КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2017 р. Справа№ 910/4803/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Чорної Л.В.

Разіної Т.І.

При секретарі судового засідання - Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 23.02.2017 року по справі №910/4803/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2016 року

у справі №910/4803/16 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури

до Державного підприємства "Інститут підготовки кадрів промисловості"

про стягнення заборгованості у сумі 655 908,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури (далі - позивач) звернулась з позовом до Господарського суду міста Києва до Державного підприємства "Інститут підготовки кадрів промисловості" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 753 522,95 грн., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань з внесення оплати за комунальні послуги, які надавалися йому до 2012 року та протягом 2013 - 2015 років на підставі договорів про відшкодування витрат від 03.01.2013, від 31.01.2013, від 01.01.2014 та від 01.01.2015.

26.05.2016 позивачем через відділ документального забезпечення суду першої інстанції подано заяву про зменшення розміру позовних вимог (від 25.05.2016 №393-10) у якій він просив суд зменшити розмір позовних вимог та стягнути з відповідача заборгованість за комунальні послуги на загальну суму 685 015,96 грн. (а/с 172-174), з яких:

- 351 918,40 грн. основного боргу за комунальні послуги;

- 190 982,82 грн. пеня без інфляційних втрат 2013-2015;

- 113 007,38 грн. пеня минулих років разом з інфляційними втратами;

- 29 107,36 грн. 3 % річних з урахуванням інфляційних втрат 2013-2015.

Вказану заяву позивача прийнято судом першої інстанції в частині зменшення заявленої до стягнення заборгованості за комунальні послуги до 351 918,40 грн., в іншій частині вимоги про стягнення пені без інфляційних витрат 2013-2015 років - 190 982,82 грн. та вимоги про стягнення пені минулих років разом з інфляційними витратами - 113 007,38 грн. залишились незмінними.

Щодо заявлених до стягнення 29 107,36 грн. 3% річних з урахуванням інфляційних витрат 2013 - 2015 років, то в цій частині місцевим господарським судом заяву позивача не прийнято до уваги, оскільки у розумінні ст. 22 ГПК України збільшенням розміру позовних вимог є збільшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві, і аналогічно зменшення - є зменшенням за тією ж вимогою, яка заявлялась раніше, тому, зокрема, збільшення розміру позовних вимог не може бути пов'язано з пред'явленням додаткових позовних вимог, про які не йшлося в позовній заяві, а у даному випадку - сума 3% річних з урахуванням інфляційних витрат раніше не заявлялась. По суті вказана сума є поданням іншого (ще одного) позову про стягнення з відповідача вказаних коштів, що є недопустимим у розумінні статті 22 ГПК України, тому місцевим судом відмовлено у прийнятті вказаної заяви в частині заявлення 29 107,36 грн. 3% річних. У решті вимог заяву прийнято, тому відповідно до ст. 55 ГПК України мала місце нова ціна позову 655 908,60 грн., яка складається із:

- заборгованості за комунальній послуги - 351 918,40 грн.;

- пені без інфляційних витрат 2013-2015 років - 190 982,82 грн.;

- пені минулих років разом з інфляційними витратами - 113 007,38 грн.

Відповідачем в процесі розгляду даної справи у суді першої інстанції подано заяву про застосування позовної давності до усіх вимог даного спору. (а/с 184)

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.07.2016 №910/4803/16 у частині вимог про стягнення пені без інфляційних витрат 2013-2015 років - 190982,82 грн. та пені минулих років разом з інфляційними витратами - 113007,38 грн. позов залишено без розгляду; у частині вимог про стягнення боргу у сумі 351 918,40 грн. позов задоволено повністю, стягнуто з Державного підприємства "Інститут підготовки кадрів промисловості" на користь Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури 351 918,40 грн. боргу.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції від 13.07.2016, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2016 №910/4803/16 скасувати в частині залишення позову без розгляду та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на те, що місцевим господарським судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, неповно досліджено фактичні обставини справи.

В обґрунтування доводів апеляційного оскарження позивач наголосив на тому, що він не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині залишення позову про стягнення пені без інфляційних витрат 2013-2015 років - 190 982,82 грн. та пені минулих років разом з інфляційними витратами - 113 007,38 грн. без розгляду, оскільки на його думку, ним було надано суду розгорнуті розрахунки вказаних вимог у вигляді таблиць, як те зобов'язував суд за своєю ухвалою, а тому суд не був позбавлений можливості перевірити обґрунтованість позовних вимог. За оцінкою скаржника, суд не дослідив наявні в матеріалах справи документи, в зв'язку з чим прийняв помилкове рішення про залишення позову без розгляду.

Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 96 ГПК України, та не надав колегії суддів письмовий відзив на скаргу позивача, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції. Під час судових засідань представник відповідача просив колегію суддів залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2016 №910/4803/16 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників позивача та відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2016 по даній справі залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем (як постачальником), надавалися відповідачу (як споживачу) послуги постачання від котельні позивача в будинок відповідача опалення та гарячого водопостачання (постачання газу та гарячої води) протягом 2013 - 2015 років на підставі договорів про відшкодування витрат по опаленню від 03.01.2013, від 31.01.2013, від 01.01.2014 та від 01.01.2015.

За умовами вищевказаних договорів, відповідач зобов'язався відшкодувати позивачу кошти відповідно фактичних витрат природного газу, електроенергії та водопостачання по своєму будинку, а також частину збору на спеціальне використання поверхневих і підземних вод згідно з технічними умовами, які описані у Договорах, та на підставі погоджених у договорах тарифів. Розрахунки за опалення та гаряче водопостачання проводяться, виходячи із вартості 1 м.куб. природного газу з урахуванням його транспортування по цінах (тарифах), які встановлені ВАТ "Київгаз".

Відповідач відшкодовує кошти позивача, витрачені останнім на проведення регламентно-ремонтних робіт по приведенню котлів та інженерно-технічних мереж до робочого стану відповідно актів пропорційно по показниках теплових навантажень на гуртожиток позивача та будинок відповідача.

Предметом спору у даній справі є стягнення позивачем з відповідача заборгованості за указані надані по договорам послуги за період до 2012 року та з січня 2013 року по грудень 2015 року в сумі 351 918,40 грн., у яку також входить не відшкодована за 2012 рік заборгованість в сумі 92 566,66 грн., а також нарахованих у зв'язку несвоєчасним внесенням платежів: пені без інфляційних витрат 2013-2015 років - 190 982,82 грн. та пені минулих років разом з інфляційними витратами - 113 007,38 грн.

Сторони погодили, що відповідач проводить оплату по Договорам щомісячно на протязі 3 (трьох) банківських днів після отримання від позивача розрахунку вартості послуг та їх фактичного надання.

Судом першої інстанції з наданих позивачем та не спростованих відповідачем доказів встановлено, що протягом 2013 - 2015 років по вказаним договорам було надано послуг на суму 1 534 736,59 грн., до цього та станом на 31.12.2012 на суму 92 566,66 грн., що разом складає 1 627 303,25 грн.

Надання вищевказаних послуг підтверджується залученими до матеріалів справи копіями актів виконаних робіт за договорами за період з січня 2013 року по грудень 2015 року включно.

При цьому, місцевим господарським судом взято до уваги, що до позову було додано незасвідчені копії актів, та, враховуючи як заперечення відповідача проти позову, так і великий обсяг залучених до матеріалів справи копій документів, судом було оглянуто частину з них, зокрема договори та акти наданих послуг та ін. вибірково, у судовому засіданні в оригіналі, чим спростовано заперечення відповідача, який у подальшому проти відповідності копій залучених до позову документів їх оригіналам не заперечував.

Відхиляючи заперечення відповідача судом також враховано, що протягом усього періоду ним здійснювалися часткові оплати наданих послуг, що підтверджується банківськими виписками та не заперечено відповідачем. Крім того, вищевказані акти є двосторонньо складеними та підписаними документами, які містять опис послуг та їх вартість, яка частково сплачувалася відповідачем, та навпаки не містять його зауважень щодо обсягу та вартості наданих послуг.

Стосовно відсутності підписів на актах наданих послуг за період березень та липень 2013 року, то судом вказані акти прийняті як належні докази наданих послуг, оскільки вони фактично визнані відповідачем шляхом їх оплат, що підтверджується як залученими до справи виписками банку так і відсутністю заперечень з боку відповідача.

Факт надання послуг до укладення вищевказаних договорів та станом на 31.12.2012 заборгованість по яким становила суму 92 566,66 грн. в силу ч. 1 ст. 35 ГПК України визнається таким, що може додатково не доводитись перед судом, оскільки визнається обома сторонами спору - позивачем у позові, а відповідачем у наданому ним суду акті звірки, підписаним бухгалтером, щодо стану заборгованості товариства відповідача перед позивачем, яка є предметом спору.

Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів відключення відповідача в установленому законом порядку від послуг опалення та гарячого водопостачання (постачання газу та гарячої води) у спірний період.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", комунальні послуги надаються споживачеві безперебійно.

Статтею 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги" визначено обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі п. 18 та 20 постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 "Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення" плата за надані послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк, і вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлених засобів обліку.

Отже, у матеріалах справи відсутні докази відключення відповідача в установленому законом порядку від послуг опалення та гарячого водопостачання (постачання газу та гарячої води) у спірний період, тому відповідно до ст. 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги" та умов Договорів відповідач зобов'язаний вносити оплату вчасно та в повному обсязі.

За висновком суду першої інстанції, відповідачем не спростовано факту та обсягів постачання послуг опалення та гарячого водопостачання (постачання газу та гарячої води) у спірний період, враховуючи 2012 рік, та часткові погашення заборгованості, у тому числі після порушення провадження у справі, заборгованість становить 351 918,40 грн.

Розрахунок заборгованості, доданий позивачем до позову, та з урахуванням здійснених після порушення провадження у справі оплат, що призвели до зменшення розміру вимог, перевірено та визнано обґрунтованим і арифметично правильним на суму 351 918,40 грн.

Як зазначалось вище, відповідачем в процесі розгляду даної справи у суді першої інстанції подано заяву про застосування позовної давності до усіх вимог даного спору.

Однак, заява позивача щодо застосування позовної давності у частині її застосування до вимог про стягнення заборгованості в сумі 351 918,40 грн. відхиляється, оскільки враховуючи часткові оплати заборгованості протягом 2013-2015 років, які (оплати) не заперечуються відповідачем та підтверджуються залученими до справи виписками банку, відбулося переривання, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебігу позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості, яка виникла до 18.03.2013, а з цієї дати та до 18.03.2016, яка є датою звернення до суду з позовом, загальний трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, ще не закінчився.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в сумі 351 918,40 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Серед іншого, у зв'язку з допущеним простроченням заборгованості виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України, відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою (штрафом, пенею). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

У межах даного спору позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача:

- пені без інфляційних витрат 2013-2015 років - 190 982,82 грн.;

- пені минулих років разом з інфляційними витратами - 113 007,38 грн.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені минулих років разом з інфляційними витратами у сумі 113 007,38 грн. відзначено про таке.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 63 ГПК України, господарський суд повертає позовну заяву, що не містить обґрунтованого розрахунку стягуваної чи оспорюваної суми, або такий розрахунок не додано до заяви. Якщо ж у позовній заяві є посилання на докази, що підтверджують викладені обставини, але самі докази до позовної заяви не додані, таку заяву не можна повертати з посиланням на статтю 63 ГПК України, у цьому випадку суддя у процесі підготовки справи до розгляду ухвалою витребовує ці докази. (Вказана позиція викладена в п. 3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".).

Позаяк до матеріалів справи не було додано розрахунку пені минулих років разом з інфляційними витратами на суму 113007,38 грн., але у позові позивач вказував про наявність у нього такого розрахунку, з якого він вийшов на указану суму, то судом було витребувано цей розрахунок ухвалою при порушенні провадження у справі, зокрема розрахунок, виконаний з моменту виникнення заборгованості окремо по кожному з прострочених платежів, з врахуванням положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Проте, названий розрахунок пені минулих років разом з інфляційними витратами на суму 113 007,38 грн. позивачем надано не було, відтак, суд позбавлено можливості встановити, чи підтверджується заявлений розмір пені з інфляційними втратами залученими до справи доказами та за який період заявлено до стягнення ці санкції.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що, зазначений позивачем строк «пені минулих років» є невизначеним, а тому не дає можливості перевірити та встановити обґрунтованість позовних вимог у цій частині, відтак, позов у частині вимог про стягнення пені минулих років разом з інфляційними витратами на суму 113 007,38 грн. правомірно залишено судом без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України.

Щодо вимог позивача про стягнення пені без інфляційних витрат за 2013-2015 років у сумі 190 982,82 грн. слід відзначити наступне.

Згідно наданого суду розрахунку (а/с 149) вбачається, що позивач здійснює нарахуванні пені не на кожну окрему суму заборгованості, яку належало сплатити у певний строк, а на суму заборгованості разом за попередні періоди за накопичувальним підсумком на всю суму боргу.

Однак, таке нарахування є невірним, оскільки позбавляє суд можливості перевірити обгрунтованість вимог про стягнення пені, тобто перевірити, на які саме заборгованості, які виникали окремо у кожному місяці, по якому договору та фактично послуги, які (заборгованості) є кожна окремо простроченими (строки оплати, а отже строки прострочення є різні), та за які саме періоди нараховується пеня; перевірити, чи нараховано пеню правомірно - починаючи з дати (з моменту) виникнення заборгованості окремо по кожному з прострочених платежів по кожному з договорів та до них, та чи обраховано позивачем пеню у межах розміру подвійної облікової ставки НБУ, чи у межах шестимісячного строку нарахування, встановленого законом.

Позаяк, до матеріалів справи було додано розрахунок пені за накопичувальним підсумком, по якому перевірити достовірність та обгрунтованість заявленого розміру пені не вбачається за можливе, то судом першої інстанції при порушенні провадження у справі було витребувано розгорнутий розрахунок пені, виконаний з моменту виникнення заборгованості окремо по кожному з прострочених платежів, та зокрема, з врахуванням положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України, однак, такого розрахунку суду надано не було.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, враховуючи відсутність можливості встановити, чи підтверджується заявлений розмір пені залученими до справи доказами та за який період заявлено до стягнення пеню, оскільки нарахування за накопичувальним підсумком не дає можливості встановити моменти виникнення окремих заборгованостей, їх розміри, строки нарахування та моменти виникнення прострочення, а отже не дає можливості перевірити та встановити обґрунтованості позовних вимог, вважає вірним висновок місцевого суду, що позов у частині вимог про стягнення пені без інфляційних витрат 2013-2015 років у сумі 190 982,82 грн. підлягає залишеню без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України.

Позаяк, вимоги про стягнення пені залишені без розгляду, то клопотання відповідача про застосування позовної давності до них відхиляється, оскільки обов'язковою умовою застосування позовної давності, що є підставою для відмови у позові, є визнання заявлених вимог обґрунтованими.

В процесі апеляційного перегляду даної справи позивачем також було надано, за ствердженням позивача, детальний розрахунок пені за кожним рахунком протягом шести місяців, з урахуванням індексу інфляції та облікової ставки по дням заборгованості на двох таблицях.

Так, згідно таблиці 1 позивач здійснює розрахунок «пені за боргом 1.1.13-1.1.16» (колонка 9), розрахунок здійснено за період з 2013 року по грудень 2015 року, загальна сума пені, яка визначена до стягнення складає 455 630,24 грн. При цьому, слід звернути увагу, що згідно розрахунку, який надано позивачем суду першої інстанції і який було досліджено судом, позивач просив суд стягнути пені без інфляційних витрат 2013-2015 років на суму - 190 982,82 грн..

У таблиці 2 позивач наводить розрахунок «розшифровка нарахування пені з урахуванням зміни величин облікової ставки та індексу інфляції», згідно якого «пеня за дні з урахуванням зміни облік. ставки та інд. інфляції» складає 385 948,88 грн. та «сума пені по кожному рахунку, акту» складає 385 858,88 грн. В той час, позивач просив суд першої інстанції стягнути пені минулих років разом з інфляційними витратами на суму 113 007,38 грн.

Вказані розрахунки у двох таблицях виконані за підписом головного бухгалтера позивача - О.І. Слободяник.

Колегія суддів стосовно наведених позивачем розрахунків у двох таблицях відзначає, що в останніх позивач просить стягнути з відповідача значно більші суми ніж було заявлено до стягнення у позові. Відтак, оскільки такі розрахунки із вказаними значно більшими сумами, не були предметом дослідження під час розгляду справи у суді першої інстанції, останні не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, як такі, що не відповідають ст. 101 ГПК України, де визначено межі перегляду справи в апеляційній інстанції.

Крім того, як за цими розрахунками, так і за розрахунками наявними у матеріалах справи наданими суду першої інстанції, позивач також нараховує пеню не на кожну окрему суму боргу, яку належало сплатити у певний строк, а на суму заборгованості разом за попередні періоди. Проте, слід зазначити, що таке нарахування є невірним, оскільки позбавляє колегію суддів можливості перевірити обґрунтованість вимог про стягнення пені, тобто перевірити, на які саме заборгованості, які виникали окремо у кожному місяці, по якому саме з чотирьох договорів та за які фактично послуги (постачання газу та гарячої води) здійснено нарахування пені. Крім того, не вбачається за можливе здійснити перевірку за які саме періоди нараховується пеня, перевірити, чи нараховано пеню правомірно - починаючи з дати виникнення заборгованості окремо по кожному з прострочених платежів, по кожному з договорів, та чи обраховано позивачем пеню у межах розміру подвійної облікової ставки НБУ, чи у межах шестимісячного строку нарахування, встановленого законом, чи не порушено позивачем строки позовної давності, про застосування яких заявлено відповідачем.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що залишення позовних вимог в частині стягнення без інфляційних витрат 2013-2015 років та пені минулих років разом з інфляційними витратами без розгляду не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з цими ж вимогами після усунення обставин, що зумовили залишення позову без розгляду, тобто після надання обґрунтованого розрахунку заявленої суми, з посиланням на конкретний договір, на період, на суму по кожній послузі (постачання газу та гарячої води), враховуючи облікову ставку НБУ, погашення боргу, тощо.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2016 №910/4803/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/4803/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Л.В. Чорна

Т.І. Разіна