ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" лютого 2017 р.Справа № 924/1228/16

Господарський суд Хмельницької області у складі:

суддя Виноградова В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю "Т-Стиль", м. Хмельницький

про стягнення 53738,25 грн.

представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_2 - за довіреністю від 03.10.2016р.

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

встановив: позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 53738,25 грн., які були йому перераховані без достатньої правової підстави, однак на вимогу позивача не повернуті. Зазначає, що відповідач з метою узгодження умов договору повинен був надіслати договір, однак цього не зробив, тому стверджує, що між сторонами не було підписано належного документа, який би вказував про існування між сторонами договірних правовідносин. При цьому в обґрунтування позовних вимог посилається на положення ст. 1212 ЦК України, п. 6 Указу Президента України "Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України".

У листі від 16.12.2016 р. акцентував увагу на тому, що між сторонами не існує жодного юридично значимого документа, а рахунки, які зазначені підставою перерахування коштів, були вказані помилково. У письмових поясненнях від 30.01.2017 р., посилаючись на положення ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", зазначив, що між позивачем та відповідачем не існує належним чином оформлених видаткових накладних. Також вказує на те, що позивач від відповідача ніякої поштової кореспонденції не отримував.

Позивач у листах від 16.12.2016 р., 18.01.2017 р. просив розглядати справу без участі позивача за наявними в матеріалах справи документами.

Повноважний представник відповідача проти позовних вимог заперечує, вважає позов безпідставним. У письмових запереченнях (від 23.01.2017р. №03/42) відповідач повідомив, що у липні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до ТОВ "Т-Стиль" із замовленням на тканину. 21 липня 2016 року ОСОБА_1 надіслав на електронну адресу бухгалтерії ТОВ "Т-Стиль" реквізити та установчі документи на ФОП ОСОБА_1 з метою укладення договору поставки та з проханням сформувати рахунки на оплату за даними реквізитами. 25 серпня 2016 року на електронну пошту бухгалтерії ТОВ "Т-Стиль" надійшло замовлення від ФОП ОСОБА_1 на тканину плюш молочний щільністю 240 та інтерлок світлосірий меланж. 26 серпня 2016 року між ТОВ "Т-Стиль" та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір №08/08/1 від 26.08.2016. Даний договір зареєстрований в Реєстрі договорів ТОВ "Т-Стиль", був підписаний зі сторони ТОВ "Т-Стиль" та відправлений у 2 екземплярах Укрпоштою рекомендованим листом на поштову адресу ФОП ОСОБА_1 для підписання договору. 26 серпня 2016 року на підставі договору поставки №08/08/1 від 26.08.2016р. ТОВ "Т-Стиль" були виставлені рахунки №2466 та №2467 від 26.08.2016р. на оплату замовлення тканини від 25.08.2016 р. ФОП ОСОБА_1 на його електронну адресу. 26 серпня 2016 року на рахунок ТОВ "Т-Стиль" були зараховані кошти в сумі 25496,25 грн. та 28242,00 грн. з банківського рахунку ФОП ОСОБА_1 на оплату раніше виставлених на електронну пошту рахунків №2466 та №2467 від 26.08.2016 р. Тому вважає, що заяви позивача про те, що грошові кошти в сумі 25496,25 грн. та 28242,00 грн. були помилково сплачені, не відповідають дійсності. Зазначає, що 12 вересня 2016 року ТОВ "Т-Стиль" були відправлено ФОП ОСОБА_1 оплачений товар - тканину з видатковою накладною ТОВ "Т-Стиль" перевізником ТОВ "Ін-тайм". За даними електронної системи відстеження вантажів ТОВ "Ін-Тайм" вантаж був отриманий 13.09.2016р. Разом з тим, станом на 23 січня 2017 року ТОВ "Т-Стиль" не було отримано ні договору поставки №08/08/1 від 26.08.2016р., ні видаткової накладної. Повідомляє, що після отримання вищезазначеного товару ОСОБА_1 звертався з усними претензіями по телефону щодо якості партії товару та погрозами у разі відмови замінити бракований товар - відсудити ніби безпідставно набуті грошові кошти. Однак жодних письмових претензій ТОВ "Т-Стиль" не отримували. З огляду на зазначене, вважає, що ФОП ОСОБА_1 правомірно здійснив проплату за замовлену тканину на підставі виставлених ТОВ "Т-Стиль" рахунків №2466 та №2467 від 26.08.2016р. та отримав оплачений товар. При цьому дійсність правочину - укладення договору поставки тканини позивачем не оспорюються. Стверджує, що позивач підтвердив виникнення правочину шляхом отримання замовлення 12.09.2016 р. (письмові пояснення від 13.02.2017 р.).

Крім того, позивач подав клопотання (від 30.01.2017 р.) в порядку ст. 38 ГПК України про витребування у відповідача доказів, а саме: договору поставки №08/08/1 від 26.08.2016 р., видаткової накладної, оформленої ТОВ „Т-Стиль, доказів відправлення ТОВ „Т-Стиль на адресу ФОП ОСОБА_1 рекомендованих листів Укрпоштою та докази їх неотримання (бланки рекомендованих відправлень), з приміткою причин неотримання.

Відповідач щодо клопотання позивача зазначив, що докази, які зазначені у клопотанні, подані відповідачем у попередніх судових засіданнях.

З приводу вищезазначеного клопотання позивача суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

При цьому суд зазначає, що відповідачем у матеріали справи надано копії договору поставки №08/08/1 від 26.08.2016 р., видаткової накладної №5348 від 12.09.2016 р. на суму 31317,24 грн. на тканину плюш в кількості 199,6 кг, списку №166 згрупованих потових відправлень листів рекомендованих.

Враховуючи наведене, клопотання позивача не підлягає задоволенню.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

Відповідно до виписки по банківському рахунку від 19.10.2016 р., наданої позивачем, виписки по банківському рахунку за 26.08.2016 р., наданої відповідачем, позивач 26.08.2016 р. перерахував ТОВ "Т-Стиль" кошти на загальну суму 53738,25 грн., а саме: в сумі 25496,25 грн. з призначенням платежу "рахунок на оплату №2467 від 26.08.2016 р., в т.ч. НДС 20% - 4249,38 грн." та в сумі 28242,00 грн. з призначенням платежу "рахунок на оплату №2466 від 26.08.2016 р., в т.ч. НДС 20% - 4707,00 грн.".

Листами від 29.09.2016 р., 10.10.2016 р. позивач звернувся до ТОВ "Т-Стиль" із заявами про повернення грошових коштів в сумі 53738,25 грн. як отриманих без достатньої правової підстави. Зазначені листи залишені без відповідного реагування.

Позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача 53738,25 грн. як отриманих без достатньої правової підстави, посилаючись на ст. 1212 ЦК України.

У ході судового розгляду справи відповідачем в матеріали справи надано копії рахунків №2466 від 26.08.2016 р. на суму 28242,00 грн. на оплату тканини плюш в кількості 180 кг та №2467 від 26.08.2016 р. на суму 25496,25 грн. на оплату тканини інтерлок в кількості 150 кг, виставлені фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1

Також надано копії повідомлень з електронної пошти щодо листування між позивачем та відповідачем з приводу подання позивачем своїх реквізитів (від 21.07.2016 р.), замовлення позивачем тканини (від 25.08.2016 р.) і надсилання рахунків на оплату (від 26.08.2016 р.).

Відповідачем надано копії податкових накладних від 26.08.2016 р.: №661 на суму 21246,87 грн. (тканина інтерлок в кількості 150 кг) та №662 на суму 23535,00 грн. (тканина плюш в кількості 180 кг) з відмітками про доставлення податкових накладних до центрального рівня ДПС України 07.09.2016 р.

У матеріали також надано оборотно-сальдову відомість по рахунку 26 за 12.09.2016 р. про відпуск зі складу відповідача тканини - плюш молочний в кількості 199,60 кг.

Відповідно до декларації №9999 016936 (перевізник Ін-Тайм) відповідач 12.09.2016 р. відправив на ім'я позивача тканину вагою 200 кг (13 місць). За даними електронної системи відстеження доставки товару перевізником, товар, відправлений відповідачем відповідно до декларації №9999 016936, отриманий адресатом 13.09.2016 р. Про отримання ОСОБА_1 13.09.2016р. від ТОВ "Т-Стиль" товару - тканини в кількості 200 кг (199,60 кг) (відповідно до декларації про відправлення вантажу №9999 016936) свідчить і копія декларації про прийняття вантажу № (перевізник ОСОБА_3).

Як зазначає відповідач, ним позивачу було направлено проект договору поставки від 26.08.2016 р. №08/08/1, в підтвердження чого надав витяг з реєстру договорів поставки відповідача, список згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих. Однак договір позивачем не був підписаний та не був повернутий відповідачу.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 53738,25 грн., перерахованих останньому 26.08.2016 р., як таких, що отримані без достатньої правової підстави, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно із статтями 177, 190, 192 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, майно, речі, у тому числі гроші.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Тобто, під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 02.10.2013 р. у справі №688цс13).

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України (правова позиція ВСУ, викладена в постанові від 24.09.2014 року у справі №6-122цс14).

Як убачається з матеріалів справи, позивачем було перераховано 26.08.2016 р. відповідачу кошти в сумі 53738,25 грн. на підставі рахунків №2466 від 26.08.2016 р. на суму 28242,00 грн. на оплату тканини плюш в кількості 180 кг та №2467 від 26.08.2016 р. на суму 25496,25 грн. на оплату тканини інтерлок в кількості 150 кг, які виставлені фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, що підтверджується виписками по рахунку від 19.10.2016 р. та за 26.08.2016 р. з відповідним призначенням платежу.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому у статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Нормами статтей 206, 207 ЦК України врегульовано вимоги до усних та письмових правочинів.

Зокрема, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів (ч. ч. 1, 2 ст. 206 ЦК України). У ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ст. 639 ЦК України).

У ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існував обмін електронними листами щодо поставки товару - тканини (замовлення позивача на тканину - плюш молочний та інтерлок (від 25.08. 2016р.), направлення реквізитів (21.07.2017р.), направлення відповідачем рахунків на оплату тканини (від 26.08.2016р.). У подальшому позивачем здійснено перерахування відповідачу коштів за тканину на підставі рахунків від 26.08.2016р. №2466 та №2467, які зазначені в призначенні платежу. Відповідачем проведено поставку позивачу товару - тканини, що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 26 за 12 вересня 2016 р. про відпуск зі складу відповідача тканини - плюш молочний в кількості 199,60 кг, декларацією №9999 016936 (перевізник Ін-Тайм) від 12.09.2016 р. про відвантаження відповідачем товару - тканини на ім'я позивача, декларацією № (перевізник Ін-Тайм) від 13.09.2016р. про прийняття позивачем вантажу від відповідача, електронним повідомленням про доставку позивачу товару.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З аналізу в сукупності доказів, поданих в матеріали справи, вищенаведених положень законодавства вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки і кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримані останнім за наявності правової підстави та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст. 712 ЦК України).

Статтею 193 ГК України встановлено обов'язок суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Враховуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що заявлені до стягнення кошти в сумі 53738,25 грн. не можуть бути стягнуті в порядку приписів ст. 1212 ЦК України як безпідставно набуті, оскільки у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України (правова позиція ВСУ, викладена в постановах від 02.10.2013 р. у справі №688цс13, від 24.09.2014 р. у справі №6-122цс14). При цьому, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог.

Доводи позивача спростовуються вищенаведеним та матеріалами справи.

Відповідно до статті 33 ГК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГК України).

Згідно зі ст. 43 ГК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищезазначене, позовні вимоги є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 33, 43, 49, 82, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Київ до товариства з обмеженою відповідальністю "Т-Стиль", м. Хмельницький про стягнення 53738,25 грн. відмовити.

Повне рішення складено 15.02.2017 р.

Суддя В.В. Виноградова

Віддрук. 3 прим.: 1 - до справи, 2 - позивачу (04211, АДРЕСА_1); 3 - відповідача (29000, м. Хмельницький, вул. Курчатова №6). 2 - рек.