ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2017 року Справа № 916/3067/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Літо-Варе,

(54020, АДРЕСА_1).

до відповідача -1: Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області,

(57453, Миколаївська область, Березанський район, вул. Одеська, 4,

с.Коблеве,).

відповідача-2: Малого підприємства Волна,

(57453, Миколаївська область, Березанський район, с.Коблеве, вул.

Виноградна, 17).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Одеська обласна державна адміністрація, 65032, м. Одеса, пр. Шевченка, 4.

про: визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним договору оренди ,-

Суддя С.М.Коваль.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність № б/н від 10.11.2016 р.;

ОСОБА_2 директор;

Від відповідача-1: представник не зявився.

Від відповідача-2: ОСОБА_3 - директор;

Від третьої особи: представник не зявився.

Суть спору:

Позов поданий про визнання рішення Коблівської сільської ради від 20.08.2015 року №14 недійсним, визнання договору оренди від 28.08.2015 року - недійсним.

Позовні вимоги мотивуються прийняттям радою рішення в порушення законодавства.

Відповідач-1 відзив по суті спору надав, проти позову заперечує.

Відповідач-2 відзив по суті спору надав, у задоволенні позову просить відмовити..

Третя особа письмові пояснення по суті спору надала, підтримує позовні вимоги.

Учасники судового процесу своїх представників в судове засідання направили.

13.02.2016 відповідно до статті 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи.

ТОВ «Літо-Варе є власником нерухомого майна, яке розташоване за адресами: Одеська область, Комінтернівський район, Сичавська сільська рада, автодорога Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, 55 км., 1 та складається з їдальні літ. А, прибудови літ. А-1, а також: Одеська область, Комінтернівський район, Сичавська сільська рада, автодорога Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, 55 км., 1 - Б та складається з спального корпусу літ. А, спального корпусу літ. А-1 та інш., що підтверджується свідоцтвами про право власності від 05.11.2008р. та інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №72380716 та №72379895 від 07.11.2016р.

Позивачем розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у довгострокову оренду на 49 років, для експлуатації будівель і споруд існуючої бази відпочинку за адресою: 55 км. Автодороги Одеса-Мелітополь-Новоазовськ, буд. 1 та буд. 1 - Б, на території Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області (за межами населеного пункту).

Товариству з обмеженою відповідальністю Літо-Варе стало відомо, що на вищевказані земельні ділянки, що проектуються для надання в користування позивачу та на яких знаходиться його нерухоме майно - їдальня, спальні корпуси та інші споруди, «накладаються» земельні ділянки з кадастровими номерами :12:055:0030 та :12:055:0031, які на підставі рішення Коблівської сільради Березанського району Миколаївської області №14 від 20.08.2015 року, передані в оренду МП «Волна». Договір оренди зазначених земельних ділянок було укладено 28.08.2015р., а державну реєстрацію права оренди земельних ділянок проведено 10.09.2015 р.

При проектуванні товариством з обмеженою відповідальністю Літо-Варе за допомогою інженера - землевпорядника ОСОБА_4 31.10.2016 року було проведено заміри земельних ділянок, які проектуються позивачеві та земельних ділянок з кадастровими номерами :12:055:0030 та :12:055:0031, на підставі координат зовнішніх меж земельних ділянок, за якими позивач вважає, що встановлено накладення земельних ділянок, також накладення спірних земельних ділянок на нерухоме майно - їдальню, спальні корпуси та інші споруди, які належать позивачеві.

Позивач вважає, що спірним рішенням ради та укладеним договором оренди порушені його права та інтереси, встановлені законом щодо спірних земельних ділянок на яких знаходиться нерухоме майно їдальню, спальні корпуси та інші споруди, яке належить позивачеві на праві власності, просить визнати рішення Коблівської сільської ради від 20.08.2015 року №14 недійсним та визнання договору оренди від 28.08.2015 року - недійсним.

В обґрунтування позову позивач посилається на статтю 120 Земельного кодексу України, статті , 16, 21, 203, 215, 377 Цивільного кодексу України.

Відповідач -1, як вже вище вказано, письмовий відзив по суті спору надав, проти позову заперечує з наступного.

Коблівська сільська рада приймаючи рішення № 14 ХХХХІV сесія 6 скликання від 20 серпня 2015 року та укладаючи договір оренди від 28.08.2015 року не перевищуючи свої повноваження надаючи Відповідачу - 2 земельні ділянки в оренду, оскільки вони перебувають в межах населеного пункту с. Коблеве, та є комунальною власністю територіальної громади, в підтвердження надавши рішенням Миколаївської обласної ради від 23.09.2011 року № 2 та викопіювання плану землекористування Коблівської сільської ради Березанського району.

Відповідач -2 у письмовому відзиві заперечує з наступного.

- земельна ділянка з кадастровими номерами: :12:055:0030 та :12:055:0031 відносяться до території Миколаївської області, Березанського району, Коблівської сільської ради, що підтверджує Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

- майно ТОВ «Літо Варе» і земельні ділянки, знаходиться на території Одеської області, Комінтернівського району та не мають жодного відношення до МП «Волна».

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників учасників судового процесу, господарський суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з нижченаведеного.

Відповідно до статті 33 ГПК України , кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 32 ГПК України , доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в справі.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ч.2 ст.21 ГПК України позивачами є підприємства та організації, що подали позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

В силу ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій України та статус суддів" є, зокрема, забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 статті 7 Закону України "Про судоустрій України та статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і без стороннім судом, утвореним відповідно до закону.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Позивач в обґрунтування позову посилається на ст. 120 Земельного Кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України.

Проте, ним не надано доказів, у якої саме особи виникло право користування оспорюванню земельною ділянкою.

Порядок передачі у власність юридичним особам земельних ділянок із земель державної або комунальної власності передбачений статтею 116 ЗК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 116 ЗК України юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Пунктом 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що до виключної компетенції відповідної ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради сесії.

Таким чином, виникнення права власності на об'єкти нерухомості не є безумовною підставою для автоматичного укладення угоди щодо земельної ділянки. Обовязковою умовою передачі у власність земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про передачу земельної ділянки у власність. (Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 14.11.2011 року № 3-119гс11).

Таких рішень щодо товариства з обмеженою відповідальністю Літо-Варе не приймалось, про що було пояснено представником позивача у судовому засіданні.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування (частина 1 статті 123 ЗК України).

У силу статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 2 цієї статті встановлено, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до частини 2 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача.

Отже, якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім'я в установленому законом порядку, в тому числі з додержанням вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень" і статті 125 ЗК України, яка пов'язує виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права". Він за необхідності може звернутися до господарського суду також з позовом про визнання за ним права користування земельною ділянкою (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Однак при вирішенні питання щодо переходу права власності на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на житлові будинки, будівлі, споруди, що на них розміщені, судам необхідно досліджувати, зокрема, умови договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, наявність у продавця визначених законом документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Аналогічна правова позиція викладена у пунктах 2.10, 2.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

Позивач не надав доказів право користування відповідною земельною ділянкою попереднім землекористувачем, а також у розумінні вищевказаних положень Закону не є ані власником, ані користувачем земельних ділянок заг. пл. 0,4900 га по вул. Кишинівська, 2в та вул. Кишинівська, 2и в с. Коблеве, в межах території Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області кадастровими номерами :12:055:0030 та :12:055:0031, щодо якої просить визнати недійсними рішення ради та договір оренди.

Так само матеріали справи не містять доказів набуття позивачем права користування вищезгаданою земельною ділянкою у визначеному законом порядку.

З урахуванням наведеного суд дійшов до висновку, що обраний Позивачем спосіб захисту - визнання рішення Коблівської сільської ради від 20.08.2015 року №14 недійсним та визнання договору оренди від 28.08.2015 року недійсним, з обґрунтуванням на ст. 120 Земельного кодексу, ст. 377 Цивільного Кодексу України - не є вірним.

Отже, у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 ГПК України, господарський суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст складено та підписано 17.02.2017 року.

Суддя С.М.Коваль.