої відповідачем заяви про відстрочення сплати заборгованості на один рік відповідно до графіку сплати заборгованості (по суті, відповідачем подану заяву про розстрочку виконання рішення суду), суд не вбачає підстав для її задоволення з огляду на таке.

Обґрунтовуючи заяву про розстрочку виконання рішення суду, відповідач зазначає, що він перебуває у складному фінансовому становищі та сплата всієї суми заборгованості одноразово призведе до погіршення діяльності підприємства та до проблем з виплатою заробітної плати працівникам. При цьому, відповідач зазначив, що наразі перебуває у стадії реорганізації, а весь житловий і нежитловий фонд, що перебував на балансі відповідача, було передано на баланс Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва".

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Суд зазначає, що підставою для розстрочення виконання рішення суду можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення суду чи роблять його виконання неможливим у термін або встановлений господарським судом способом.

Згідно з пунктом 7.1.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Положеннями пункту 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" визначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Поряд з цим, суд вважає за необхідне відзначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені в параграф 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Однак, відповідачем не обґрунтовано та не доведено суду належними доказами наявності обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду у термін, встановлений законодавством, а також не надано доказів можливості фактичного виконання рішення у даній справі відповідно до графіку розстрочки у випадку задоволення судом клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення суду.

Разом з тим суд зазначає, що відповідач не позбавлений права повторно звернутися до суду із заявою про розстрочку виконання рішення суду в будь-який час після прийняття судом рішення і до його фактичного повного виконання, надавши відповідні докази, в тому числі, щодо можливості фактичного виконання рішення суду у строки, на які відповідач просить розстрочити виконання рішення.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням викладеного та згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 83, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства "Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва" (03134, м. Київ, вул. Симиренка, буд. 17; ідентифікаційний код: 36037999) на користь Приватного акціонерного товариства "Отіс" (03062, м. Київ, вул. Екскаваторна, буд. 37; ідентифікаційний код: 14357579) грошові кошти у розмірі 73 860 грн. 36 коп. та судовий збір у розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 22.02.2017

Суддя Т.Ю. Трофименко