ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2017р. Справа№ 914/3336/16

За позовом: Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал», м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація», м.Львів

про стягнення 163062,93грн.

Cуддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 представник за довіреністю

від відповідача: не зявився

Суть спору: позов заявлено Львівським міським комунальним підприємством «Львівводоканал», м.Львів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація», м.Львів про стягнення 163062,93грн., з яких 143156,16грн. основного боргу, 8037,25грн. пені, 2074,55грн. 3% річних, 9794,97грн. індексу інфляції.

Ухвалою суду від 30.12.2016р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні 23.01.2017р. Ухвалою суду від 23.01.2017р. розгляд справи відкладено на 13.02.2017р. у звязку з неявкою відповідача та для надання сторонам можливості подати витребувані судом документи.

Представнику позивача розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Представник позивача в судове засідання 13.02.2017р. зявився, долучив до матеріалів справи додаткові докази на підтвердження своєї правової позиції (вх.№5022/12 від 07.02.2017р.), позовні вимоги підтримав повністю з підстав, вказаних у позовній заяві. Ствердив, зокрема, що між позивачем та відповідачем ТзОВ «Львівавтокомплектація» в липні 2010 року укладено договір, на виконання умов якого позивачем за період з грудня 2015 року по жовтень 2016 року надано відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення, які ним оплачено частково, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 143156,16грн. Зазначене зумовило звернення до суду із позовною заявою, в якій окрім суми основного боргу до стягнення також заявлено 8037,25грн. пені, нарахованих відповідно до умов договору, 2074,55грн. 3% річних та 9794,97грн. індексу інфляції, нарахованих у відповідності до ст.625 ЦК України. Просив позов задоволити.

Відповідачем явки повноважного представника в судове засідання 13.02.2017р. повторно не забезпечено, письмового відзиву та інших витребуваних судом документів не подано, поважності причин неявки суду не повідомлено, хоча про час та місце проведення судового засідання його повідомлено належним чином.

Суд, у відповідності до ст.75 ГПК України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у звязку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено таке.

Між Львівським міським комунальним підприємством «Львівводоканал» (виробник послуг за договором, позивач по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація» (виконавець послуг за договором, відповідач по справі) укладено договір №570129 про надання послуг з водопостачання та водовідведення між виробником цих послуг та виконавцями послуг від 08.07.2010р., за яким виробник взяв на себе зобовязання надавати послуги з водопостачання та водовідведенняв будинок №139 по вул.Кульпарківській (додаток 1), а виконавець послуг зобовязався оплачувати такі послуги за затвердженими рішеннями Виконавчого комітету Львівської міської ради тарифами у терміни, передбачені цим договором та додатками до нього (п.1.1).

Як встановлено договором, розрахунки за послуги водопостачання та водовідведення проводяться виконавцем у грошовій формі відповідно до тарифів затверджених рішеннями виконавчого комітету. В разі зміни тарифів плата за послуги здійснюється відповідно до нових тарифів, без зміни інших умов договору (п.6.1). Розрахунковим періодом є календарний місяць (п.6.2). Виконавець послуг до 20 числа, наступного за звітним місяця, проводить розрахунок з виробником послуг по нарахованих коштах за надані послуги з водопостачання та водовідведення згідно виставленого рахунку, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок виробника послуг за відрахуванням 3,3% (ТзОВ «Львівавтокомплектація») комісійної винагороди від перерахованих виробнику коштів. (Комісійна винагорода враховується виробником при розрахунках за надані послуги). При цьому, у першу чергу, погашається заборгованість виконавця (п.6.3).

Так, ЛМКП «Львівводоканал» виставлено ТзОВ «Львівавтокомплектація» рахунки на оплату послуг з водопостачання та водовідведення, наданих протягом грудня 2015 року жовтня 2016 року, а саме: рахунок №111454 за грудень 2015 року на суму 11813,90грн.; №024438 за січень 2016 року на суму 15073,20грн., №038837 за лютий 2016 року на суму 12399,84грн., №068882 за березень 2016 року на суму 13110,84грн., №6685 за квітень 2016 року на суму 14672,71грн., №6862 за травень 2016 року на суму 14735,64грн., №6683 за червень 2016 року на суму 13760,26грн., №032598 за липень 2016 року на суму 13655,38грн., №072597 за серпень 2016 року на суму 12071,69грн., №033245 за вересень 2016 року на суму 12949,68грн. та №111438 за жовтень 2016 року на суму 14153,64грн., копії яких долучено до матеріалів справи.

Проте, всупереч взятим за договором зобовязанням, відповідачем спожиті послуги оплачено лише частково на суму 5073,20грн., що підтверджується банківською випискою про рух коштів по рахунку позивача від 27.01.2016р. Після отримання зазначеного платежу позивачем проведено відповідне відрахування комісійного збору, передбаченого умовами договору, що відображено у розрахунку заборгованості, долученому до позовної заяви. Відтак, заборгованість ТзОВ «Львівавтокомплектація» перед ЛМКП «Львівводоканал» склала 143156,16грн.

Зазначені обставини зумовили звернення ЛМКП «Львівводоканал» до суду із позовною заявою про стягнення з ТзОВ «Львівавтокомплектація» 143156,16грн. основного боргу, 8037,25грн. пені, 2074,55грн. 3% річних та 9794,97грн. індексу інфляції.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Згідно ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

У відповідності до ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Законом України «Про питну воду та питне водопостачання» визначено, що послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору з підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов'язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та водовідведення (п.2 ч.1 ст.19).

У відповідності до ч.1 ст.1 Закоун України «Про житлово-комунальні послуги», виробником є суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги, а виконавцем суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Згідно ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як визначено ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зважаючи на встановлений п.6.3 договору порядок проведення розрахунків, яким передбачено відрахування з платежів 3,3% перерахованих коштів на користь відповідача, а також те, що якщо останній день строку виконання зобовязання припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, суд приходить до висновку, що остаточний розрахунок за послуги, надані в грудні 2015 року, в розмірі 11424,04грн. відповідач мав провести включно до 19.01.2016р.; за послуги, надані в січні 2016 року, в розмірі 14575,78грн. включно до 19.02.2016р.; за послуги, надані в лютому 2016 року, в розмірі 11990,65грн. включно до 21.03.2016р.; за послуги, надані в березні 2016 року, в розмірі 12678,18грн. включно до 19.04.2016р.; за послуги, надані в квітні 2016 року, в розмірі 14188,51грн. включно до 19.05.2016р.; за послуги, надані в травні 2016 року, в розмірі 14249,36грн. включно до 20.06.2016р.; за послуги, надані в червні 2016 року, в розмірі 13306,17грн. включно до 19.07.2016р.; за послуги, надані в липні 2016 року, в розмірі 13204,75грн. включно до 19.08.2016р.; за послуги, надані в серпні 2016 року, в розмірі 11673,32грн. включно до 19.09.2016р.; за послуги, надані в вересні 2016 року, в розмірі 12522,34грн. включно до 19.10.2016р.; та за послуги, надані в жовтні 2016 року, в розмірі 13686,57грн. включно до 21.11.2016р.

Проаналізувавши умови долученого до матеріалів справи договору №570129 про реструктуризацію заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення, укладеного між ТзОВ «Львівавтокомплектація» та ЛМКП «Львівводоканал» 13.07.2016р., суд приходить до висновку, що він не змінює зазначеного порядку розрахунків між сторонами, оскільки не вбачається, що його укладено саме з метою розстрочення погашення заборгованості, що виникла внаслідок несвоєчасної оплати послуг, наданих за період з грудня 2015 року по жовтень 2016 року. Окрім цього, дія зазначеного договору закінчилась зі спливом 6 місяців з моменту його підписання (п.7), відтак, він не може братись до уваги при вирішенні спору.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні норми містяться і в Господарському кодексі України.

У відповідності до ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги часткову оплату за надані послуги, проведену відповідачем в січні 2016 року, суд приходить до висновку, що основний борг ТзОВ «Львівавтокомплектація» перед ЛМКП «Львівводоканал» становить 138426,47грн.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч.6 ст.231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як визначено п.7.2 договору, при несплаті або частковій несплаті за надані послуги виконавець послуг сплачує виробнику послуг пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день протермінування платежу, яка склалася з моменту укладення цього договору, починаючи з 20 числа місяця наступного за розрахунковим.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Суд також звертає увагу на те, що порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Як визначено у ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відтак, суд звертає увагу на те, що прострочення боржника з оплати послуг, наданих у грудні 2015 року настало 20.01.2016р.; наданих у січні 2016 року 20.02.2016р.; наданих у лютому 2016 року 22.03.2016р.; наданих у березні 2016 року 20.04.2016р.; наданих у квітні 2016 року 20.05.2016р.; наданих у травні 2016 року 21.06.2016р.; наданих у червні 2016 року 20.07.2016р.; наданих у липні 2016 року 20.08.2016р.; наданих у серпні 2016 року 20.09.2016р.; наданих у вересні 2016 року 20.10.2016р.; та наданих у жовтні 2016 року 22.11.2016р.

Враховуючи вищенаведене та провівши відповідний перерахунок неустойки за визначений позивачем період, суд приходить до висновку, що до стягнення з відповідача належить 6232,34грн. пені, нарахованої за період з 20.01.2016р. по 30.06.2016р.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та індексу інфляції, суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.4.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. розяснено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд також звертає увагу на розяснення, надані Пленумом Вищого господарського суду України у вказаній Постанові про те, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.3.2). Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (п.3.1).

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги момент виникнення прострочення боржника по кожному із фактів надання послуг на підставі договору за період з грудня 2015 року по жовтень 2016 року та визначений позивачем період проведення відповідних нарахувань, провівши відповідний перерахунок, з врахуванням того, що загальна кількість днів у 2016 році 366, а не 365, як звично, суд приходить до висновку, що до стягнення із відповідача належить 1788,25грн. 3% річних, нарахованих з 20.01.2016р. по 30.11.2016р., а також 8123,16грн. індексу інфляції, нарахованих з врахуванням відповідних встановлених індексів за період з лютого по листопад 2016 року.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, витрати зі сплати судового збору в розмірі 2318,55грн. слід покласти на відповідача, а в решті на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 75, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівавтокомплектація» (м.Львів, вул.Стрийська, буд.45; ) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівводоканал» (м.Львів, вул.Зелена, буд.64; ) 138426,47грн. основного боргу, 6232,34грн. пені, 1788,25грн. 3% річних, 8123,16грн. індексу інфляції та 2318,55грн. судового збору.

3. Наказ видати у відповідності до ст.116 ГПК України.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 20.02.2017р.

Суддя Щигельська О.І.