КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2017 р. Справа№ 910/21435/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Жук Г.А.

Чорногуза М.Г.

при секретарі Вінницькій О.В.

За участю представників:

від позивача: Бондарєв О.О. - представник за довіреністю від 16.11.2016

Атаманова Ю.Є. - представник за довіреністю № 368 від 09.08.2016

від відповідача: Курінний С.Ю. - представник за довіреністю № 368 від 09.08.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Експансія Рітейл»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016

у справі № 910/21435/16 (суддя Паламар П.І)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Експансія Рітейл»

до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк»

про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсними укладених між сторонами договорів про внесення змін до договору поруки № 10-0604/132п-07 від 13.04.2007: № 8 від 21.11.2013, №9 від 13.03.2014, № 10 від 06.05.2014, № 11 від 30.07.2014, № 12 від 12.09.2014, № 13 від 06.10.2014 та № 14 від 25.11.2014.

Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач послався на те, що порука за спірним договором на дату укладення спірних додаткових угод, в силу приписів ч. 1 ст. 559 ЦК України (порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності), припинилась у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителя (позивача), яке відбулось шляхом укладення між відповідачем та ТОВ «Експансія» 13.09.2013 договору № 18 про внесення змін до договору про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13.04.2007, якою збільшено строк позовної давності за договірними та штрафними санкціями до 18 місяців, а відтак, станом на дату укладення спірних додаткових угод сторони вносили зміні в неіснуюче зобов'язання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2016, повний текст якого складений 29.12.2016, у справі № 910/21435/16 у позиві відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що доводи позивача про припинення з 11.09.2013 спірного договору поруки є безпідставними, адже:

- внесення сторонами за кредитним договором умов про зміну позовної давності відповідає вимогам гл. 19 ЦК України;

- в силу вимог чинного законодавства, саме по собі збільшення позовної давності щодо частини вимог не збільшує обсягу відповідальності поручителя за забезпеченим зобов'язанням;

- за умовами п. 1.1 договору поруки в редакції договору № 4 від 13.09.2010, позивач поручився за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, а відтак, погодився відповідати за виконання кредитного договору, що може згодом бути змінений його сторонами.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Експансія Рітейл» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 у справі № 910/21435/16 та винести нове рішення, яким задовольнити позові вимоги позивача у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що спірне рішення прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вказаної позиції позивач послався на ті саме обставини, що й при зверненні до суду з цим позовом, фактично скопіювавши в апеляційній скарзі позовну заяву.

Ухвалою від 11.01.2017 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Жук Г.А., Чорногуз М.Г. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Експансія Рітейл» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представники позивача апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо поданих позивачем під час апеляційного перегляду додаткових доказів колегія суддів вважає за доцільне, для об'єктивного і правильного вирішення спору сторін, розглядати справу по суті з врахуванням всіх наявних в матеріалах справи доказів, в тому числі і наданих позивачем під час апеляційного перегляду справи.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

13.04.2007 Закрите акціонерне товариство «Внєшторгбанк», правонаступником якого є відповідач, як кредитор та Товариство з обмеженою відповідальністю «Експансія» як позичальник уклали договір про надання невіднолювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 (далі Кредитний договір) (а.с. 18-28), предметом якого є надання відповідачем позичальнику грошових коштів у тимчасове користування.

Водночас в рахунок забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором 13.04.2007 позивач як поручитель, Закрите акціонерне товариство «Внєшторгбанк», правонаступником якого є відповідач, як кредитор та Товариство з обмеженою відповідальністю «Експансія» як боржник уклали договір поруки № 10/0604/132п-07 (далі Договір поруки) (а.с. 68-69).

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується той факт, що сторони вносили зміни як до Кредитного договору, так і до Договору поруки шляхом укладення відповідних додаткових угод до вказаних правочинів.

11.09.2013 відповідач та ТОВ «Експансія» уклали договір № 18 про внесення змін до Кредитного договору (а.с. 90), в якому погодились знести зміні до п. 7.12 Кредитного договору та викласти його в наступній редакції: «Сторони погоджуються, що позовна давність до вимог про сплату штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених п.п. 7.1.-7.10. цього договору, становить 18 місяців.

Після 11.09.2013 договорами про внесення змін до Договору поруки: № 8 від 21.11.2013, №9 від 13.03.2014, № 10 від 06.05.2014, № 11 від 30.07.2014, № 12 від 12.09.2014, № 13 від 06.10.2014 та № 14 від 25.11.2014 сторони вносили зміни до Договору поруки.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що укладенням договору № 18 про внесення змін до Кредитного договору сторони без згоди позивача як поручителя змінили зобов'язання позичальника за Кредитним договором, чим збільшили обсяг його відповідальності поручителя, а відтак, саме з цієї дати (11.09.2013) зобов'язання за Договором поруки, в силу приписів ч. 1 ст. 559 ЦК України, припинилась, а укладені після цієї дати договори про внесення змін до Договору поруки є недійсними.

Проте, як слідує з матеріалів справи, 13.09.2010 сторонами було укладено договір № 4 про внесення змін до Договору поруки (а.с. 145-152) (яким Договір поруки викладено в новій редакції), де в п. 1.1 Договору поруки сторони погодили, що за цим договором позивач поручається перед відповідачем за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі його в майбутньому, а у розділі «Визначення термінів» домовились про те, що Кредитним договором є як сам договір, так і будь-які додаткові договори до нього, в тому числі і ті, що збільшують боргові зобов'язання.

Тобто на дату підписання 11.09.2013 Договору № 18 Договір поруки містив умову про згоду сторін на забезпечення порукою як зобов'язань, які виникли на підставі Кредитного договору на дату укладення Договору поруки, так і всіх тих, які виникнуть у зв'язку з укладенням додаткових угод до Кредитного договору, в тому числі і тих, що збільшують розмір боргових зобов'язань.

За правилами ст.ст. 11, 509 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Частиною 1 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Проте, за обставин, що склалися, відсутні правові підстави стверджувати, що внаслідок внесення змін до Кредитного договору Договором № 18 від 11.09.2013 зобов'язання позивача за Договором поруки припинилися в силу частини 1 статті 559 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність доводів позивача про припинення з 11.09.2013 Договору поруки.

Відповідно, позивач безпідставно вимагає визнати недійсними укладені сторонами договори про внесення змін до Договору поруки: № 8 від 21.11.2013, №9 від 13.03.2014, № 10 від 06.05.2014, № 11 від 30.07.2014, № 12 від 12.09.2014, № 13 від 06.10.2014 та № 14 від 25.11.2014 як такі, що вносили зміни в неіснуюче зобов'язання з тих підстав, що підписані вказані правочини сторонами після дати укладення Договору № 18.

Інших підстав для визнання недійсним спірних додаткових угод позивачем не наведено.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання спірних договорів про внесення змін до Договору поруки недійсними з підстав, зазначених ним у позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Експансія Рітейл» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 у справі № 910/21435/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Експансія Рітейл» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 у справі № 910/21435/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 у справі № 910/21435/16 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/21435/16.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Г.А. Жук

М.Г. Чорногуз