ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.02.2017 Справа № 904/11452/16
За позовом Державного підприємства "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова", м. Дніпропетровськ

до Товариства з обмеженою відповідальністю Комерційний центр футбольного клуба "ДНІПРО", м. Дніпропетровськ

про стягнення 192 226,67 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Бойчук Ю.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 157/1497 від 21.12.2016

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Комерційний центр футбольного клуба "ДНІПРО" (далі - відповідач) про стягнення 192 226,67 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору № 5409 від 23.01.2014 року, в частині розрахунків за виконані роботи.

Ухвалою господарського суду від 08.12.2016 року порушено провадження у справі, прийнято позовну до розгляду та призначено судове засідання на 12.01.2017.

Ухвалою господарського суду від 12.01.2017 продовжено строк розгляду спору до 22.02.2017 року включно; відкладено розгляд справи на 16.02.2017.

02.02.2017 до суду від позивача надійшла:

- заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 244 110,94 грн.,

- докази повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи.

16.02.2017 повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився, відзив на позов та інші витребувані документи до суду не надав. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. В матеріалах справи знаходяться конверти з ухвалами господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 року та від 12.01.2017 року, які направлялися на адресу відповідача та були повернуті поштою з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

В матеріалах справи є Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до якого адреса відповідача співпадає з адресою зазначеною у позовній заяві, і на яку судом направлялась поштова кореспонденція з повідомленням про день, час та місце розгляду справи.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи зазначене, господарський суд вважає, що відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки судом було належним чином виконано вимоги ч. 1 ст. 64 та ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги, з урахуванням поданої заяви про збільшення розміру позовних вимог, підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, повноважний представник позивача надав для огляду суду всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

У судовому засіданні 16.02.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи та заслухавши пояснення повноважного представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

23.01.2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 5409 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого, позивач зобов'язується надати відповідачу послуги краном РДК-25 на умовах передбачених цим договором, а відповідач зобов'язаний оплатити позивачу виконані роботи, згідно діючих тарифів (згідно додатку № 1 до договору).

За приписами п. 3.1.2. Договору, позивач зобов'язаний по завершенню виконання роботи надати відповідачу до 25 числа звітного місяця для підписання дорожній листок та довідку про використання техніки (кількість відпрацьованих машино-годин) на підставі яких складається акт виконаних робіт та здійснюється розрахунок.

Відповідно до п. 3.3.3. Договору, відповідач зобов'язаний своєчасно проводити оплату за надані фактичні послуги.

У п. 3.4.1. Договору зазначено про те, що відповідач має право відмовитися від прийому виконаних робіт, надавши позивачу мотивовану відмову у письмовійформі, якщо, на його думку, роботи не відповідають умовам цього Договору. Якщопротягом трьох днів із моменту передачі відповідачу відповідного акту виконаних послуг (робіт) позивач не одержить підписаний акт виконаних послуг (робіт) або мотивовану відмову, зазначене у відповідному акті виконаних послуг (робіт), вважається прийнятим з виконанням позивачем своїх зобов'язань з дати передачі відповідачу відповідного акта виконаних послуг (робіт).

Положеннями п. 4.2. Договору передбачено, що підставами для оплати є рахунки і акти виконаних робіт, виписані позивачем, на виставі фактично відпрацьованих машино-годин. Відповідач зобов'язаний перерахувати кошти на розрахунковий рахунок позивача не пізніше 5 (п'яти) календарних днів від дати підписання сторонами Акта виконаних робіт.

За невиконання або неналежне виконання умов цього Договору винна сторона несе відповідальність відповідно до чинного законодавства України (п. 5.1. Договору).

Згідно з п. 5.2. Договору, у разі несвоєчасного внесення відповідачем плати позивачу, відповідач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день затримки.

Цей договір вступає в дію з дати підписання його сторонами і діє до 31.12.2014 року (п.8.1. Договору).

На виконання умов вищезазначеного Договору, позивачем були виконані роботи, а відповідачем прийняті без зауваження, що підтверджують Акти здачі-прийняття робіт (формаКБ-2в) та довідки про вартість робіт (форма КБ-3) на загальну суму 172 949,92 грн., з яких:

від 28.03.2014 року на суму 18 166,87 гривень;

від 25.04.2014 року на суму 51 414,64 гривень;

від 30.05.2014 року на суму 22 855,44 гривень;

від 31.07.2014 року на суму 30 925,20 гривень;

від 26.09.2014 року на суму 8 069,76 гривень;

від 30.10.2014 року на суму 9 414,96 гривень;

від 28.11.2014 року на суму 25 379,69 гривень;

від 30.12.2014 року на суму 6 723,36 гривень.

Позивач звертає увагу суду, що відповідач за виконані роботи розрахувався частково, а саме у розмірі 42 855,44 грн., з яких:

04.04.2014 року - 20 000,00 гривень,

12.06.2014 року - 22 855,44 гривень.

Таким чином, у відповідача виникла прострочена заборгованість перед позивачем у розмірі 130 094,48 грн.

За неналежне виконання відповідачем умов Договору, позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України були нараховані інфляційні втрати у розмірі 100 379,62 грн. та 3% річних у розмірі 9 636,84 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за виконані роботи у розмірі 130 094,48 грн., інфляційні втрати у розмірі 100 379,62 грн., 3% річних у розмірі 9 636,84 грн., а всього 240 110,94 грн.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, наведених позивачем обставин не спростував.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено в ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене норми чинного законодавства України, умови Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за виконані роботи у розмірі 130 094,48 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки:

- Матеріали справи містять достатньо належних та допустимих доказів в підтвердження того, що роботи були виконані позивачем саме відповідно до умов вищезазначеного Договору, які відповідачем були прийняті без жодних претензій або зауважень, що підтверджують Акти приймання виконаних будівельних робіт за формою № КБ-2в та Довідки про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3.

- Господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки до дії яка свідчить про визнання боргу може відноситися часткове погашення самим боржником основного боргу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми закону позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 100 379,62 грн. та 3% річних у розмірі 9 636,84 грн.

Розрахунок інфляційних втрат судом перевірений та визнаний таким, що зроблений невірно.

Після перерахунку проведеного господарським судом в системі "Законодавство" інфляційні втрати складають 100 321,44 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрати підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 100 321,44 грн.

Розрахунок 3% річних судом також перевірений та визнаний таким, що зроблений невірно.

Після перерахунку проведеного господарським судом в системі "Законодавство" 3% річних складають 9 634,19 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 9 634,19 грн.

Викладене є підставою для задоволення позову частково.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-35, 43, 49, 82-84, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Комерційний центр футбольного клуба "ДНІПРО" (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, буд. 166 Д, ) на користь Державного підприємства "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова" (49047, м. Дніпропетровськ, вул. Криворізька, буд. 1, ) заборгованість за виконану роботу у розмірі 130 094,48 грн. (сто тридцять тисяч дев'яносто чотири грн. 62 коп.), інфляційні втрати у розмірі 100 321,44 грн. (сто тисяч триста двадцять одна грн. 44 коп.), 3% річних у розмірі 9 634,19 грн. (дев'ять тисяч шістсот тридцять чотири грн. 19 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 3600,75 грн. (три тисячі шістсот грн. 75 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 20.02.2017

Суддя ОСОБА_2