ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2017 року Справа № 910/12325/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді Малетича М.М.,

суддів: Плюшка І.А.,

Самусенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Пантіної Любові Олександрівни на постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 року у справі №910/12325/16 господарського суду міста Києва за позовом Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Пантіної Любові Олександрівни до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс", треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, ОСОБА_4, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

за участю представників:

Позивача: Бондаренко М.Г., дов. № 04 від 17.01.2017 року,

Відповідача: не з'явився,

Третіх осіб: ОСОБА_7, дов. № 27-21/17 від 03.01.2017 року,

ОСОБА_8, дов. № 27-48342/14 від 28.12.2016 року.

В с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Пантіної Любові Олександрівни (далі - ПАТ "УПБ" в особі уповноваженої особи Фонду, Банк, Позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФК Аурум Фінанс" (далі - ТОВ "ФК Аурум Фінанс", Відповідач) про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015 року, посвідченого нотаріально та зареєстрованого у реєстрі за № 6260, про зобов'язання ТОВ "ФК Аурум Фінанс" повернути на користь Банку права майнової вимоги, отримані за вказаним договором про відступлення права вимоги від 26.05.2015 року, отримані згідно Акту приймання-передачі від 27.05.2015 року, за зобов'язаннями боржника ОСОБА_4, а також про внесення змін про суб'єктів в записі про іпотеку: 9810042, замінивши Іпотекодержателя - ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на Іпотекодержателя - ПАТ "УПБ", та змін про суб'єктів в записі про обтяження: 9996408, замінивши Обтяжувача - ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на Обтяжувача - ПАТ "УПБ".

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.07.2016 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача, було залучено: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд, Третя особа 1), Національний банк України (далі - НБУ, Третя особа 2), ОСОБА_4 (ОСОБА_4, Третя особа 3), а на стороні Відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича (далі - Нотаріус, Третя особа 4).

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.09.2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2016 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ "УПБ" в особі уповноваженої особи Фонду відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, ПАТ "УПБ" в особі уповноваженої особи Фонду, у поданій касаційній скарзі та додаткових поясненнях до неї, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст.ст. 38, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст.ст. 75, 76 "Про банки та банківську діяльність", ст.ст. 43, 82 Господарського процесуального кодексу України, просить скасувати судові рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

У своєму письмовому відзиві та додаткових поясненнях до нього, ТОВ "ФК Аурум Фінанс", посилаючись на безпідставність доводів та вимог ПАТ "УПБ" в особі уповноваженої особи Фонду, викладених у касаційній скарзі, просило суд залишити оскаржувані судові рішення у даній справі без змін, а вказану скаргу - без задоволення.

Фонд, у своєму письмовому поясненні просив суд касаційної інстанції скасувати прийняті у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ "УПБ" в особі уповноваженої особи Фонду у повному обсязі.

До початку розгляду касаційної скарги по суті, від ТОВ "ФК Аурум Фінанс" через канцелярію суду було подано письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю його представника в іншому судовому засіданні, яке колегією суддів було розглянуто та відхилено, як безпідставне.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вказувалось вище, вимогами ПАТ "УПБ" в особі уповноваженої особи Фонду у даній справі, з посиланням на ст.ст. 215, 216, 236 Цивільного кодексу України, п.п. 1, 2 та 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", є застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору про відступлення прав вимоги від 26.05.2015 року, посвідченого нотаріально та зареєстрованого у реєстрі за № 6260, про зобов'язання ТОВ "ФК Аурум Фінанс" повернути на користь Банку права майнової вимоги, отримані за вказаним договором про відступлення права вимоги від 26.05.2015 року, отримані згідно Акту приймання-передачі від 27.05.2015 року, за зобов'язаннями боржника ОСОБА_4, а також про внесення змін про суб'єктів в записі про іпотеку: 9810042, замінивши Іпотекодержателя - ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на Іпотекодержателя - ПАТ "УПБ", та змін про суб'єктів в записі про обтяження: 9996408, замінивши Обтяжувача - ТОВ "ФК Аурум Фінанс" на Обтяжувача - ПАТ "УПБ", з тих підстав, що вказаний договір, який містить ознаки нікчемного правочину, що було встановлено рішенням комісії Банку, в силу положень вказаного Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", є нікчемним, у зв'язку з чим, до нього мають застосовуватись відповідні правові наслідки недійсності правочину.

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 216, 236, 509, 512, 513, 626, 627 Цивільного кодексу України, ст. 2 та п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст.ст. 67, 75 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", умови укладених угод, та представлені докази у справі, дійшов висновку про те, що договір про відступлення прав вимоги від 26.05.2015 року є оплатним, оскільки його сторони встановили вартість за відступлення такого права, а інші підстави нікчемності правочину, на які посилається Позивач та які зазначені в п.п. 1, 2 та 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у даному випадку відсутні, а укладення вказаного договору не призвело до визнання Банку неплатоспроможним та не передбачало зменшення його активів, оскільки останній було віднесено до категорії проблемних ще до укладення такого правочину - 30.04.2015 року, і тільки в подальшому Постановою Правління НБУ № 348 від 28.05.2015 року Банк було віднесено до категорії неплатоспроможних, а тому, посилання останнього на порушення Постанови Правління НБУ № 293/БТ не є у розумінні ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст. 215 Цивільного кодексу України підставою нікчемності правочинів, тоді як питання виконання/невиконання сторонами погоджених умов договорів не пов'язано з їх недійсністю, у зв'язку з чим, не знайшов правових підстав для задоволення даного позову.

Проте, з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна, оскільки такі, в порушення вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, були прийняті при неповному встановлені обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, з огляду на таке.

Згідно ст.ст. 512, 513 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Разом з тим, частиною 1 ст. 207 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання, яке не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Також, частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Водночас, статтею 203 цього ж Кодексу визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При чому, статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частин 2, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Разом з тим, відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Як визначено частиною другою ст. 38 вказаного Закону, протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно частини третьої ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

При цьому, як видно з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 26.05.2015 року між ПАТ "Український професійний банк" (Первісний кредитор) та ТОВ "ФК Аурум Фінанс" (Новий кредитор, відповідач) було укладено договір про відступлення прав вимоги, посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 6260 (далі - Договір № 6260) відповідно до умов якого (п. 1.) Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредитору свої права вимоги до ОСОБА_4 (далі - Боржник), а Новий кредитор сплачує Первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, визначеній п. 5. цього договору, у порядку та строки, встановлені цим договором, та набуває права вимоги первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існують на момент переходу права вимоги за кредитним договором № 893 від 13.07.2012 року з усіма додатковими угодами та/або договорами про внесення змін до нього (далі - Кредитний договір) та іпотечним договором від 13.07.2012 року, посвідченим нотаріально та зареєстрованим в реєстрі за № 1503, предметом якого є іпотека належного Боржнику житлового об'єкта, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 65,22 кв. м., житловою площею 39,30 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, які були укладені між ПАТ "Український професійний банк" та ОСОБА_4

Згідно п. 2. Договору № 6260, до Нового кредитора переходять всі права Первісного кредитора за Кредитним договором, в тому числі, але не виключно право вимоги сплати заборгованості за кредитом, несплачених процентів, комісії та штрафних санкцій за кредитним договором в розмірі, який буде існувати на момент переходу права вимоги, вказаний в п. 3. цього договору, а також всі права іпотекодержателя за іпотечним договором.

При цьому, відповідно до п. 3. Договору № 6260, станом на 25.05.2015 року заборгованість за кредитним договором № 893 від 13.07.2012 року становила 58658,66 грн.

Пунктами 5. та 6. Договору № 6260 визначено, що за відступлені права вимоги за кредитним договором Новий кредитор сплачує Первісному кредитору кошти в українських гривнях в розмірі 58658,66 грн. без ПДВ, які сплачуються Новим кредитором Первісному кредитору протягом 2 банківських днів з дня укладення цього договору. Ціна продажу сплачується шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Первісного кредитора за наступними реквізитами: отримувач платежу: ПАТ "Український професійний банк", банк отримувача - ПАТ "Український професійний банк", № рахунку: 0893, ідентифікаційний код: 19019775, МФО: 300205, призначення платежу: "оплата за договором відступлення права вимоги від 26.05.2015". Права вимоги за кредитним договором є такими, що передані Новому кредитору з моменту підписання Акту приймання-передачі права вимоги. Акт приймання-передачі права вимоги підписується виключно після отримання Первісним кредитором ціни продажу в повному обсязі.

Відповідно до Акту приймання-передачі від 27.05.2015 року Позивач, на підставі п. 6. Договору № 6260 передав, а Відповідач прийняв права вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_4 наступні документи: кредитний договір № 893 від 13.07.2012 та іпотечний договір від 13.07.2012 року.

Разом з тим, Постановою Правління НБУ № 348 від 28.05.2015 року "Про віднесення ПАТ "УПБ" до категорії неплатоспроможних" Банк було віднесено до категорії неплатоспроможних,у зв'язку з чим, виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення № 107 від 28.05.2015 року "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "УПБ", за яким Фондом було розпочато процедуру виведення Банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29.05.2015 року по 28.08.2015 року включно, а уповноваженою особою Фонду було призначено Пантіну Л.О.

Також, Постановою Правління НБУ № 562 від 28.08.2015 року було відкликано банківську ліцензію ПАТ "УПБ" та прийнято рішення про ліквідацію Банку.

На виконання вказаної Постанови Правління НБУ виконавчою дирекцією Фонду було прийняте рішення № 158 від 28.08.2015 року "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Український професійний банк" та делегування повноважень ліквідатора банку", яким припинено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "УПБ" та розпочато процедуру його ліквідації з 31.08.2015 року по 30.08.2016 року, а уповноваженою особою Фонду на здійснення ліквідації ПАТ "УПБ" призначено Пантіну Л.О.

При цьому, наказом уповноваженої особи Фонду № 26/ТА від 29.05.2015 року було вирішено здійснити перевірку договорів (інших правочинів), укладених ПАТ "УПБ" протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації в банку на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану Банку та які відповідають критеріям, передбаченим статтею 38 Спеціального Закону та створено для цього спеціальну комісію.

За результатами роботи комісії було складено протокол № 9 від 24.07.2015 року та встановлено наступне: порушення норм законодавства при укладенні, зокрема, договору про відступлення права вимоги від 26.05.2015 року, з порушенням вимог Постанови НБУ № 293/БТ від 30.04.2015 року про заборону Банку передавати третім особам майно та активи; прийнявши виконання (платежі) за договором відступлення від кредитора з його поточного рахунку в Банку, на рахунки 2909 позичальників Банку по договору відступлення права вимоги, цим самим було порушено вимоги Постанови НБУ № 293/БТ від 30.04.2015 року про зобов'язання проведення усіх розрахунків в національній валюті через кореспондентський рахунок Банку, відкритий у НБУ; Банк, уклавши договір відступлення права вимоги, прийняв на себе зобов'язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов'язань стало неможливим, що прямо зазначено у п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як ознака нікчемності правочину; умови договору відступлення права прямо передбачають передачу контрагенту, що є одночасно кредитором банку, майнових прав за кредитним договором, а отже надають кредитору - ТОВ "ФК Аурум Фінанс" переваги перед іншими кредиторами, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами Банку, що прямо зазначено у п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", як ознака нікчемності такого правочину.

У зв'язку з цим, уповноваженою особою Фонду було прийнято рішення про затвердження результатів перевірки та складено повідомлення № 01-10/3264 від 03.08.2015 року, адресоване ТОВ "ФК Аурум Фінанс", яким повідомлялось про нікчемність договору про відступлення прав вимоги, посвідченого нотаріально та зареєстрованого у реєстрі за № 6260, та про повернення протягом 10-ти днів всіх отриманих за умовами нікчемного договору відступлення права вимоги оригіналів документів, переданих за актом приймання-передачі від 27.05.2015 року, яке було відправлено Відповідачу за вих. № 01-10/3264 від 03.08.2015 року та отримано останнім 13.08.2015 року.

Разом з тим, статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати необхідні для цього докази, при цьому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В даному випадку, суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову у позові, дійшов формального висновку про те, що договір про відступлення прав вимоги від 26.05.2015 року є оплатним, оскільки його сторони встановили вартість за відступлення такого права, а інші підстави нікчемності правочину, на які посилається Позивач та які зазначені в п.п. 1, 2 та 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у даному випадку відсутні, а укладення вказаного договору не призвело до визнання Банку неплатоспроможним та не передбачало зменшення його активів, оскільки останній було віднесено до категорії проблемних ще до укладення такого правочину - 30.04.2015 року, і тільки в подальшому Постановою Правління НБУ № 348 від 28.05.2015 року Банк було віднесено до категорії неплатоспроможних, а тому, посилання останнього на порушення Постанови Правління НБУ № 293/БТ не є у розумінні ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст. 215 Цивільного кодексу України підставою нікчемності правочинів, тоді як питання виконання/невиконання сторонами погоджених умов договорів не пов'язано з їх недійсністю, не врахувавши при цьому те, що положення ст. 34 Господарського процесуального кодексу України слід застосовувати у взаємозв'язку з ч. 1 ст. 43 цього Кодексу та надавати при цьому правову оцінку усім доказам у справі у їх сукупності.

Так, посилаючись на Постанову Правління НБУ № 293/БТ від 30.04.2015 року про віднесення Банку до категорії проблемних та на Постанову Правління НБУ № 348 від 28.05.2015 року про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних, які було прийнято відповідно до ст.ст. 75, 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність", суд першої інстанції не звернув належної уваги, що зазначені акти містять розширену інформацію про результати діяльності Банку у період, що передував його неплатоспроможності (принаймні, з січня 2015 року). На підставі аналізу вказаної інформації НБУ зроблено відповідні висновки та визначено відповідні заходи, спрямовані на виведення банку з кризового стану, а згодом - і висновок про визнання Банку таким, що неспроможний виконувати законні вимоги кредиторів через відсутність коштів.

У контексті інформації, що міститься у вказаних Постановах Правління НБУ, і слід було досліджувати та оцінювати обставини справи, а також докази, надані на їх підтвердження, зокрема, і обставини щодо наявності реальної можливості оплати за спірним правочином, в т. ч. - з урахуванням спеціальних обмежень щодо порядку розрахунків, введених Постановою Правління НБУ № 293/БТ від 30.04.2015 року.

Зокрема, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тій обставині, що розрахунки за договором про відступлення прав вимоги мали проводитися шляхом перерахування коштів з поточного рахунку ТОВ "ФК Аурум Фінанс", відкритого в ПАТ "УПБ", на рахунок 2909 ("Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами"), відкритий також у ПАТ "УПБ".

Згідно з Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України, затв. Постановою Правління НБУ № 280 від 17.06.2004 року, за дебетом балансового рахунку 1200 "Кореспондентський рахунок банку в Національному банку України" проводяться суми коштів, які надходять на користь банку та його клієнтів, за кредитом рахунку проводяться суми коштів, які списуються Національним банком України за дорученням банку - власника рахунку за власними операціями, операціями його клієнтів.

На кореспондентському рахунку відображаються фактичні надходження і видатки грошових коштів з/на рахунок банку. Це означає, що всі кошти, які надходять на користь Банку та його клієнтів, зараховуються на кореспондентський рахунок банку в НБУ, а для обліку коштів, які надходять на користь клієнтів, банк відкриває на своєму балансі аналітичні рахунки балансових рахунків (поточні рахунки) тощо.

Відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність", банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

З аналізу вказаної норми вбачається, що у банківській системі кошти клієнтів обліковуються як запис, однак за відсутності коштів у банку платника такі кошти не можуть перераховуватись на будь-який інший рахунок.

Так, в силу приписів Інструкції, затвердженої Постановою НБУ "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті" № 22 від 21.01.2004 року, безготівкові розрахунки це - перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Преамбулою цієї ж Інструкції визначено, що розрахунковий документ - це документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

У свою чергу платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Разом з тим, пунктом 1.12. вказаної Інструкції № 22 визначений алгоритм дій банку у разі неможливості виконання платіжного доручення клієнта через відсутність коштів на кореспондентському рахунку банку.

Тобто, законодавець визначив, що за відсутності коштів на кореспондентському рахунку банку платіжне доручення клієнтів не виконується.

Отже, суд першої інстанції повинен був врахувати, що сталося в результаті здійснення вищезазначеної операції і, зокрема, чи реальне надходження коштів на рахунок банку чи коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов'язань. Адже банк не може проводити безготівкові платежі клієнтів (електронні кошти), якщо такі кошти не має сам банк.

Крім того, сама лише наявність умови у договорах щодо подальшої оплати не дає підстави вважати правочин оплатним, а в даному випадку, навіть за наявності відмітки Банку про проведення банківської операції без належного урахування наведеного вище.

Суд першої інстанції також не врахував те, що відповідно до ч. 4 ст. 75 Закону України "Про банки та банківську діяльність" (в редакції, яка діяла на момент прийняття постанови Правління НБУ від 30.04.2015 року про віднесення банку до категорії проблемних) НБУ мав право заборонити проблемному банку використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки та/або вимагати від проблемного банку проведення розрахунків виключно через консолідований кореспондентський рахунок.

Тобто, зобов'язання проведення розрахунків через консолідований кореспондентський рахунок та заборона використання прямих кореспондентських рахунків не є тотожними поняттями.

Поняття консолідованого кореспондентського рахунку закріплено в Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Правління НБУ № 320 від 16.08.2006 року.

Так, консолідований кореспондентський рахунок - кореспондентський рахунок, що відкритий у НБУ і на якому об'єднані кошти банку та його філій для роботи банку у системі електронних платежів за відповідною моделлю обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку.

Тобто, з урахуванням обмежень, встановлених Постановою Правління НБУ від 30.04.2015 року, саме з цього рахунку повинні були списуватись кошти під час проведення транзакцій з перерахування коштів з рахунків клієнтів банку і саме на цьому рахунку кошти мали б відображатись у разі їх реального надходження.

Відповідно до положень статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" фінансове оздоровлення банку - відновлення платоспроможності банку та приведення фінансових показників його діяльності у відповідність із вимогами НБУ. Під поняттям платоспроможності розуміється спроможність банку виконати законні вимоги кредиторів. При цьому платоспроможність банку характеризується рівнем забезпеченості фінансових зобов'язань банку власним капіталом (ліквідними активами). Неплатоспроможність банку визначається як його неспроможність протягом одного місяця в повному обсязі виконати законні вимоги кредиторів через відсутність коштів або зменшення розміру капіталу банку до суми, що становить менше третини суми, встановленої Національним банком як мінімально необхідної.

Пунктом 1.1 Глави 1 Розділу V Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої Постановою Правління НБУ № 368 від 28.08.2001 року, визначено, що ліквідність банку - це здатність банку забезпечити своєчасне виконання своїх грошових зобов'язань, яка визначається збалансованістю між строками і сумами погашення розміщених активів та строками і сумами виконання зобов'язань банку, а також строками та сумами інших джерел і напрямів використання коштів (надання кредитів, інші витрати).

Банківська діяльність піддається ризику ліквідності - ризику недостатності надходжень грошових коштів для покриття їх відпливу, тобто ризику того, що банк не зможе розрахуватися в строк за власними зобов'язаннями у зв'язку з неможливістю за певних умов швидкої конверсії фінансових активів у платіжні засоби без суттєвих втрат.

У зв'язку з цим, банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов'язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів із збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.

Як вбачається зі змісту Постанови Правління НБУ № 348 від 28.05.2015 року "Про віднесення ПАТ "УПБ" до категорії неплатоспроможних", однією з підстав віднесення цього Банку до категорії неплатоспроможних стало те, що на момент прийняття такої постанови обсяг високоліквідних коштів (готівка та кошти на кореспондентському рахунку в Національному банку України) значно зменшився, що унеможливлювало виконання зобов'язань Банку перед його кредиторами.

Відповідно до положень статті 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у відповідній редакції) підставою віднесення проблемного банку до категорії неплатоспроможних є: неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; невиконання банком протягом десяти робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Отже, приймаючи судове рішення у справі, суду першої інстанції слід було врахувати у повній мірі та належним чином, як наведені вище норми матеріального права, так і всі фактичні обставини справи. Проте, деякі з таких обставин, на які посилались сторони у своїх поясненнях, так і не були відображені та враховані судом при винесенні ним свого рішення.

Водночас, виключно на підставі комплексного дослідження усіх обставин справи можна дійти обґрунтованого висновку про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову у даній справі, у т.ч. з урахуванням обставин вчинення спірного правочину напередодні віднесення банку до категорії неплатоспроможного та наслідку вчинення такого правочину, як передача Відповідачеві реально забезпеченого активу Банку.

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції, який, відповідно до положень ст.ст. 99 та 101, 11112 Господарського процесуального кодексу України, під час перегляду судових рішень в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції та здійснює за наявними у справі і додатково поданими доказами повторний розгляд справи, в порушення вимог ч. 1 ст. 47 Господарського процесуального кодексу України, щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи, та ч. 1 ст. 43 цього ж Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, також не приділив у повній мірі уваги вимогам вищезазначених норм матеріального права та обставинам справи і, зокрема, щодо здійснення операцій Банком в процесі введення тимчасової адміністрації, ліквідації Банку, припустившись цим самим тих же порушень, що і суд першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 11110 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування чи зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

При цьому, відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду, в порушення вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, були прийняті без всебічного, повного і об'єктивного розгляду усіх обставин справи в їх сукупності, що є підставою для скасування прийнятих судових актів та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, витребувати належні докази по справі, встановити фактичні обставини справи, з'ясувати дійсні права і обов'язки сторін у даній справі, і в залежності від встановленого та вимог закону, прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український професійний банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "УПБ" Пантіної Любові Олександрівни задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 року та рішення господарського суду міста Києва від 20.09.2016 року у справі № 910/12325/16 скасувати повністю, а справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий - суддя Малетич М.М.

Судді Плюшко І.А.

Самусенко С.С.