ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" лютого 2017 р. Справа № 922/3691/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Камишева Л.М., суддя Тихий П.В.

за участю секретаря судового засідання Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність від 12 квітня 2016 року;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (вх. №53 Х/1-42) на рішення господарського суду Харківської області від 14 грудня 2016 року у справі № 922/3691/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 14 грудня 2016 року у справі № 922/3691/16 (суддя Суярко Т.Д.) позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини 1В, офіс В, ) частину заборгованості за договором про фінансовий лізинг № 00008607 від 19 вересня 2013 року в сумі 3584,69 грн., пеню в сумі 177,96 грн., 3% річних в сумі 177,96 грн., інфляційні втрати в сумі 1362,12 грн., судовий збір в сумі 79,54 грн.; в решті позовних вимог відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" з вказаним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не погодилось, звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в даній частині.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05 січня 2017 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судове засідання, яке відбулось 08 лютого 2017 року, зявився представник позивача.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання, у судове засідання не зявився.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів встановила наступні обставини справи.

19 вересня 2013 року між позивачем (як лізингодавцем) та відповідачем (як лізингоодержувачем) було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008607 (далі договір).

Договором сторони домовились, що позивач (як лізингодавець) придбає у дилера-продавця (ТОВ Автосоюз) для відповідача (як лізингоодержувача) транспортний засіб (обєкт лізингу) VW CaddyGP Kasten 1.2 I TSI, 2013 р.в., двигун № НОМЕР_1, шасі № WV1ZZZ2KZЕX003626.

Вартість обєкту лізингу сторони визначили в сумі 20518,00 дол.США.

Як сторони погодили в п. 6.4 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (далі Умов), у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких/якої узгоджено сторонами.

В договорі сторони домовились, що процентна ставка змінна відповідно до п. 6.4.2 Умов. Так, Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) розраховується на основі змінної процентної ставки у розмірі трьохмісячної ставки LIBOR для доларів США/EURIBOR для євро (відповідно до умов договору). Тому, якщо трьохмісячна ставка LIBOR для доларів США/EURIBOR для євро змінюється у порівнянні з останнім корегуванням процентної ставки або, відповідно, датою доставки обєкта лізингу більше, ніж на 0,25 процентних пунктів, робиться аналогічне абсолютне коригування проценту (з додаванням абсолютної вартості такого збільшення до абсолютного розміру проценту) на дату виставлення рахунку, після відповідного календарного кварталу.

Відповідно до п. 6.1 Умов, для експлуатації обєкта лізингу відповідач щомісяця здійснюватиме на користь позивача лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (далі Графіку).

У звязку з неспроможністю відповідача здійснювати виплати платежів позивачем було розірвано даний договір та 07 березня 2015 року повернуто обєкт лізингу.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобовязань за договором про фінансовий лізинг №00008607 від 18 вересня 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна - звернувся з позовом про стягнення останнього заборгованості в сумі 25105,51 грн., збитків в сумі 125175,74 грн., пені в сумі 177,96 грн., 3% річних в сумі 593,19 грн., інфляційних втрат в сумі 1362,12 грн.

Суд першої інстанції з огляду на наявність доказів часткової сплати 17 лізингового платежу в сумі 2132,92 грн., дійшов до висновку про необхідність стягнення 3584,69 грн. основної заборгованості із виплати лізингових платежів. З огляду на приписи договору суд вказав про правомірність стягнення за період з 16.02.2015 р. по 11.10.2016 р. 3% річних в сумі 177,96 грн., а інфляційних втрат в сумі 1362,12 грн. Одночасно було відмовлено у стягненні збитків, оскільки позивачем не надано доказів отримання юридичних послуг в розмірі 6000,00 грн.; не надано доказів, які б свідчили, що понесення витрати на послуги стоянки в сумі 4000,00 грн. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 115175,74 грн. суд зазначив на обґрунтованості розрахунку суми упущеної вигоди та не наданні доказів вартості обєкту лізингу або як суми коштів від продажу обєкта лізингу, або як суми коштів, визначеної професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства, як то погоджено сторонами в п. 12.9 договору.

Не погоджуючись з даною позицією суду першої інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" наголошує в апеляційній скарзі на неправомірній відмові суду першої інстанції у стягненні упущеної вигоди в розмірі 115175,74 грн., оскільки дана сума є упущеною вигодою, отримання якої мало б місце в разі належного виконання стороною взятих на себе зобовязань, щодо виплати повної вартості товару та її його викупу.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі нормам законодавства зважаючи на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що 19 вересня 2013 року між позивачем (як лізингодавцем) та відповідачем (як лізингоодержувачем) було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008607 (далі договір).

Згідно ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 292 Господарського кодексу України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізиноодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено обов'язок лізингоодержувача своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до статті 16 вказаного Закону, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором; лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Договором відповідач засвідчив, що він обізнаний із Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів/Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Договором сторони домовились, що позивач (як лізингодавець) придбає у дилера-продавця (ТОВ Автосоюз) для відповідача (як лізингоодержувача) транспортний засіб (обєкт лізингу) VW CaddyGP Kasten 1.2 I TSI, 2013 р.в., двигун № НОМЕР_1, шасі № WV1ZZZ2KZЕX003626.

Вартість обєкту лізингу сторони визначили в сумі 20518,00 дол.США.

Факт передачі обєкту лізингу не спростовано відповідачем.

Проценти, комісії та інші платежі сторони погодили розраховувати відповідно до Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Як сторони погодили в п. 6.4 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (далі Умов), у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких/якої узгоджено сторонами.

В договорі сторони домовились, що процентна ставка змінна відповідно до п. 6.4.2 Умов. Так, Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) розраховується на основі змінної процентної ставки у розмірі трьохмісячної ставки LIBOR для доларів США/EURIBOR для євро (відповідно до умов договору). Тому, якщо трьохмісячна ставка LIBOR для доларів США/EURIBOR для євро змінюється у порівнянні з останнім корегуванням процентної ставки або, відповідно, датою доставки обєкта лізингу більше, ніж на 0,25 процентних пунктів, робиться аналогічне абсолютне коригування проценту (з додаванням абсолютної вартості такого збільшення до абсолютного розміру проценту) на дату виставлення рахунку, після відповідного календарного кварталу.

Відповідно до п. 6.1 Умов, для експлуатації обєкта лізингу відповідач щомісяця здійснюватиме на користь позивача лізингові платежі відповідно до Графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (далі Графіку).

Згідно Графіку (Том 1 арк.с. 23-26) строк лізингу складає 60 місяців (60 лізингових платежів) до 15.09.2018 р. Лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунка позивача банківським переказом на банківський рахунок позивача.

Сторонами вносились зміни до Графіку, змінювались кількість та розмір лізингових платежів, строк лізингу.

Додатковою угодою №1/1 від 12.01.2015 р. до договору (арк.с. 39) сторонами було внесено зміни до Графіку (арк.с. 166-171) - збільшено кількість лізингових платежів (до 84) та строк лізингу (до 84 місяців), а лізинговий платежі визначено як еквівалент 283,05 дол. США.

В п. 6.3 Умов сторони домовились, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за договором на користь позивача, відображають справедливу вартість обєкта лізингу та забезпечують отримання позивачем очікуваної станом на дату виконання договору відповідно до чинного курсу обміну євро/долара США за безготівковими операціями, встановленого українським комерційним банком (ПАТ КІБ ОСОБА_2 ОСОБА_3 або іншим банком) або НБУ, як буде обрано за рішенням позивача, станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобовязання, передбачені цим договором, розраховуються в євро/доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом за безготівковими операціями вказаного вище банку, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунка.

За умовами договору, відповідач мав сплатити, зокрема, лізинговий платіж в розмірі 283,05 дол. США до 15.02.2015 р.

Згідно публічних даних про курс обміну долару ПАТ ОСОБА_2 ОСОБА_3, розміщеного на сайті відповідного банку (https://credit-agricole.ua/press/exchange-rates/archive), станом на 30.01.2015 р. курс долару було визначено в розмірі 20,20 грн.

На оплату вказаного лізингового платежу позивач виставив відповідачу рахунок-фактуру №00256749 від 02.02.2015 р. на суму 5717,61 грн. (арк.с. 45). Позивачем, для визначення суми 17-го лізингового платежу застосовано обмінний курс ПАТ ОСОБА_2 ОСОБА_3 станом на 30.01.2015 р. в розмірі 20,20 грн.

Позивач стверджує, що відповідач порушив умови договору, вчасно та в повному обсязі не сплатив 17-й лізинговий платіж, що призвело до виникнення заборгованості за договором в сумі 3584,69 грн.

Позивач стверджує, що Листом від 02.03.2015 р. №02/03/15 відповідач повідомив позивача про відсутність джерела доходів для сплати платежів за договорами. Відповідач відповідні обставини не спростував.

Відповідно до п. 12.6.13 Умов, позивач має право в односторонньому порядку розірвати договір/відмовитись від договору, та, також серед іншого, право на повернення обєкту лізингу за виняткових обставин та/або в умовах форс-мажору, які, на думку позивача, ставлять під загрозу або затримують виконання договірних зобовязань, або за яких відповідач неспроможний виконати свої зобовязання за договором.

З посиланням на умови, викладені в п. 12.6.13 договору, 03.03.2015 р. позивач повідомив відповідача про розірвання договору та вимагав повернення обєкту лізингу (лист №030315 від 03.03.2015 р., арк.с. 46).

Як свідчить акт приймання-передачі (арк.с 47), у звязку з припиненням дії договору, 07.03.2015 р. відповідач передав, а позивач прийняв обєкт лізингу.

Втім позивач стверджує, що відповідач порушив умови договору, вчасно та в повному обсязі не сплатив 17-й лізинговий платіж, що призвело до виникнення заборгованості за договором в сумі 3584,69 грн

З матеріалів справи вбачається, що графіком сторони погодили строки та суми лізингових платежів.

Так, до 15.02.2015р. відповідач мав сплатити 17-й платіж у сумі 283,05 дол. США.

При цьому, відповідно до Умов, лізингові платежі повинні були здійснюватись у гривні, а еквівалент визначатись за курсом ПАТ ОСОБА_2 ОСОБА_3, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунка.

Враховуючи факт виставлення позивачем відповідачу рахунку на оплату 17-го лізингового платежу 02.02.2015 р. (рахунок-фактура №00256749 від 02.02.2015 р., арк.с.45), для визначення суми відповідного платежу в гривні застосуванню підлягає курс обміну долару ПАТ ОСОБА_2 ОСОБА_3, розміщений на сайті відповідного банку (https://credit-agricole.ua/press/exchange-rates/archive), станом на 30.01.2015 р. і який становить 20,20 грн.

Колегія суддів, перевіривши суму, зазначену у рахунку-фактурі №00256749 від 02.02.2016 р. по 17-у лізинговому платежу на предмет відповідності умовам договору, встановила, що її визначено в сумі 283,05 дол. США, що за обмінним курсом ПАТ ОСОБА_2 ОСОБА_3 станом на 30.01.2015 р. є еквівалентом 5717,61 грн.

Оскільки в матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надані докази сплати 17-го лізингового платежу в більшій частині або в повному обсязі, суд першої інстанції правомірно зазначив, що відповідач неналежним чином виконав взяті на себе грошові зобовязання за договором в сумі 3584,69 грн., у звязку з чим позовні вимоги в цій частині є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Одночасно колегія суддів погоджується з висновком суду в частині стягнення 3% та інфляційних втрат, зазначаючи наступне.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В пп. 8.2, 8.2.1, 8.2.2 Умов сторони домовились, що за прострочення сплати платежу відповідач сплачує пеню в розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат на предмет відповідності вимогам договору та чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 253-255, 549, 625 ЦК України, статтям 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 статті 231, ч. 6 статті 232 ГК України, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені за період з 16.02.2015 р. по 16.08.2015 р. в розмірі 177,96 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Поряд з цим колегія суддів вважає правомірним висновок суду в частині відмови у стягненні витрат на оплату юридичних послуг в розмірі 6 000,00 грн.

Слід зазначити, що у п. 8.2.3 договору сторони домовились, що у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовується санкція у вигляді компенсації будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем у відповідно до договору. Позивач надає відповідачу відповідну документацію, що підтверджує понесення витрат, проте ненадання такої документації не звільняє відповідача від компенсації та не вважається підставою для відстрочення виплати компенсації.

Відповідно до п. 12.10 договору, у будь-якому випадку дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту, позивач прямо зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, особливо щодо фактичних витрат, як страхові франшизи, витрати на збут (передпродажна підготовка, оцінка обєкта лізингу, доставка обєкта лізингу з метою подальшого продажу, передачі у користування тощо), штрафи, витрати на правову допомогу.

Згідно з п. 16.1 договору, усі збори, податки, гонорари, грошові штрафи та інші витрати, що повязані з договором і можуть виникати протягом строку дії договору, виплачуються або відшкодовуються виключно відповідачем.

Втім, позивачем, в порушення ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано жодних доказів понесення ним витрат на оплату юридичних послуг в розмірі 6000,00 грн. Наявні в матеріалах справи договір про надання юридичних послуг №17/2010 від 09.06.2010 р. між позивачем та ТОВ Юридична фірма Вернер і Пратнери із додатковими угодами до нього(арк.с. 94-107); заявка на надання юридичних послуг №516 (Том 1 арк.с.108), про вказані обставини не свідчать.

В ході проведення судового засідання представником позивача було підтверджено ненадання доказів сплати юридичних послуг в розмірі 6 000,00 грн., що виключає можливість задоволення позову в даній частині.

З приводу стягнення витрати на послуги стоянки в сумі 4000,00 грн., які визначені позивачем як збитки, слід зазначити наступне.

За приписами статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 623 цього ж Кодексу боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При цьому, розмір збитків має бути підтверджений документально.

Згідно з приписами статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які б управнена сторона одержала у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил з.дійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені особою, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток, втрачена вигода, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3)причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Обов'язок доведення складу цивільного правопорушення покладається на позивача.

В даному випадку нормами договору на передбачений обовязок відповідача здійснювати оплату послуг зі стоянки повернутого автомобільного транспорту.

При цьому позивачем також не надано доказів, які б свідчили, що витрати на послуги стоянки в сумі 4000,00 грн. знаходяться в прямому причинно-наслідковому звязку з порушенням відповідачем грошових зобовязань за договором, а також вини саме відповідача у понесенні позивачем відповідних витрат.

Слід зазначити, що автомобіль VW CaddyGP Kasten 1.2 I TSI, 2013 р.в., двигун № НОМЕР_1, шасі № WV1ZZZ2KZЕX003626 не вибув із власності лізингодавця, та після розірвання договору був повернутий останньому.

Зміст статті 322 ЦК України встановлює обов'язок власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном.

Таким чином, витрати зі стоянки автомобіля є витратами, які несе Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" з утримання свого майна.

Одночасно колегія суддів погоджується з висновком суду в частині відмови у задоволенні стягнення упущеної вигоди в розмірі 115175,74 грн., та зазначає наступне.

За приписами п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Сторони, в п. 12.9 договору, домовились, що відповідач сплачує позивачу будь-яку різницю між вартістю обєкта лізингу та лізинговими платежами. При цьому, за умовами договору, вартість обєкта лізингу визначається або як сума коштів від продажу обєкта лізингу, або як сума коштів, визначена професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства.

Втім, позивачем не доведено та не обґрунтовано розрахунок упущеної вигоди, не надано доказів вартості обєкту лізингу або як суми коштів від продажу обєкта лізингу, або як суми коштів, визначеної професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства, як то погоджено сторонами в п. 12.9 договору.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди в розмірі 115175,74 грн. є недоведеними та необґрунтованими, а отже не підлягають задоволенню.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення господарського суду Харківської області від 14 грудня 2016 року у справі № 922/3691/16 без змін.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в силі, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 33 ,44, 49, 91, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14 грудня 2016 року у справі № 922/3691/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2017 року.

Головуючий суддя В.В.Россолов

Суддя Л.М.Камишева

Суддя П.В.Тихий