РІШЕННЯ

"15" лютого 2017 р. Справа № 921/33/17-г/14
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В.

розглянув справу

за позовом Малого приватного підприємства "Смолоскип" вул. Галицька, 149,Бучач,Бучацький район, Тернопільська область,48401

до відповідача ОСОБА_1 вул. Коцюбинського, 25/8,Тернопіль,Тернопільська область,46002

про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі №1/28/16 від 10.03.2016 р. із додатками неукладеними

за участю представника позивача: ОСОБА_2 , довіреність від 07.07.2016 р.

Суть справи:

Мале приватне підприємство "Смолоскип" звернулось до Господарського суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі №1/28/16 від 10.03.2016 р. із додатками неукладеним.

Уповноважені представники позивача у судових засіданнях надали свої пояснення з приводу спірних правовідносин та підтримали заявлені вимоги у повному обсязі.

Відповідач явки уповноваженого представника у судовому засіданні не забезпечив, відзиву на позов не подав, причин цьому суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в порядку передбаченому ст.ст. 64, 87 ГПК України та п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р.

З наведеного, та приймаючи до уваги, що явка представників сторін в засідання обов'язковою не визнавалась, суд вирішує даний спір по суті за відсутності представників відповідача, за наявними у справі матеріалами , відповідно до ст.75 ГПК України.

Учасникам судового процесу належні їм права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22, 81-1 ГПК України, роз'яснено.

З огляду на клопотання відповідача б/н від 08.02.2017 року, запис розгляду судової справи 15.02.2017 року здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Документообіг господарського суду".

Розглянувши матеріали справи судом встановлено наступне.

Відповідно до п.4 ст. 12 ГПК України, господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів

Згідно ч.3 ст.167 ГК України, під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Як слідує із позовних матеріалів, предметом даного судового розгляду є вимога приватного підприємства про визнання неукладеним правочину про продаж частки у статутному капіталі юридичної особи.

У постанові від 14.09.2016 року по справі №522/27392/13- ц Верховний Суд України вказав, що такий спір є корпоративним, оскільки пов'язаний із розпорядженням корпоративними правами, а отже, справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Із матеріалів справи слідує, що 10.03.2016 р. між МПП "Смолоскип", в особі директора ОСОБА_3 та громадянином України ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі №1/28/16 ПП "Золотопотіцьке", згідно п.2.1 якого, продаж частки у статутному капіталі підприємства за домовленістю сторін вчиняється за 2 440 000 дол. США. Вартість статутного капіталу відповідача 1 в розмірі 5 000 000 грн., буде окремо оплачено по договору купівлі-продажу в еквіваленті до долара США на момент оплати (п.2.9.3 договору).

11.04.2016 р. між сторонами укладено Додаток до договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі №1/28/16 приватного підприємства, згідно п.1 якого, у зв'язку зі зменшенням статутного капіталу ПП "Золотопотіцьке", внесено зміни в п.2.9.3., а саме: вартість статутного капіталу підприємства становить 2 000 000 грн. та буде окремо оплачений доларами США по курсу НБУ на момент оплати. Загальна вартість договору, вказана у п.2.1. залишається незмінною та становить 2 440 000 дол. США по курсу НБУ на момент оплати.

Позивач по справі, посилаючись на те, що контрагентами спірного договору не було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, вважає даний правочин, із додатками до нього, неукладеним ( таким що не відбувся), з огляду на що звернувся із відповідним позовом до суду.

Оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши у судовому засіданні доводи представників позивача, суд прийшов до висновку про те , що у задоволені позову слід відмовити, з наступних міркувань.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України.

Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 ГК України.

Проте, ні Цивільним кодексом України, ні Господарським кодексом України, так само і іншими нормативно-правовими актами не передбачено такого способу захисту, як визнання договору неукладеним, у зв'язку з чим, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів, а саме: вимога визнати неукладеним спірний договір, унеможливлює фактичний захист у судовому порядку.

Відповідно до ч. 8 ст.181 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України

Таким чином, зі змісту наведеної норми закону вбачається, що визнання договору неукладеним як факту, що має юридичне значення, може мати місце лише в аспекті юридичної оцінки обставин справи та обґрунтованості заявлених вимог, проте, не може бути предметом окремого позову.

По суті вимога про визнання договору неукладеним спрямована на встановлення факту, що має юридичне значення, а не на поновлення порушеного права або захист охоронюваного законом інтересу. Цей факт може встановлюватись господарським судом лише у разі вирішення спору про право цивільне. Виходячи з системного аналізу норм процесуального законодавства України, встановлення фактів, у тому числі тих, що не мають правового значення, не належать до компетенції господарського суду.

Отже, заявлена вимога про визнання договору неукладеним не відповідає способам захисту прав, передбаченим ч. 2 ст.16 ЦК України та іншими законами України. Таку ж правову позицію викладено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до якого вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти у позові з такою вимогою.

З врахуванням вищезазначеного, суд вважає за необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог щодо визнання оспорюваного правочину та додатків до нього неукладеними, оскільки є неможливим застосування способу захисту права, який не відповідає Закону, договору і не приводить до відновлення порушеного права.

За приписами ст.ст. 44-49 ГПК України судові витрати по справі позивачу не відшкодовуються.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 1,2,12,32-34,44-49, 82 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено 20.02.2017 р.

Суддя О.В. Руденко