ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року Справа № 7/384
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Малетича М.М.,

Самусенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Комунального підприємства "Київпастранс"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2016 року

у справі № 7/384

господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гепард-Сервіс"

до Комунального підприємства "Київпастранс"

про стягнення 4 116 056,33 грн.

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гепард-Сервіс"

про поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання

за участю представників сторін:

позивача: Єгоров С.О.

відповідача: Юрко О.Є.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "Гепард-Сервіс" звернулось до господарського суду міста Києва із заявою про поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу господарського суду міста Києва від 06 серпня 2009 року у даній справі до виконання на підставі ст. 119 ГПК України, посилаючись на поважність причин пропуску такого строку.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02 листопада 2016 року (суддя: Якименко М.М.) у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання відмовлено.

Місцевий господарський суд виходив з того, що наведені позивачем обставини не є поважними причинами пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання, оскільки постанова про повернення виконавчого документу разом з наказом були надіслані органом ДВС стягувачу на адресу, яка міститься в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, позивач (стягувач) мав можливість до спливу зазначеного строку отримати всю необхідну йому інформацію про хід виконавчого провадження та у разі виявлення невідповідностей, зокрема щодо своєї адреси, міг звернутися до виконавчої служби для виправлення помилок, проте, звернувся до виконавчої служби для ознайомлення лише після спливу тривалого проміжку часу, що свідчить про незацікавленість та неналежне ставлення до проведення виконавчих дій самого стягувача.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2016 року (склад колегії суддів: Сітайло Л.Г. - головуючий, Калатай Н.Ф., Пашкіна С.А.) ухвалу господарського суду міста Києва від 02 листопада 2016 року скасовано. Заяву про поновлення строку на пред'явлення виконавчого документу до виконання у даній справі задоволено. Поновлено товариству з обмеженою відповідальністю "Гепард-Сервіс" строк для пред'явлення наказу господарського суду міста Києва від 06 серпня 2009 року у даній справі до виконання.

За висновком апеляційного господарського суду строк пред'явлення виконавчого документу до виконання пропущено позивачем з поважних причин.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2016 року, Комунальне підприємство "Київпастранс" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду, а справу направити для новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду. В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на порушення та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, рішенням господарського суду міста Києва від 25 червня 2009 року у даній справі №7/384 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гепард-Сервіс" задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Київпастранс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гепард-Сервіс" 3 988 238,24 грн. боргу, 104 131,57 грн. інфляційних збитків, 23 686,52 грн. 3 % річних, 25 500,00 грн. державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 50 000 грн. витрат на послуги адвоката.

06 серпня 2009 року на виконання зазначеного судового рішення господарським судом міста Києва видано наказ, за яким 04 лютого 2011 року старшим державним виконавцем Подільського районного відділу ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві було відкрито виконавче провадження № 24095713.

26 грудня 2014 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в місті Києві винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" та встановлено строк повторного пред'явлення наказу для виконання - до 26 грудня 2015 року.

Однак, зазначений наказ протягом встановленого законом строку з 27 грудня 2014 року до 26 грудня 2015 року не був повторно пред'явлений до виконання, у зв'язку з чим позивач 07 жовтня 2016 року звернувся до господарського суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу господарського суду міста Києва від 06 серпня 2009 року у даній справі до виконання на підставі ст. 119 ГПК України, посилаючись на поважність причин пропуску такого строку.

Статтею 119 ГПК України та частиною другою статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено право стягувача подати заяву про поновлення строку пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до ст. 119 ГПК України у разі пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання з причин, визнаних господарським судом поважними, пропущений строк може бути відновлено.

Причини поважності пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання оцінюються судом виходячи з обґрунтування поважності цих причин та наданих доказів згідно зі ст. 43 ГПК України.

Отже, поважними визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними і пов'язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій. Клопотання чи заява про відновлення процесуального строку повинна містити роз'яснення причин пропуску і підстав, з яких стягувач вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у стягувача не було можливості.

В якості поважних причин пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання, позивач зазначив про те, що постанова про повернення виконавчого документу разом з наказом господарського суду були направлені державним виконавцем йому, як стягувачу, за невірною адресою і були повернуті до відділу примусового виконання рішень у зв'язку із закінченням терміну зберігання і отримані ним лише 05 жовтня 2016 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження після спливу строку для повторного пред'явлення наказу до виконання.

Відповідно до ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією. Постанови про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувану, відповідно до статті 47 цього Закону, надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, постанова Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в м. Києві про повернення виконавчого документа стягувачу від 24 грудня 2014 року ВП №24095713 направлена Товариству з обмеженою відповідальністю "Гепард-Сервіс" на адресу: 01025, м. Київ, вул. Гончара, 4. Однак, зазначені постанова та наказ господарського суду повернулися до відділу ДВС як неотримані адресатом у зв'язку з закінченням терміну їх зберігання.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 26 грудня 2014 року - дату винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу адресою місцезнаходження ТОВ "Гепард-сервіс" (стягувача) була: 03057, м. Київ, вул. Вадима Гетьмана, 30, яка була також зазначена і в судовому наказі господарського суду міста Києва від 06 серпня 2009 року. Крім того, в наказі зазначено і поштову адресу стягувача: 03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 5а.

Таким чином, державний виконавець був обізнаний про юридичну та поштову адреси стягувача, зазначені в судовому наказі, однак докази надіслання державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 24 грудня 2014 року разом з наказом на ці адреси в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що стягувач не був повідомлений належним чином про хід виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду м. Києва від 25 червня 2009 року у справі №7/384 і не отримував постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 24 грудня 2014 року та наказу суду по справі №7/384.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанцій про доведеність існування поважних причин пропуску позивачем строку для пред'явлення наказу до виконання, у зв'язку з чим вважає, що суд апеляційної інстанції правильно задовольнив заяву позивача про поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу господарського суду міста Києва від 06 серпня 2009 року у даній справі до виконання.

Статтею 124 Конституції України, з якою кореспондуються положення ст.115 ГПК України, передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" також визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

В п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі "Шмалько проти України" (заява N 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Проте, як вірно встановлено судом апеляційної інстанції, доказів повного виконання рішення господарського суду міста Києва від 25 червня 2009 року по справі №7/384 матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що оскаржувана відповідачем постанова апеляційного господарського суду, якою було скасовано ухвалу місцевого господарського суду, прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні. Посилання скаржника на порушення норм процесуального права під час винесення постанови не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування зазначеного судового акту колегія суддів не вбачає. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків господарського суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Комунального підприємства "Київпастранс" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 19 грудня 2016 року зі справи № 7/384 залишити без змін.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді М.М. Малетич

С. С. Самусенко