РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2017Справа №910/32287/15
За позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про спонукання до вчинення дій

Суддя В.О. Демидов

Представники сторін:

від позивача Ковальчук О.О. (дов. №062/15/1/03-22 від 04.01.17);

від відповідача не з'явився;

встановив :

Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача відновити у первісний стан нежитлове приміщення будинку АДРЕСА_1, а саме демонтувати відокремлену стіну частини санвузла та демонтувати цегляну кладку дверного отвору до місць спільного користування та виходу до запасної (пожарної) сходової клітини.

Позовні вимоги мотивовані фактом самочинного перепланування та перебудови відповідачем без згоди власника майна у АДРЕСА_1 санвузла та вмивальника шляхом відокремлення стіною частини санвузла площею 3,2 кв.м. та приєднання до власних приміщень.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.12.2015 порушено провадження у справі №910/32287/15, розгляд справи призначено на 19.01.2016.

12.01.2016 позивач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

16.01.2016 відповідачем через загальний відділ суду було подано відзив на позовну заяву згідно із змістом якого проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в задоволенні позовних вимог вказуючи на те, що даний спір в розумінні ст.ст. 1, 12 Господарського процесуального кодексу України не є господарським та підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, оскільки на момент укладення Договору купівлі продажу нежилого приміщення від 12.07.2005, посвідченого державним нотаріусом 14-ої Київської державної нотаріальної контори Жук М.П. та зареєстрованого в реєстрі за №2-1856 відповідач виступала як фізична особа та не була зареєстрована суб'єктом підприємницької діяльності. Крім того, відповідач зазначає, що зазначений Договір купівлі-продажу та реєстраційний напис про реєстрацію права власності не містять відомостей щодо часток інших співвласників на спірне майно, а також звертає увагу на ненадання позивачем жодного правовстановлюючого документу, який би підтверджував право власності позивача на спірне майно.

В судовому засіданні 19.01.2016 відповідачем на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України було подано клопотання про припинення провадження у справі, яке обґрунтоване тим, що даний спір в розумінні ст.ст. 1, 12 Господарського процесуального кодексу України не є господарським та підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

В судовому засіданні 19.01.2016, судом на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу оголошено перерву до 26.01.2016.

21.01.2016 представником позивача через загальний відділ суду було подано письмові пояснення на відзив на позовну заяву згідно із змістом якого проти тверджень відповідача в частині відсутності правовстановлюючих документів на спірне майно заперечує та з урахуванням доданих до письмових пояснень доказів, підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2016 у зв'язку із необхідністю витребування додаткових доказів, розгляд справи відкладено на 23.02.2016.

19.02.2016 представник позивача через загальний відділ діловодства суду подав пояснення на клопотання відповідача про припинення провадження у справі згідно зі змістом якого проти поданого клопотання заперечує, вказуючи на те, що відповідач здійснювала підприємницьку діяльність та в установленому порядку набула статусу суб'єкта підприємницької діяльності 30.01.2006, а самочинне перепланування нежитлового приміщення вона проводила у 2015 році, тобто коли мала статус суб'єкта підприємницької діяльності, а тому, на думку позивача, клопотання відповідача про припинення провадження у справі задоволенню не підлягає.

22.02.2016 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав пояснення по справі, у яких зазначав, що ще 17.06.2004 при приватизації майна шляхом укладення відповідного договору купівлі-продажу між Головним управлінням комунальної власності м. Києва та ПП ОСОБА_4, в якої в послідуючому таке майно було придбано відповідачем, дверний отвір, про який зазначає позивач, був відсутній. Крім того відповідч вказує на пропуск позивачем строку позовної давності.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.02.2016 за клопотанням представників сторін продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів та у зв'язку із необхідністю витребування додаткових доказів, відкладено розгляд справи на 09.03.2016.

09.03.2016 позивач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.03.2016 на підставі ст. 41 Господарського процесуального кодексу України у справі №910/32287/15 призначено будівельно-технічну судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Провадження у справі №910/32287/15 зупинено до проведення Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз будівельно-технічної судової експертизи та отримання висновку експерта.

Відповідно до супровідного листа, у зв'язку із призначенням судової експертизи, матеріали справи №910/32287/15 у відповідності до ст. 41 Господарського процесуального кодексу України направлені до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

15.04.2016 до господарського суду міста Києва надійшов лист Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №5184/16-43 від 11.04.2016 з проханням погодити термін проведення судової експертизи понад три місяці, здійснити оплату судової експертизи, а також клопотанням судового експерта Лісниченко С.В. про надання матеріалів, необхідних для проведення експертизи.

Враховуючи надходження зазначеного клопотання, ухвалою господарського суду міста Києва від 18.04.2016 поновлено провадження у справі; задоволено клопотання судового експерта; зобов'язано Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» оплатити вартість судової експертизи згідно рахунку №2366 від 31.03.2016, оригінал якого було направлено на адресу вказаної юридичної особи Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз листом №5184/16-43 від 11.04.2016 та зобов'язано сторін надати:

- технічний паспорт на нежитлові приміщення площею 184,2 кв.м. (літ. А) за адресою: АДРЕСА_1, які були придбані ОСОБА_1, станом на 20.07.2005 та на даний час;

- технічний паспорт на нежитлові приміщення другого поверху будинку за адресою: АДРЕСА_1, станом на час введення будівлі в експлуатацію та на даний час.

Погоджено термін проведення, призначеної ухвалою господарського суду міста Києва від 09.03.2016 у справі №910/32287/15, судової експертизи у строк понад три місяці та зупинено провадження у справі №910/20776/15 до отримання результатів експертизи.

25.04.2016 відповідачем через загальний відділ суду було подано клопотання про поновлення провадження у справі, яке обґрунтоване недоцільністю проведення експертизи у даній справі, оскільки документи витребувані у сторін відповідно до ухвали суду від 18.04.2016 відсутні.

02.06.2016 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України супровідним листом №5184/16-43 від 02.06.2016 за підписом т.в.о. директора інституту Голікова Т.Д. через відділ діловодства суду були повернуті матеріали справи №910/32287/15 без висновку судової експертизи, у зв'язку з тим, що попередня оплата вартості судової експертизи не була здійснена стороною, на яку такий обов'язок покладено згідно ухвали суду від 09.03.2016.

21.07.2016 господарський суд міста Києва листом від 18.07.2016 повідомив сторін про необхідність прибуття в судове засідання 28.07.2016 з метою вирішення питання щодо поновлення провадження у справі №910/32287/15.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.07.2016 поновлено провадження у справі №910/32287/15, замінено особу, яка має оплатити витрати на проведення судової експертизи, з позивача на відповідача та повторно направлено матеріали справи №910/32287/15 до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення призначеної ухвалою від 09.03.2016 судової експертизи. Провадження у справі №910/32287/15 зупинено до закінчення проведення судової експертизи та отримання висновку експерта.

20.09.2016 до господарського суду м. Києва надійшов лист Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №12868/16-43 від 15.09.2016 з проханням погодити термін проведення судової експертизи понад три місяці та здійснити оплату судової експертизи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.09.2016 поновлено провадження у справі №910/32287/15, погоджено термін проведення, призначеної ухвалою господарського суду м. Києва від 09.03.2016 у справі №910/32287/15, судової експертизи у строк понад три місяці, зобов'язано відповідача оплатити вартість судової експертизи.

10.11.2016 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України супровідним листом №12868/16-43 від 03.11.2016 за підписом директора інституту Рувіна О.Г. через відділ діловодства суду були повернуті матеріали справи №910/32287/15 без висновку судової експертизи, у зв'язку з тим, що попередня оплата вартості судової експертизи не була здійснена стороною, на яку такий обов'язок покладено згідно ухвали суду від 28.07.2016.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 20.01.2017 поновлено провадження у справі №910/32287/15, розгляд справи призначено на 14.02.2017.

У судове засідання 14.02.2017 прибув представник позивача, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання 14.02.2017 не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши в судовому засіданні 14.02.2017 клопотання відповідача про припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, суд відмовив у його задоволенні у зв'язку із безпідставністю та необґрунтованістю.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 14.02.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Відповідно до рішення Київської міської ради від 13.01.1992 №26 «Про формування комунального майна міста та районів» нежиле приміщення площею 17,5 кв.м. в АДРЕСА_1 віднесено до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Зазначений будинок передано на баланс підприємства за актом ОЗ-1 від 01.02.1994.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 17.06.2004, укладеного між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - продавець) та приватним підприємцем ОСОБА_4 (далі - покупець) продавець продав, а покупець купив нежиле приміщення площею 184,2 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - об'єкт приватизації). Покупець зобов'язується прийняти об'єкт приватизації і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі та зареєструвати право власності на об'єкт приватизації у комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».

Відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 20.07.2005, укладеного між приватним підприємцем ОСОБА_4 (далі - продавець) та ОСОБА_1 (далі - покупець), продавець продала, а покупець купила нежиле приміщення (в літ. А), що знаходиться в АДРЕСА_1 загальною площею 184,20 кв.м. Відчужуване нежиле приміщення належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого 1-ою Київською державною нотаріальною конторою 17.06.2004 за реєстром №1-988 та акту передачі нежилого приміщення №140 від 17.06.2004, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації за №546-п від 01.09.2004.

Крім того, відповідно до договору №1819 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 25.02.2015, укладеного між Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - орендодавець), Товариством з обмеженою відповідальністю «Таніта-Центр» (далі - орендар) та Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (далі - підприємство) орендодавець на підставі засідання постійної комісії Київської міської ради з питань власності від 05.02.2014 протокол №168 (п. 1.4.2) передав, а орендар прийняв в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для розміщення суб'єкта господарювання, що здійснює освітню діяльність. Об'єктом оренди є нежитлові приміщення загальною площею 49,5 кв.м., в т.ч. 1 поверх - 4,20 кв.м., 2 поверх - 43,30 кв.м., підвал - 2,00 згідно з викопіюванням з поверхового плану, що складає невід'ємну частину цього договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що актом обстеження нежилих приміщень від 07.10.2015 встановлено, що співвласник нежилих приміщень ФОП ОСОБА_1, у т.ч. частини місць спільного користування (місця спільного користування), частини коридору, умивальника, туалету, що складають 52,8% від загальної площі місць спільного користування, що знаходяться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1, самочинно без згоди власника майна та балансоутримувача виконала перепланування санвузла та умивальника, відокремивши стіною частину санвузла площею 3,2 кв.м. та приєднав їх до власних приміщень.

Матеріали справи містять вимогу позивача до відповідача від 26.11.2015 про приведення приміщення у первинний стан.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на те, що дверний отвір, про який зазначає позивач, був відсутній ще 17.06.2004 при приватизації майна шляхом укладення відповідного договору купівлі-продажу між Головним управлінням комунальної власності м. Києва та ПП ОСОБА_4, в якої в послідуючому таке майно було придбано відповідачем.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За умовами ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що дії відповідача щодо самовільної забудови унеможливлює право позивача на користування нежилим приміщенням загальною площею 49,5 кв.м. (у тому числі місця спільного користування площею 5,5 кв.м., коридор, умивальник, туалет) на другому поверсі АДРЕСА_1

Крім того позивач посилається на неможливість користування місцями загального користування (санвузлом) у вказаному будинку саме внаслідок зазначених вище дій відповідача, а також посилається на заблокування виходу до запасної (пожарної) сходової клітини.

До матеріалів справи позивачем надано акт обстеження нежитлових приміщень у АДРЕСА_1 за підписом керівника позивача та керівника ТОВ «Таніта-Центр» (орендаря частини нежитлових приміщень), яким зафіксовано зазначені вище перебудови та перепланування

Крім того, матеріали справи містять договір купівлі-продажу нежилого приміщення від 20.07.2005, відповідно до умов якого відповідач придбала у ПП ОСОБА_4 нежиле приміщення площею 184,2 кв. м. (в літ. А), що знаходиться по АДРЕСА_1 Купівлю-продаж вказаного нежилого приміщення здійснено із підтвердженням площі відчуженого об'єкта планом нежилого приміщення на другому поверсі будівлі, складеним Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 20.10.2003.

Відповідно до зазначеного плату станом на момент купівлі відповідачем нежилих приміщень на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 зафіксовано факт побудови стіни у приміщеннях санвузла №9 та №8 площею відповідно 1,6 кв.м. та 4,4 кв.м., в той час як відповідно до наданого позивачем плану нежилих приміщень другого поверху вказаного будинку, складеним за замовленням ТОВ «Таніта-Центр», як орендаря частини нежилих приміщень, Київським міським бюро технічної інвентаризації, у приміщені санвузла №8 площею 4,4 кв.м. наявна відмітка про розташування дверей.

З урахуванням характеру спору та для встановлення факту наявності або відсутності порушення відповідачем у справі прав позивача, як власника частини нежилих приміщень на другому поверсі вказаного будинку, та відповідно дослідження питання перебудови спірних приміщень санвузла, а також факту відсутності чи наявності порушення будівельних норм та правил з боку відповідача, ухвалою господарського суду м. Києва від 09.03.2016 призначено у справі будівельно-технічну судову експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

На вирішення будівельно-технічної судової експертизи поставлено такі питання:

- чи входять приміщення санвузла №9 та №8 площею відповідно 1,6 кв.м. та 4,4 кв.м. до 184,2 кв.м. (в літ. А) загальної площі нежилих приміщень на другому поверсі АДРЕСА_1, придбаних ОСОБА_1 у ПП ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 20.07.2005?

- чи входять приміщення санвузла №9 та №8 площею відповідно 1,6 кв.м. та 4,4 кв.м. до місць загального користування усіх співвласників нежилих приміщень другого поверху АДРЕСА_1

- чи мало місце зведення стіни (або закладка дверного отвору) приміщень санвузла №9 та №8 площею відповідно 1,6 кв.м. та 4,4 кв.м., що межує із стіною приміщення №4 площею 8,6 кв.м. на другому поверсі АДРЕСА_1 Якщо так, то чи порушено будівельні норми та правила та інші вимоги будівельного законодавства України за наслідком зведення стіни приміщень санвузла №9 та №8 площею відповідно 1,6 кв.м. та 4,4 кв.м., що межує із стіною приміщення №4 площею 8,6 кв.м. на другому поверсі АДРЕСА_1

Разом з тим, 10.11.2016 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України супровідним листом №12868/16-43 від 03.11.2016 за підписом директора інституту Рувіна О.Г. через відділ діловодства суду були повернуті матеріали справи №910/32287/15 без висновку судової експертизи, у зв'язку з тим, що попередня оплата вартості судової експертизи не була здійснена стороною, на яку такий обов'язок покладено згідно ухвали суду від 28.07.2016.

Відтак, у зв'язку з невиконанням експертизи, суд здійснює розгляд справи за наявними в ній матеріалами.

Визначальним для вирішення даної справи є наявність чи відсутність позначення дверного отвору в технічному паспорті, виготовленому при зміні власника нежилих приміщень з ОСОБА_4 на відповідача у липні 2005 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.04.2016 було зобов'язано сторін надати:

- технічний паспорт на нежитлові приміщення площею 184,2 кв.м. (літ. А) за адресою: АДРЕСА_1, які були придбані ОСОБА_1, станом на 20.07.2005 та на даний час;

- технічний паспорт на нежитлові приміщення другого поверху будинку за адресою: АДРЕСА_1, станом на час введення будівлі в експлуатацію та на даний час.

Разом з тим вказані документи сторонами до матеріалів справи долучені не були.

При цьому, будь-яких інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем також надано не було.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Зважаючи на вищевикладене, позивачем не доведено належними засобами доказування порушення відповідачем у справі його прав, як власника частини нежилих приміщень на другому поверсі вказаного будинку, а також факт перебудови спірних приміщень санвузла або порушення будівельних норм та правил з боку відповідача, а відтак суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому судом враховано, що станом на час укладення договору купівлі-продажу від 20.07.2005, тобто на час набуття відповідачкою права власності на спірні приміщення, згідно з планом нежилого приміщення на другому поверсі будівлі, складеним Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 20.10.2003, зафіксовано факт побудови стіни у приміщеннях санвузла №9 та №8 площею відповідно 1,6 кв.м. та 4,4 кв.м.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності суд зазначає про відсутність підстав для його розгляду, з огляду на те, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог по суті.

При цьому суд зазначає, що позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Тобто, якщо суд, розглянувши справу у відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, прийде до висновку щодо відсутності у позивача суб'єктивного права чи відсутності порушень такого права з боку відповідача, він має відмовити в позові не за пропуском строку позовної давності, а по суті спору. В разі ж, коли позов підлягає задоволенню, однак позивачем пропущено строк позовної давності, то суд вправі відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску такого строку.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку із необґрунтованістю, з покладенням судових витрат в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Повне рішення складене та підписане 20.02.2017.

Суддя В.О. Демидов