РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2017Справа №910/22444/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬЯНС БУДІВЕЛЬНИКІВ УКРАЇНИ"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ СІСТЕМС"
простягнення 76 697,92 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

представники:

від позивачане з'явився;
від відповідачане з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЬЯНС БУДІВЕЛЬНИКІВ УКРАЇНИ" (далі - позивач, ТОВ "АЛЬЯНС БУДІВЕЛЬНИКІВ УКРАЇНИ") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ СІСТЕМС" (далі - відповідач, ТОВ "СІТІ СІСТЕМС") про стягнення суми основного боргу у розмірі 55 181, 25 грн., подвійної облікової ставки НБУ в сумі 16 242, 95 грн., інфляційних втрат - 2 786, 65 грн. та 3 % річних - 2 487, 07 грн. відповідно до договору поставки № АБУ-1410/1 від 14.10.2015 р.

За вказаною позовною заявою ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 р. порушено провадження у справі № 910/22444/16, розгляд справи призначено на 03.02.2017 р.

Згідно з ухвалою від 03.02.2017 р. судом продовжено строк розгляду справи на 15 днів до 22.02.2017 р. відкладено розгляд справи на 22.02.2017 р.

У судове засідання позивач та відповідач уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвали суду у даній справі від 13.12.16 р. та 03.02.17 р. надіслані сторонам за адресами, вказаними у позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми сторони завчасно та належним чином повідомлені про місце, дату та час судового засідання. Крім того, їм надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

14.10.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Альянс Будівельників України" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Сістемс" (далі - покупець), було укладено договір поставки № АБУ-1410/1 (далі - договір, договір поставки), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставляти покупцю, а покупець приймати та оплачувати будівельні матеріали (надалі - товар). Вид, одиниця виміру, ціна, умови та строки поставки яких визначені у видаткових накладних, що мають силу Специфікацій, які є невід'ємною частиною договору.

У договорі сторонами також було передбачено, що якість товару, що постачається, повинна відповідати державним стандартам та технічним умовам у відповідності до норм діючого законодавства України.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору, поставка товару здійснюється на підставі письмових або усних замовлень покупця та на підставі попереднього погоджених сторонами умов, які відображаються у заявці покупця на кожну окрему партію товару.

Постачальник зобов'язаний проінформувати покупця про заплановану поставку товару, приймання товару за кількістю та якістю здійснюється на умовах даного договору. Не узгоджені договором питання приймання товару по кількості та якості регулюються нормами чинного законодавства України, Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості (затверджена Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 р. № П-6 із змінами та доповненнями ) та Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по якості (затверджена Постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 року № П-7 із змінами та доповненнями) в частині, що не суперечить умовам договору (п.п. 4.1., 4.2. договору).

На кожну партію товару постачальник повинен надати покупцю разом із товаром товарно-транспортну накладну, а право власності на товар та ризики виникають у покупця в момент передачі товару покупцю, що фіксується у товарно-транспортних накладних та підтверджують момент передачі та отримання товару покупцем (п.п. 4.3., 4.6. договору).

Розділом 5 та 6 договору сторонами було визначено положення стосовно ціни договору та встановлено порядок розрахунків.

Так, зокрема, згідно п.п. 5.1.-5.4. договору ціна товару встановлюється в національній валюті України та вказується у специфікаціях, видаткових накладних та рахунках-фактурах постачальника. Сума договору визначається загальною вартістю поставленого товару, відповідно до видаткових накладних, що додаються до договору і є його невід'ємною частиною. Розрахунки за товар здійснюються у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника, що вказаний у цьому договорі.

Пунктами 6.1.-6.3. договору передбачено, що розрахунки за товар здійснюються на підставі договору, у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Розрахунки за товар здійснюються за умови 100 (сто) відсоткової передоплати. Факти приймання-передачі товару підтверджується підписами представників сторін на товарно-транспортних накладних.

Відповідно до п. 9.1., договір набуває чинності з моменту підписання обома сторонами і діє до 31.12.2016 року, а в частині грошових розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань згідно умов даного договору.

Як вбачається із доводів, викладених у позовній заяві, позивач належним чином виконував зобов'язання за договором та поставив покупцю товар на суму 243 231, 25 грн. Натомість, як зазначає позивач, відповідачем зобов'язань за договором № АБУ-1410/1 виконано частково та здійснено оплату отриманого товару лише на суму 188 050, 00 грн., в результаті чого у останнього виникла заборгованість за поставлений товар у розмірі 55 181, 25 грн.

Дослідивши правову норму, яка підлягає застосуванню у спірних відносинах сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного:

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Незалежно від того, що у ЦК України договору поставки присвячено лише одна стаття (ст. 712), до нього застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, а саме ст. ст. 655-697 ЦК України, коли інше не встановлено договором, законом або витікає із характеру правовідносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання визначається господарським кодексом України. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Господарський кодекс України чітко вказує, що сторонами договору постачання можуть бути лише суб'єкти господарювання в розумінні статті 55 ГК України. Таким чином, законодавець визначив відповідно до вимог частини 6 статті 265 ГК України чим різниться договір поставки від договору купівлі-продажу. Сторони судового процесу є суб'єктами господарювання відповідно до вказаних вимог.

Так, згідно п. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 266 ГК України визначено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках.

Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Згідно з частиною 1 статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині 1 статті 692 ЦК України закріплено загальне правило, за яким покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

На підтвердження виконання своїх зобов'язань за договором позивач посилається на такі товарно-транспортні накладні:

- серії ПЗО № 167107 від 13.05.2016 року;

- серії ПЗО № 092503 від 11.05.2016 року;

- серії ПЗО № 170588 від 11.05.2016 року;

- серії ПЗО № 167718 від 11.05.2016 року;

- серії ПЗО № 151903 від 06.05.2016 року;

- серії ПЗО № 167923 від 06.05.2016 року;

- серії ПЗО № 167393 від 05.05.2016 року;

- серії ПЗО № 167322 від 05.05.2016 року;

- серії ПЗО № 151992 від 05.05.2016 року;

- серії ПЗО № 167703 від 05.05.2016 року;

- серії ПЗО № 151953 від 05.05.2016 року;

Однак, при досліджені вищевказаних накладних, судом неможливо встановити на яку суму та кількість було поставлено покупцю товару.

В той же час, до позовної заяви, позивач додає копії належним чином підписаних сторонами та скріплених печатками товариств видаткових накладних, а саме: № 3309 від 13.04.2016 року, № 3368 від 14.04.2016 року, № 3386 від 14.04.2016 року, № 3433 від 15.04.2016 року, № 3472 від 16.04.2016 року, № 3506 від 18.04.2016 року, № 3683 від 21.04.2016 року, № 3719 від 22.04.2016 року, № 3837 від 26.04.2016 року та № 3979 від 28.04.2016 року на загальну суму 118 760,05 грн. Інші видаткові накладні в матеріалах справи відсутні.

Крім того, позивачем було надано суду акт звірки взаєморозрахунків між сторонами за період січень 2016 - листопад 2016. Проте при дослідженні даного документа, судом було встановлено, що вищенаведений акт звірки взаємних розрахунків не був підписаний уповноваженою особою відповідача та не містить відтиску його печатки, оскільки станом на 30.11.2016 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 49 923, 27 грн. Втім, сума основного боргу заявлена в позові дорівнює 55 181, 25 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості.

Позивач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 55 181,25 грн., а тому суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Решта заявлених вимог, які мають похідний характер, про стягнення подвійної облікової ставки НБУ в сумі 16 242, 95 грн., інфляційних втрат - 2 786, 65 грн. та 3 % річних - 2 487, 07 грн. також необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬЯНС БУДІВЕЛЬНИКІВ УКРАЇНИ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ СІСТЕМС" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 27.02.2017 р.

Суддя Ю.О. Підченко