ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2017 р. Справа № П-6/94-13/60

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Бойко С.М.

суддів Бонк Т.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Фака С.,

за участю представників сторін :

від прокуратури: ОСОБА_2 (№01.1146 від 24.10.2012р. до 24.10.2017р.

від позивача-1: не зявився;

від позивача-2: ОСОБА_3 (довіреність № 80 від 31.01.2017р.)

від відповідача: ОСОБА_4 (довіреність № 0211/16 від 10.06.2016р.)

від третьої особи 1: не зявився;

від третьої особи 2: не зявився;

розглянув апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства МТС Україна №WR-16-18352 від 17.11.2016

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.11.2016, головуючий суддя Малєєва О.В., судді Деделюк Б. В., судді Фанда О. М.,

у справі № П-6/94-13/60

за позовом прокуратури Івано-Франківської області, м. Івано-Франківськ,

в інтересах Міністерства екології та природних ресурсів України, м. Київ,

в особі Карпатського національного природного парку, м. Яремче,

до відповідача приватного акціонерного товариства МТС Україна, м. Київ,

за участі третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача товариства з обмеженою відповідальністю І.К. Ініціатива, м. Київ,

за участі третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_5 селищної ради, с. Ворохта,

про зобов'язання приватного акціонерного товариства МТС Україна привести у придатний для використання стан самовільно зайняту земельну ділянку Карпатського НПП площею 0,0117 га в кварталі 21 виділ 1 Татарівського ПОНДВ, звільнити її та повернути за належністю Карпатському НПП та стягнення 1 860,29 грн. збитків

ВСТАНОВИВ:

постановою Вищого господарського суду України від 29.07.2014 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.05.2014 у справі № П-6/94-13/60 господарського суду Івано-Франківської області та рішення господарського суду Івано-Франківської області від 18.02.2014 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до господарського суду Івано-Франківської області.

Вказана постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що господарські суди попередніх інстанцій не спростували докази, надані у підтвердження права постійного користування Карпатського національного природного парку та місця перебування спірного об'єкту; вказуючи на недоведеність порушеного права, на захист якого подано позов, суд апеляційної інстанції не зазначив, які докази в такому разі він вважає належними та допустимим для підтвердження змісту речового права позивача, натомість врахував при вирішенні спору позицію третьої особи, не вимагаючи жодних доказів на її підтвердження.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 03.11.2016 позов прокуратури Івано-Франківської області в інтересах Міністерства екології та природних ресурсів України в особі Карпатського національного природного парку до приватного акціонерного товариства «МТС Україна» задоволено частково: зобов'язано приватне акціонерне товариство «МТС Україна» звільнити і привести у придатний для використання стан самовільно зайняту земельну ділянку Карпатського національного природного парку площею 0,0117 га в кварталі 21 виділ 1 Татарівського ПОНДВ та повернути її за належністю Карпатському національному природному парку.

В задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення 1 860,29 грн. збитків відмовлено.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідачем не подано доказів правомірного використання земельної ділянки.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка відповідачем використовується для розміщення об'єкту комунікації, проте договір резервування земельної ділянки №Р-855/08-06242 від 25.12.2007 (а.с.100-103 т. І), укладений між ОСОБА_5 селищною радою та відповідачем, не надає останньому права на користування земельною ділянкою відповідно до вимог ЗК України та свідчить про самовільне зайняття ним земельною ділянкою.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні вимоги про стягнення на користь ОСОБА_5 селищної ради 1860,29 грн. збитків, оскільки остання не визначена прокурором як позивач у справі, на захист інтересів якої подано позов (ст.1,21, 27, 29 ГПК України), а задоволення позовних вимог на користь третьої особи нормами ГПК України не передбачено.

В апеляційній скарзі приватне акціонерне товариство «МТС Україна» (відповідач) просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.11.2016 в частині зобовязання приватного акціонерного товариства «МТС Україна» привести у придатний до використання стан самовільно зайняту земельну ділянку Карпатського НПП площею 0,0117 га в кварталі 21 виділ 1 Татарівського ПОНДВ та залишити позов без розгляду в цій частині.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що Карпатський національний природний парк не є органом державної влади чи органом місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади в розумінні рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99 та ст. 6 Конституції України.

Апелянт посилається на те, що прокурором неправильно визначено позивача по справі, тобто органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а тому позов підлягає залишенню без розгляду в цій частині.

Міністерство охорони навколишнього природного середовища або правонаступник Міністерства екології та природних ресурсів не будучи ані власником, ані землекористувачем земельної ділянки не може виступати органом, що уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, що передбачають звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок. Окрім того, вказаний орган не позбавлений права звернутися з позовом про захист своїх прав як землекористувач на підставі ст. 152, 212 ЗК України.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що згідно Указу Президента України №215 від 23.02.2010 були змінені межі парку, внаслідок чого спірна земельна ділянка, вилучена з території обєкту природно-заповідного фонду, а тому земельна ділянка не відноситься до земель природно-заповідного фонду.

Також, відповідач не визнає факту самовільного зайняття земельної ділянки, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерство екології та природних ресурсів (позивач-1) просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Розгляд справи просив провести без участі представника.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначає, що твердження апелянта про невірність обґрунтування підстави звернення з позовом є неправильним з огляду на ст.1, п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру».

Також зазначає, що інтерес держави полягає в охороні від протиправних дій земельної ділянки, яка входить до національного природного парку як національне надбання.

Вказує на безпідставність твердження апелянта про те, що спірна земельна ділянка не входить до складу Карпатського національного природного парку.

В судове засідання 15.02.2017 зявились представники прокуратури, позивача-2 та відповідача. Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, про причин неявки суд не повідомили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Апеляційний господарський суд, заслухавши думку представників сторін, що зявились щодо можливості слухання справи без участі інших учасників процесу, які не зявились без поважних причин, а тому відсутні процесуальні перешкоди в розгляді справи без їх участі та вважає за можливе розглянути спір за наявних у справі доказів.

В судовому засіданні 15.02.2017 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.11.2016 в частині зобовязання приватного акціонерного товариства «МТС Україна» привести у придатний до використання стан самовільно зайняту земельну ділянку Карпатського НПП площею 0,0117 га в кварталі 21 виділ 1 Татарівського ПОНДВ та залишити позов без розгляду в цій частині.

Прокурор та представник позивача-2 в судовому засіданні 15.02.2017 заперечив проти доводів викладених у апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.11.2016 залишити без змін.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що зявились в судовому засіданні, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_6 «МТС Україна» без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.11.2016 без змін, з наступних підстав.

Судами встановлено, що відповідно до п.1.1. Положення про Карпатський національний природний парк (а.с. 265-280 т.ІІ), затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України 24.10.2001 № 383 (у редакції наказу Мінприроди від 06.06.2012 № 293), Карпатський національний природний парк (далі - ОСОБА_6) створений відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1980 року № 376, є об'єктом природно-заповідного фонду загальнодержавного значення. Парк є бюджетною, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання (п. 1.2.).

Як визначено в п.1.6-1.8. даного Положення, відповідно до матеріалів Проекту організації території, загальна площа ОСОБА_6 складає 50303 гектара, у тому числі землі площею 38321,89 гектара передано у постійне користування ОСОБА_6, площа земель, включених до його складу без вилучення у землекористувачів, 11981,11 гектара. З урахуванням розширення території загальна площа ОСОБА_6 становить 50321,4638 гектара земель. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об'єктами вилучаються з господарського використання і надаються ОСОБА_6 в постійне користування у порядку, встановленому законодавством. ОСОБА_6 на постійне користування землею оформлюється державним актом на право постійного користування землею.

ОСОБА_6 на постійного користування землею посвідчено Державним актом на право постійного користування І-ІФ №001505 від 29.12.2001 (а.с.23 т.І). Також, Парком представлено технічній звіт по інвентаризації земельної ділянки, на підставі якого виготовлявся вказаний державний акт (а.с.192-203 т.ІІІ).

Судами встановлено, що предметом позову є вимоги прокурора в інтересах Міністерства екології та природних ресурсів України в особі Карпатського національного природного парку до приватного акціонерного товариства МТС Україна про зобов'язання приватного акціонерного товариства МТС Україна привести у придатний для використання стан самовільно зайняту земельну ділянку Карпатського НПП площею 0,0117 га в кварталі 21 виділ 1 Татарівського ПОНДВ, звільнити її та повернути за належністю Карпатському НПП та стягнути збитки у розмірі 1 860,29 грн.

Відповідно до ст. 29 ГПК України (в редакції, чинній на час подання позову) прокурор вправі подавати позов для представництва інтересів держави; у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Аналогічні положення містяться в ст. 29 ГПК України, чинній на момент прийняття рішення судом першої інстанції.

Як передбачено в ст.23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час подання позову) представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно зі ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. В позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому саме полягає порушення інтересів держави і обґрунтовує необхідність їх захисту.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 ГПК України від 08.04.1999 №3-рп/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарюючих товариств з частиною державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. З врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, у кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Порушення інтересів держави прокурор обґрунтовує тим, що земля є основним національним багатством і перебуває під особливою охороною держави (ст. 14 Конституції України, ст. 1 ЗК України).

При цьому згідно зі ст. 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.

Відповідно до ст. 7 даного Закону землі природно-заповідного фонду України, а також землі мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і на них забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних комплексів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Прокурор також, посилається також на ч. 2 ст. 5, Закону України Про охорону навколишнього природного середовища, згідно якої особливій державній охороні підлягають території та об'єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об'єкти, визначені відповідно до законодавства України.

Визначення Міністерства екології та природних ресурсів України в якості позивача випливає із положень ст. 11 Закону України Про природно-заповідний фонд України, відповідно до якої спеціально уповноваженим органом державного управління в галузі організації, охорони та використання природно-заповідного фонду є центральний орган виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища.

Також, посилається на п.1.2 Положення про Карпатський національний природний парк згідно якого Карпатський національний природний парк є неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання.

Таким чином, безпідставними є доводи апелянта про те, що прокурором неправильно визначено позивача по справі, тобто органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено, що самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно зі ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Порядок передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, передбачений ст. 124 ЗК.

За ч. 1 ст. 124 ЗК передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, згідно з наведеними вимогами закону обовязковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку або внесених відомостей до Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно, а їх відсутність на час прийняття судом рішення свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання ухвали суду від 23.01.2014 Івано-Франківською міжрайонною прокуратурою з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері спільно із спеціалістами Державного підприємства Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру та працівниками ОСОБА_6 були здійснені заходи по встановленню фактичного місцезнаходження спірної земельної ділянки. Встановлення місцезнаходження земельної ділянки, що є предметом спору, проводилось за допомогою спеціального пристрою GPS-приймача спеціалістом Державного підприємства Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру, який володіє спеціальними знаннями та навичками. Про це вказано у листі Івано-Франківської міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері №63-199вих14 від 17.02.2014 (а.с.117-118 т. ІІ). ДП Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру у поясненнях № 69 від 17.02.2014 (а.с.1120 т.ІІ) повідомило, що 04.02.2014 було проведено геодезичну зйомку земельної ділянки і за результатами проведених робіт здійснено накладання на робочу версію меж ОСОБА_6. Із схеми розташування земельної ділянки (а.с.119 т.ІІ) вбачається, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах Карпатського національного природного парку.

Місцезнаходження земельної ділянки в кварталі 21 виділ 1 Татарівського ПОНДВ підтверджується даними ОСОБА_6 (лист №454 від 28.08.2009 а.с.24 т.І, викопіровка з планшету матеріалів лісовпорядкування 2001 року а.с.25 т.І, актом від 07.05.2014 а.с.205 т.ІІ, витягами з геодезичного журналу окружної межі ОСОБА_6 в розрізі Татарівського відділення квартали 20-21 точки 100-124 а.с.69-77 т.ІІІ)).

Вищенаведене спростовує доводи апелянта (відповідача) про те, що згідно Указу Президента України №215 від 23.02.2010 були змінені межі парку, внаслідок чого спірна земельна ділянка, вилучена з території обєкту природно-заповідного фонду та не відноситься до земель природно-заповідного фонду, оскільки вищенаведені докази датовані 2014 р., тобто після прийняття Указу Президента України №215 від 23.02.2010.

Отже, місцезнаходження спірної земельної ділянки в межах ОСОБА_6 підтверджується належними та допустимими доказами по справі.

З цих підстав пояснення апелянта, якими він заперечує знаходження земельної ділянки поза межами ОСОБА_6 суперечить зібраним по справі доказам, а тому судом відхиляються.

Судами встановлено, що інших доказів щодо місцезнаходження земельної ділянки учасниками процесу не подано, а відповідач можливістю встановити дані обставини шляхом проведення земельно-технічної експертизи не скористався.

Також, судами не встановлено, а відповідачем не подано доказів правомірного використання земельної ділянки.

Місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що згідно укладеного між ОСОБА_5 селищною радою та відповідачем договору резервування земельної ділянки №Р-855/08-06242 від 25.12.2007 (а.с.100-103 т. І), у відповідача не виникло право користування спірною земельною ділянкою та не надає останньому право користування нею відповідно до вимог ЗК України.

Таким чином, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що відповідач не набув право користування земельною ділянкою, а відтак здійснив самовільне зайняття земельної ділянки, площею 0,0117 га, в кварталі 21 виділ 1 Татарівського ПОНДВ, яка знаходиться у постійному користуванні ОСОБА_6 згідно з Державним актом на право постійного користування І-ІФ №001505 від 29.12.2001. Дана земельна ділянка використовується для розміщення об'єкту комунікації.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.05.2013 у справі №809/691/13-а визнано протиправними дії Державної інспекцією з контролю за використанням і охороною земель в Івано-Франківської області щодо проведення 04.08.2009 перевірки дотримання вимог земельного законодавства (а.с. 64-67 т.ІІ), а тому місцевим господарським судом правомірно неприйнято до уваги акт обстеження земельної ділянки від 04.08.2009 (а.с.21 т.І) та акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 04.08.2009 (а.с.20 т.І), складені Державною інспекцією з контролю за використанням і охороною земель в Івано-Франківської області. У відповідності до вимог ст. 35 ГПК України підставами звільнення від доказування є обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено доводи ОСОБА_5 селищної ради про те, що спірна земельна ділянка виходить за межі ОСОБА_6 з посиланням на Генеральний план смт. Ворохта (а.с. 3-4 т.ІІІ), оскільки такі твердження не ґрунтуються на висновках спеціалістів та спростовані належними доказами по справі.

За приписами ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовну вимогу про зобов'язання відповідача привести у придатний для використання стан самовільно зайняту земельну ділянку Карпатського НПП площею 0,0117 га в кварталі 21 виділ 1 Татарівського ПОНДВ, звільнити її та повернути за належністю Карпатському НПП.

Що стосується вимоги про стягнення на користь ОСОБА_5 селищної ради 1860,29 грн. збитків, то суд першої інстанції підставно відмовив в її задоволенні, оскільки ОСОБА_5 селищна рада не визначена прокурором як позивач у справі, на захист інтересів якої подано позов (ст.1,21, 27, 29 ГПК України), а вирішення спору на користь третьої особи нормами ГПК України не передбачено.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга приватного акціонерного товариства МТС Україна підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.11.2016 залишенню без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про залишення сплати судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (відповідач).

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства МТС Україна №WR-16-18352 від 17.11.2016 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 03.11.2016 за № П-6/94-13/60 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 20.02.2017.