ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Справа № 922/3497/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Фоміна В. О.;

при секретарі Марченко В.О.,

за участю представників сторін:

позивача - Кундіуса І.В. за договором про надання правової допомоги від 01.11.2016, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю НОМЕР_1 від 28.02.2012 ,

відповідача - Задорожного М.С. за договором про надання правової допомоги від 01.07.2016, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю НОМЕР_2 від 15.06.2010,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (вх.№56Х/2) та апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (вх.№199Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016 у справі №922/3497/16,

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Харків,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Валки,

про стягнення 259187,31 грн, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 259187,31 грн, з яких: 130000,00 грн - основна заборгованість, 52601,91 грн - проценти за користування коштами, 76585,40 грн - інфляційних втрат. Також, позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19.12.2016 у справі №922//3497/16 (суддя Аюпова Р.М.) у задоволенні позову відмовлено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 130000,00 грн, судові витрати у розмірі 1950,01 грн.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства, просить рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016 року у справі №922/3497/16 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення 259187,31 грн відмовити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що між позивачем та відповідачем склались відносини, які виникли з укладеного між ними в усній формі договору про безоплатну безповоротну фінансову допомогу, відповідно до якого позивач узяв на себе зобов'язання за проханням відповідача передати останньому у власність (без зобов'язання щодо повернення у певний строк чи за вимогою) грошові кошти. Апелянт зазначає, що чинним законодавством не встановлено обов'язку укладати такі договори в письмовій формі. Посилаючись на частину 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, апелянт зазначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Як стверджує апелянт, відповідач не надавав позивачу документ, в якому підтверджує, що отримані ним кошти приймаються в якості позики, що відповідач бере на себе зобов'язання щодо повернення цих коштів у певний строк чи за вимогою позивача. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, у порушення ст.83 Господарського процесуального кодексу України вийшов за межі позовних вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.01.2017 у даній справі апеляційну скаргу прийнято до провадження, її розгляд призначено на 14.02.2017 об 11:00 год.

Також, з рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства, просить рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016 року у справі №922/3497/16 змінити: стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 безпідставно отримані грошові кошти у сумі 130000,00 грн, проценти за користування коштами у сумі 52601,91 грн, індекс інфляції у сумі 76585,40 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 3887,83 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 4276,81 грн.

Апелянт посилається на те, що договір позики у письмовій формі між позивачем та відповідачем не укладався, при цьому кошти у сумі 130000,00 грн відповідачем не повернуті. Апелянт вважає, що відповідач зберігає у себе без достатньої правової підстави грошові кошти позивача у сумі 1300000,00 грн. Відповідно до приписів статті 1212 Цивільного кодексу України у відповідача виникло зобов'язання щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів позивача. У свою чергу у позивача є право вимагати від відповідача повернення вказаних грошових коштів у сумі 130000,00 грн. Позивач вважає, що до спірних правовідносин мають бути застосовані саме норми статті 1212 Цивільного кодексу України. Також, апелянт зазначає, що відповідно до приписів частини 1 ст.8, частини ст.536, частини 1 ст.1048, частини 2 ст.1214 Цивільного кодексу України у позивача є право вимагати від відповідача сплати процентів за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, апелянт зазначає, що резолютивна частина оскаржуваного рішення не відповідає вимогам пункту 4 частини 1 ст.84 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не містить висновку про часткове задоволення позову, а також не містить висновків про часткову відмову у позові по кожній із заявлених вимог.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.01.2017 апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4 прийнято до провадження, її розгляд призначено на 14.02.2017 об 11:15 год.

Зважаючи на те, що в провадженні Харківського апеляційного господарського суду знаходяться апеляційні скарги на одне і те ж рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016 року у справі №922/3497/16, колегія суддів вважає за необхідне розглянути в одному апеляційному провадженні.

У судовому засіданні 14.02.2017 представники позивача та відповідача вимоги своїх апеляційних скарг підтримали у повному обсязі.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, вважає її незаконною та необґрунтованою, просить суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінити.

Представник відповідача заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі позивача, просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги у межах вимог, передбачених ст.101 Господарським процесуальним кодексом України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила.

Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, зазначав, що 26 грудня 2014 між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 і фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 було досягнуто домовленість про укладення договору позики грошових коштів у сумі 130000,00 грн. На виконання домовленостей позивачем на поточний банківський рахунок відповідача перераховано грошові кошти у сумі 130000,00 грн, з призначенням платежу "позика", що підтверджується наданим платіжним дорученням №1 від 26.12.2014, яке міститься у матеріалах справи. Однак відповідач всупереч усної домовленості з позивачем договір позики у письмовій формі не уклав, та грошових коштів у сумі 130000,00 грн позивачу не повернув.

Як убачається з матеріалів справи, 04.10.2016 позивачем засобами поштового зв'язку направлено офіційну письмову вимогу до відповідача про повернення грошових коштів у розмірі 130000,00 грн за місцем фактичного проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1. Вказану письмову вимогу отримано ФОП ОСОБА_3 08.10.2016, що підтверджується відомостями з офіційного сайту ДП "Укрпошта" у розділі "Відстеження поштових пересилань" (http://services.ukrposhta.ua/bardcodesingle/).

Доказів повернення грошових коштів матеріали справи не містять. Відсутність відповіді на вимогу та неповернення коштів стало підставою для звернення з позовом. Позивач вважає, що відповідач зберігає у себе грошові кошти у розмірі 130000,00 грн без достатньої правової підставі, посилаючись на приписи ст.1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з пунктом 2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, в тому числі, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з пунктом 1 частини 2 ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно зі статтею 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Статтею 208 Цивільного кодексу України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно зі ст.181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

На підставі наданих сторонами доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що система взаємно узгоджених дій сторін із перерахування коштів, з певним призначенням платежу - "позика", неповернення відповідачем цих грошових коштів тощо свідчить про виникнення між сторонами, за їх взаємною згодою, договірних правовідносин, які регулюються главою 71 Цивільного кодексу України "Позика. Кредит. Банківський вклад".

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абзац 2 частини 1 ст.1046 Цивільного кодексу України). Обов'язки за договором позики виникають лише для однієї сторони - позичальника. Отримавши у власність передані позикодавцем гроші або речі, визначені родовими ознаками, позичальник зазвичай стає зобов'язаним повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей такого ж роду і якості.

Договір позики укладається як в усній так, і в письмовій формі. В Цивільному кодексі України зазначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема, шляхом прийняття виконання, такий право чин у разі спору можу бути визнаний судом дійсним.

За загальною нормою цивільного права договір вважається укладеним у належній формі тільки, якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (частина 1 ст.638 Цивільного кодексу України).

Таким чином, договір позики вважається укладеним у момент здійснення дії з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів зазначена у частині 2 ст.640 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

З огляду на зазначені обставини справи та норми чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики в усній формі.

Частиною 2 ст.1047 Цивільного кодексу України встановлено, що на підставі укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Матеріали справи містять належні та допустимі докази передання спірної грошової суми позивачем відповідачу, а саме: квитанцію №1 від 26.12.2014, виписки з банку за період з 01.12.2014 по 31.12.2014 (а.с.16-а.с.82).

З матеріалів справи убачається, що сума договору перевищує встановлений законом розмір (якщо сума позики не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян), що є наслідком зобов'язання сторін укладення договору у письмовій формі.

Відповідач, отримавши 26.12.2014 як позичені кошти, не уклавши у подальшому письмового договору, не повернув перераховані йому кошти, а прийняв кошти і протягом певного періоду (до 08.10.2016) користувався ними.

Колегія суддів зазначає, що недотримання письмової форми договору не свідчить про недійсність договору позики.

Отже, позивачем не доведено факту безпідставного набуття відповідачем коштів у сумі 130000,00 грн, оскільки позивачем з власної волі перераховано відповідачу кошти з призначенням платежу «позика», а стаття 1212 Цивільного кодексу України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 ст.1212 Цивільного кодексу України.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 24.09.2014 у справі №6-122цс14.

За таких підстав, колегія судді вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що відносини між сторонами у даній справі мають регулюватись нормами ст.1212 Цивільного кодексу України, адже ця стаття передбачає наслідки набуття чи збереження майна за відсутності правової підстави і не може бути застосована у разі наявності між сторонами договірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з цих же підстав не підлягають стягненню проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 52601,91 грн, які заявлені позивачем до стягнення відповідно до пункту 2 ст.1214 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України, якщо у договорі позики не встановлений строк повернення позики, то позичальник повинен повернути гроші або речі протягом 30 днів від дня пред'явлення вимоги позикодавцем.

Як свідчать матеріали справи, 04.10.2016 позивачем направлено письмову вимогу відповідачу про повернення грошових коштів у розмірі 130000,00 грн, за місцем фактичного проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_1. Вказану письмову вимогу отримано ФОП ОСОБА_3 08.10.2016, що підтверджується відомостями з офіційного сайту ДП "Укрпошта" у розділі "Відстеження поштових пересилань" (http://services.ukrposhta.ua/bardcodesingle/).

Оскільки доказів повернення позики у встановлений законом 30 - денний строк сторонами не надано, колегія суддів вважає, що вимоги у цій частині позову є обґрунтованими, а рішення господарського суду в частині стягнення 130000,00 грн на користь позивача є законним та обґрунтованим.

Стосовно заявлених позивачем до стягнення 76585,40 грн інфляційних втрат колегія суддів зазначає таке.

Якщо позичальник вчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( частина 1 ст.1050, частина 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 3-1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи, ФОП ОСОБА_3 отримано вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 130000,00 грн - 08.10.2016 року, що підтверджується матеріалам справи (а.с.20).

Враховуючи обставини справи та норми чинного законодавства, у відповідача виникло зобов'язання по сплаті суми інфляційних втрат, після закінчення 30 денного терміну, з дня пред'явлення позивачем відповідної вимоги, відповідно до приписів ст. 1049 Цивільного кодексу України, а саме: з 09.11.2016.

Позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати за період з 01.01.2015 по 30.09.2016 у сумі 76585,40 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що на момент звернення позивача з позовом до господарського суду Харківської області, у відповідача не виникло зобов'язання по сплаті на користь позивача інфляційних втрат за заявлений у позові позивачем період.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на його користь 52601,91 грн - процентів за користування грошовими коштами та 76585,40 грн - інфляційних втрат.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що між позивачем та відповідачем склались відносини, які виникли з укладеного між ними в усній формі договору про безоплатну безповоротну фінансову допомогу, відповідно до якого позивач узяв на себе зобов'язання за проханням відповідача передати останньому у власність (без зобов'язання щодо повернення у певний строк чи за вимогою) грошові кошти.

Відповідно до пункту 14.1.257 Податкового кодексу безповоротна фінансова допомога є різновидом фінансової допомоги та включає: суму коштів, передану платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів.

До правовідносин з надання фінансової допомоги на безповоротній основі застосовуються норми глави 55 Цивільного кодексу України, що стосуються дарування.

Відповідно до частини 1 статей 717, 718 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно з частиною 5 статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Колегія суддів зазначає, що до правовідносин з надання фінансової допомоги на безповоротній основі застосовуються норми глави 55 Цивільного кодексу України, що стосуються дарування. Договори дарування укладаються у письмовій формі та посвідчується нотаріально (пункт 5 ст.719 Цивільного кодексу України).

Таким чином, доводи апелянта (відповідача) про те, що між сторонами в усній формі укладено договір про безповоротну фінансову допомогу, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, відповідач посилається на відсутність розписки позивальника у матеріалах справи.

Колегія суддів не погоджується з такими твердженнями апелянта, оскільки відповідно до частини 2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, відповідно до норм цивільного законодавства на підтвердження укладення договору позики може бути представлена не лише письмова розписка, а й платіжне доручення банку, рахунок - фактура на товари тощо, які свідчать про передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У матеріалах справи наявні платіжні документи, що свідчать про перерахування 130000,00 грн як позики.

Крім того, апелянт (відповідач) в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції в порушення ст.83 Господарського процесуального кодексу України вийшов за межі позовних вимог.

Відповідно до частини 2 ст.83 Господарського процесуального кодексу України виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої особи.

Вихід за межі позовних вимог означає лише збільшення кількісного показника розміру заявленої позивачем вимоги.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги, не збільшуючи розмір заявлених позивачем вимог, не змінював предмету позову, в якому позивач посилається на ст.1047 Цивільного кодексу України та ст.1212 Цивільного кодексу України. При цьому суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення, правомірно вказав на безпідставне посилання позивача на ст.1212 Цивільного кодексу України, визнавши законними вимоги в частині стягнення основного боргу у розмірі 130000,00 грн за договором позики, укладеним між сторонами в усній формі.

З огляду на зазначене, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами усної домовленості щодо укладення договору позики та наявність між сторонами договірних відносин, однак помилково зазначив про необов'язковість письмової форми договору. Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що сторонами не дотримано письмової форми правочину, проте у даному випадку це не свідчить про його недійсність.

В абзаці 4 пункту 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" господарським судам роз'яснено, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Згідно зі ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, з урахуванням іншої мотивувальної частини, зазначеної в даній постанові, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016 у справі №922/3497/16 без змін, а апеляційних скарг - без задоволення.

Керуючись ст. ст.99, 101, 102, п.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 19.12.2016 у справі №922/3497/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 17.02.2017 року.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя В.О.Фоміна