КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Справа№ 910/17125/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Яковлєва М.Л.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання Верьовкін С.С.

за участю представників:

від позивача: Шматко В.О. (представник за довіреністю)

від відповідача: Герасименко Т.В. (представник за довіреністю)

від третьої особи: Таболін О.С. (представник за довіреністю), Коваленко М.Ю. (представник за довіреністю)

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Національного банку України

на рішення господарського суду міста Києва

від 14.11.2016 р.

у справі №910/17125/16 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Національного банку України

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ "Дельта Банк"

про зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Національний банк України звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання відповідача повернути АТ "Дельта Банк" грошові кошти.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неправомірність дій третьої особи (уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в АТ "Дельта Банк") щодо перерахування Фонду грошових коштів у загальній сумі ,08 грн., оскільки в ПАТ "Дельта Банк", який перебуває в стані ліквідації, не була сформована ліквідаційна маса. Вказані дії уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" свідчать про порушення вимог ст. 51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та черговості задоволення кредиторських вимог. У позові Національний банк України просить суд зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повернути АТ "Дельта Банк" неправомірно отримані кошти в розмірі ,08 грн. з метою подальшого їх включення до ліквідаційної маси банку та задоволення вимог кредиторів у визначеній законом черговості.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.11.2016 року відмовлено у задоволенні позову Національного банку України до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ "Дельта Банк" про зобов'язання вчинити певні дії.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Національний банк України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2016 у справі №910/17125/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому скаржник посилається на те, що третя особа, в порушення правил черговості встановлених ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", передчасно перерахувала кошти в рахунок часткового погашення наданої відповідачем цільової позики та задоволення кредиторських вимог третьої черги, в момент коли у третьої особи ще не була сформована ліквідаційна маса, чим порушило права скаржника як кредитора. Також скаржник зазначає, що після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Уповноважена особа зобов'язана обліковувати на окремому аналітичному рахунку кошти, що надійшли від погашення заборгованості за кредитами банку, майнові права за якими передано в заставу НБУ відповідно до договорів застави майнових прав та перерахувати такі кошти заставодержателю першочергово, що і не було виконано ПАТ "Дельта Банк" та не враховано відповідачем, що в свою чергу є підставою для подальшого їх повернення відповідачем третій особі та включення до ліквідаційної маси та задоволення вимог в першу чергу заставних кредиторів. Також в апеляційній скарзі викладено обґрунтування обраного позивачем способу судового захисту та права на захист прав та охоронюваних законом інтересів скаржника у справі в судовому порядку.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду (у складі головуючий суддя: Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Яковлєв М.Л.) від 19.12.2016 р. апеляційну скаргу Національного банку України прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 11.01.2017 р.

23.12.2016 р. через відділ забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про витребування у третьої особи додаткових доказів, а саме: інформацію щодо отриманих банком коштів, які наявні виключно в АТ "Дельта Банк", від погашення заставлених Національному Банку України кредитів, згідно реєстру договорів застави майнових прав, укладених між позивачем та АТ "Дельта Банк" за період з дати введення тимчасової адміністрації і до 25.02.2016 р. (включно), з наданням належним чином завірених виписок з кредитних рахунків позичальників, які наявні виключно в АТ "Дельта Банк" за заставленими кредитами Національному Банку України та виписок з кореспондентських та накопичувальних рахунків АТ "Дельта Банк", відкритих у Національному Банку України.

11.01.2017 р. через відділ забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; відповідач вважає, що судом прийнято рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

11.01.2017 р. через відділ забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від третьої особи надійшли письмові пояснення по суті апеляційної скарги, в яких останній просить залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; третя особа вважає, що судом прийнято рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2017 р. у справі №910/17125/16 призначено повторний автоматизований розподіл, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/17125/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя: Іоннікова І.А., судді: Яковлєв М.Л., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду (у складі головуючий суддя: Іоннікова І.А., судді: Чорна Л.В., Яковлєв М.Л.) від 13.01.2017 р. апеляційну скаргу Національного банку України прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 14.02.2017 р.

26.01.2017 р. через відділ забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про проведення розгляду апеляційної скарги Національного банку України у закритому судовому засіданні, посилаючись на те, що матеріали справи містять інформацію, що відноситься до банківської таємниці.

08.02.2017 р. через відділ забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги щодо позачерговості задоволення вимог заставодержателя за кредитами рефінансування, які забезпечені заставою майнових прав по кредитним договорам, що передані в заставу, як на стадії впровадження тимчасової адміністрації, так і на стадії ліквідації банку.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 р. відмовлено у задоволенні клопотання про проведення розгляду апеляційної скарги Національного банку України у закритому судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав клопотання про витребування у третьої особи додаткових доказів, а саме: інформацію щодо отриманих банком коштів, які наявні виключно в АТ "Дельта Банк", від погашення заставлених Національному Банку України кредитів, згідно реєстру договорів застави майнових прав, укладених між позивачем та АТ "Дельта Банк" за період з дати введення тимчасової адміністрації і до 25.02.2016 р. (включно), з наданням належним чином завірених виписок з кредитних рахунків позичальників, які наявні виключно в АТ "Дельта Банк" за заставленими кредитами Національному Банку України та виписок з кореспондентських та накопичувальних рахунків АТ "Дельта Банк", відкритих у Національному Банку України.

Представники відповідача та третьої особи заперечували проти вказаного клопотання.

Розглянувши клопотання позивача про витребування додаткових доказів, колегія суддів відхиляє дане клопотання, оскільки витребувані докази не відповідають межам заявлених позовних вимог та не підтверджують заявлені матеріально-правові вимоги позивача.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 14.02.2017 р. представники сторін, третьої особи надали пояснення по суті спору.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Постановою Національного Банку України №150 від 02.03.2015 р. ПАТ "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних банків, у зв'язку з чим 03.03.2015 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №463 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ "Дельта Банк". Тимчасову адміністрацію в банку було запроваджено строком на 6 місяців з 03.03.2015 р. по 02.09.2015 р., яку в подальшому згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 147 від 03.08.2015 р. продовжено до 02.10.2015 р.

02.10.2015 р. Постановою Правління Національного банку України № 664 банківську ліцензію ПАТ "Дельта Банк" відкликано та розпочато процедуру його ліквідації, а виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №181 від 02.10.2015 р. про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до ч. 5 статті 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Згідно зі ст. 49 вказаного Закону Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Відповідно до ч. 6 ст. 49 Закону під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості, передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги (ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

28.10.2015 р. Національний банк України в межах вказаної ліквідаційної процедури звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в АТ "Дельта Банк" із заявою №18-02012/81701 про визнання його кредитором на загальну суму ,23 грн. При цьому у своїй заяві позивач послався на наявність заборгованості АТ "Дельта Банк" перед НБУ за низкою кредитних угод.

Розглянувши вказану заяву, уповноважена особа Фонду в АТ "Дельта Банк" направила Національному банку України електронне повідомлення №3032 про акцептування його вимог в сумі ,23 грн., тобто у повному обсязі, та віднесла їх до сьомої черги кредиторських вимог.

Національний банк України звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання відповідача повернути АТ "Дельта Банк" грошові кошти в розмірі ,08 грн. з метою подальшого їх включення до ліквідаційної маси банку та задоволення вимог кредиторів у визначеній законом черговості.

Як зазначалося вище, в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неправомірність дій третьої особи (уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в АТ "Дельта Банк") щодо перерахування Фонду грошових коштів у загальній сумі ,08 грн., оскільки в АТ "Дельта Банк", який перебуває в стані ліквідації, не була сформована ліквідаційна маса. Вказані дії уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" свідчать про порушення вимог ст. 51 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та черговості задоволення кредиторських вимог.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Отже, право на звернення до господарського суду виникає у особи у разі порушення або оспорювання її прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Нормами статті 20 Господарського кодексу України та статті 16 Цивільного кодексу України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з якими кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Так, частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (абзац 2 частини 2 статті Цивільного кодексу України). До інших способів судового захисту цивільних прав чи інтересів можна віднести способи, які не охоплюються переліком їх у статті 16 Цивільного кодексу України, але визначені окремими законами та договорами або застосування яких випливає із загальних положень про судовий захист.

При цьому цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть бути визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду в разі їх порушення чи реальної небезпеки так порушення.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (стаття 12 Цивільного кодексу України). До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Отже, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права, або може скористатись можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить звернути увагу на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява N 38722/02)).

Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Крім цього, необхідно зазначити, що під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, а у разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові.

Проаналізувавши зміст позовних вимог позивача та обставини, якими вони обґрунтовані, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги не направлені на захист права (законного інтересу) позивача, тому не може бути самостійним предметом розгляду у господарському суді.

Позивачем не обґрунтовано, яким чином обраний ним спосіб захисту шляхом заявлення вимоги про зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб повернути кошти з метою їх подальшого перерахування кредиторам зможе забезпечити реальний та ефективний захист його порушеного (невизнаного) права.

Позивачем не доведено в установленому законом порядку, в чому полягає в даному випадку порушення його прав.

Крім того, колегія суддів зазначає, що вимоги про зобов'язання відповідача (Фонду) повернути грошові кошти, отримані від ПАТ "Дельта Банк" позивачем не обґрунтовані належним чином, тобто Національним банком України не зазначено правових норм (приписів закону), на підставі яких відповідач повинен вчинити саме такі дії, а зі змісту Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" такого обов'язку не випливає.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Національний банк України не є стороною у правовідносинах, за якими було здійснено перерахування коштів, які позивач просить повернути АТ "Дельта Банк", а саме: за договором цільової позики від 05.06.2015 р., укладеного між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (Фонд) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (позичальник), що також вказує на відсутність порушення його прав.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що даний спір належить до підсудності господарського суду, виходячи із системного аналізу положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Закону України "Про банки та банківську діяльність", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, а тому відхиляються судом.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2016 р. у справі №910/17125/16 - без змін.

2. Матеріали справи №910/17125/16 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді М.Л. Яковлєв

Л.В. Чорна