ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Справа № 922/3744/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М. , суддя Істоміна О.А.

секретар судового засідання Кохан Ю.В.

за участю:

прокурора - Ногіної О.М. (службове посвідчення №032167 від 11.02.2015)

представника позивача - не з"явився

представника відповідача-1 - ОСОБА_1 (довіреність б/н від 14.12.2016)

представника відповідача-2 - не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області, м. Харків (вх. №235 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 22.12.2016 у справі №922/3744/16

за позовом Харківської місцевої прокуратури №6, м. Харків в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації, м. Харків

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "СВІФТ", м. Південне,

2) Харківської районної державної адміністрації, м. Харків

про визнання недійсним договору та повернення земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

03.11.2016 Керівник Харківської місцевої прокуратури № 6 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації до ТОВ "СВІФТ" та Харківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки. В позові прокурор просив суд визнати недійсним договір оренди землі, що належить до державної власності від 30.04.2010 та зобовязати ТОВ "СВІФТ " повернути земельну ділянку загальною площею 5,1149 га, у тому числі: ставки 2,8781 га, пасовища 2,1532 га, інші захисні насадження 0,0140 га, гідротехнічні споруди 0,0696 га, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Березовської селищної ради Харківського району Харківської області. В обґрунтування позову прокурор вказав на те, що плату за земельну ділянку встановлено без проведення нормативної грошової оцінки.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.12.2016 у справі №922/3744/16 (суддя Бринцев О.В.) в позові відмовлено повністю.

Заступник прокурора Харківської області із даним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вважає, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, неповно зясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, в звязку з чим просить рішення господарського суду Харківської області від 22.12.2016 у справі №922/3744/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, а також просить відшкодувати на користь прокуратури Харківської області судові витрати за рахунок відповідачів. Разом з цим прокурор просив відстрочити сплату судового збору за подачу даної апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.01.2017 клопотання Заступника прокурора Харківської області про відстрочення сплати судового збору задоволено. Відстрочено Прокуратурі Харківської області сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до 26.01.2017. Прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду на 26 січня 2017 р. о 10:30 год. Зобов'язано Прокуратуру Харківської області надати в судове засідання 26.01.2017 докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 22.12.2016 у справі №922/3744/16 у встановлених порядку і розмірі та докази зарахування суми судового збору до Державного бюджету України.

23.01.2017 від ТОВ "СВІФТ" надійшли заперечення по апеляційній скарзі (вх. № 692), в яких відповідач-1 вважає доводи скаржника необґрунтованими та безпідставними, оскільки спірний договір укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому правові підстави для визнання його недійсним за наведених прокурором обставин відсутні. Відповідач-1 просить рішення суду першої інстанції у даній справі, яким було правомірно відмовлено в задоволенні позову, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокуратури Харківської області залишити без задоволення.

На виконання вимог ухвали суду від 16.01.2017 прокуратурою Харківської області 24.01.2017 надано оригінал платіжного доручення №36 від 18.01.2017 про сплату судового збору в розмірі 3031,60 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 22.12.2016 у справі №922/3744/16.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 розгляд справи відкладено на 14.02.2017 об 11:30 год.

01.02.2017 від Харківської обласної державної адміністрації надійшли пояснення (вх. № 1139), в яких позивач посилаючись на підстави зазначені прокурором в апеляційній скарзі, вважає, що рішення Господарського суду Харківської області від 22.12.2016 у справі №922/3744/16 є незаконним та необґрунтованим, прийнятим при неповному зясуванні обставин справи. Позивач зазначає, що судом першої інстанції не враховано відсутність проведення нормативної грошової оцінки землі під час укладення спірного Договору оренди землі від 30.04.2010 і це підтверджується пунктом 5 Договору, а тому просить задовольнити апеляційну скаргу Харківської місцевої прокуратури №6 у повному обсязі.

08.02.2017 уповноважений представник ТОВ "СВІФТ" звернувся до суду із заявою, в якій просив залучити до матеріалів справи копію Договору оренди землі від 30.04.2010 з додатками.

Всі надані учасниками даного судового процесу письмові пояснення та надані на їх підтвердження документальні докази ретельно вивчені колегією суддів апеляційної інстанції та залучені до матеріалів справи.

Відповідач-2 - Харківська районна державна адміністрація відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 96 ГПК України не надав.

Представники позивача та відповідача-2 в судове засідання 14.02.2017 не зявились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Причини неявки представників позивача та відповідача-2 суду апеляційної інстанції не відомі.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції належним чином створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, а також з огляду на те, що явку представників сторін у дане судове засідання не визнано обов'язковою, позицію сторін підтверджено письмовими доказами, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача та відповідача-2 за наявними у ній матеріалами.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, заслухавши у судовому засіданні 14.02.2017 прокурора та уповноваженого представника-1, які підтримали свої правові позиції по справі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Заступника прокурора Харківської області, м. Харків (вх. №235 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 22.12.2016 у справі №922/3744/16 задоволенню не підлягає, з огляду на нижченаведене.

Як вбачається з матеріалів справи, Розпорядженням голови Харківської районної державної адміністрації від 24.03.2010 за № 2490 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ "СВІФТ" для рибогосподарських потреб, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Березівської селищної ради Харківського району Харківської області та передано ТОВ "СВІФТ" в оренду земельну ділянку загальною площею 5,1149 га, в тому числі під ставком - 2,8781 га, пасовищами - 2,1532 га, інших захисних насаджень 0,0140га, під гідротехнічними спорудами - 0,0696 га) за рахунок земель запасу, категорії водного фонду, для рибогосподарських потреб, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Березівської селищної ради Харківського району Харківської області (том 1 аркуш справи 20).

На підставі зазначеного Розпорядження 30.04.2010 між Харківською районною державною адміністрацією та ТОВ "СВІФТ" укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 5,1149 га, в тому числі під ставком - 2,8781 га, пасовищами - 2,1532 га, інших захисних насаджень 0,0140 га, під гідротехнічними спорудами - 0,0696 га (далі - ОСОБА_2), який зареєстровано у Харківській регіональній філії ДП "Центу державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах", про що в Державному реєстрі земель зроблено запис № 001 від 05.05.2010 (том 1 аркуш справи 16-19).

Згідно пунктів 3 та 4 Договору на земельній ділянці, що передається в оренду, відсутні будь-які обєкти нерухомого майна, обєкти інфраструктури, немає будинків, будівель, споруд та інших обєктів, які передаються разом з земельною ділянкою.

Відповідно до пункту 5 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки не проводилася.

Даний ОСОБА_2 укладено строком на 49 років (пункт 8 Договору). Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору, повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

У пункті 9 Договору сторони дійшли згоди, що за користування орендованою земельною ділянкою орендар сплачує орендодавцю щорічно орендну плату у розмірі не менше трьохкратного податку на землю, що в грошовому виразі становить 5685,60 грн. на рік.

Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України нормами, що заповнюються під час укладення або зміни умов договору оренди чи продовження його дії (пункт 10 Договору).

Строк, порядок внесення, умови перегляду та відповідальність за несплату орендної плати визначені пунктами 11, 12 та 13 договору оренди землі.

Невід'ємною частиною договору оренди землі, укладеного між відповідачами, є, зокрема розрахунок орендної плати за земельну ділянку (пункт 40 Договору).

Згідно наявного у справі Розрахунку розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності, грошова оцінка яких не проведена, на 30 квітня 2010 року, розмір орендної плати у сумі 5685,60 грн. був розрахований виходячи з Нормативної грошової оцінки 1 га ріллі по області станом на 1 липня 1995 року, яка становить 3859,70 грн.

Пунктом 14 Договору обумовлено, що земельна ділянка передається в оренду для рибогосподарських потреб.

Цільове призначення земельної ділянки землі водного фонду (пункт 15 Договору).

Предметом даного судового розгляду є вимоги Харківської місцевої прокуратури №6, заявлені в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації, м. Харків до ТОВ "Свіфт" та Харківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання вищевказаного Договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки у власність держави.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, Харківська місцева прокуратура №6 вказала на те, що спірна земельна ділянка передана в оренду з порушенням вимог статей 122, 124 Земельного кодексу України, а укладений між відповідачами ОСОБА_2 оренди землі від 30.04.2010 в порушення приписів статті 13 Закону України "Про оцінку земель", статей 15, 21 Закону України "Про оренду землі" та вимог Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" укладений без проведення нормативної грошової оцінки орендованої земельної ділянки, що є обовязковим для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності та є істотною умовою такого договору. За вказаних обставин, прокурор просив визнати ОСОБА_2 оренди землі від 30.04.2010 недійсним, оскільки зміст правочину, відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, не може суперечити Цивільному Кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.

Прокурор також зазначав, що укладання Договору оренди землі від 30.04.2010 без проведення нормативної грошової оцінки землі спричинило шкоду фінансовим інтересам держави у вигляді ненадходження коштів до бюджету, що є підставою для їх захисту у спосіб, вказаний в позовній заяві.

В процесі розгляду справи у суді першої інстанції Харківська районна державна адміністрація (відповідач-2) погодилась із тим, що спірний ОСОБА_2 оренди землі від 30.04.2010 суперечить вимогам чинного законодавства, а саме не відповідає правилам, встановленим у статті 13 Закону України "Про оцінку земель", яка передбачає обовязкове проведення нормативної грошової оцінки земель для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

22.12.2016 Товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ "СВІФТ" подано заяву (вх. №43901) про застосування наслідків спливу позовної давності (том 1 аркуш справи 146-150).

Приймаючи оскаржуване рішення господарський суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову за його необґрунтованістю та безпідставністю, тим самим встановивши відсутність порушеного права, в звязку з чим залишив заяву про застосування позовної давності без задоволення.

В основу прийнятого у даній справі рішення покладено висновок суду про те, що ані прокурором, ані позивачем не доведено, а із матеріалів справи не вбачається невідповідність змісту Договору вимогам чинного законодавства, яке діяло на момент вчинення спірного правочину. Твердження прокурора про неправомірність встановлення орендної плати без проведення нормативної грошової оцінки визнані судом безпідставними. Не знайшли свого підтвердження під час вирішення спору і доводи прокурора щодо порушення економічних інтересів держави.

Так, з огляду на приписи статті 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка діяла на час укладення договору оренди землі від 30.04.2010), місцевим господарським судом встановлено, що на час укладення спірного Договору нормативна грошова оцінка землі не входила до переліку істотних умов договору оренди землі. Вказане мало наслідком висновок про те, що сторони спірного Договору оренди дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, встановлених законодавством, яке діяло на момент вчинення правочину.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що розрахунок розміру орендної плати за земельні ділянки державної власності у сумі 5685,60 грн. відповідає положенням статті 13 Закону України "Про оцінку земель", якою передбачено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. В даному випадку розмір орендної плати розрахований виходячи з Нормативної грошової оцінки 1 га ріллі по області станом на 01.07.1995, яка становить 3859,70 грн., і така грошова оцінка сільськогосподарських угідь в Україні і по області була проведена відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року № 213. Також, суд першої інстанції зазначив, що проведення нормативної грошової оцінки земель станом на 01.07.1995 підтверджується листом Державного комітету України із земельних ресурсів від 11.01.2010 року № 641/22/6-10, в якому вказується на необхідність проведення індексації грошової оцінки станом на 01.01.2010 року на коефіцієнт 3,2, який визначається як добуток коефіцієнтів індексації за 1996 - 2009 роки.

Разом з цим, форма розрахунку розміру орендної плати визнана судом такою, що відповідає формі, котра була затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2006 року № 1724 "Деякі питання оренди земель", якою також були внесені зміни до Типового договору оренди землі. Розрахунок орендної плати до договору оренди землі від 30 квітня 2010 року, нормативна грошова оцінка, яка була проведена станом на 01.07.1995 року, була проіндексована на коефіцієнт 3,2, що на переконання суду першої інстанції відповідає Порядку проведення індексації грошової оцінки земель.

Отже, місцевим господарським судом не було встановлено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, а отже і настання відповідних наслідків, оскільки ОСОБА_2 оренди землі між Харківською районною державною адміністрацією та ТОВ "СВІФТ" був укладений з дотриманням вимог чинного на той час законодавства України, а розмір орендної плати, що є суттєвою умовою договору, був встановлений виходячи з нормативної грошової оцінки земель, проведеної станом на 01.07.1995 (з урахуванням індексації грошової оцінки земель), що відповідало положенням статті 21 Закону країни "Про оренду землі" та статті 11 Закону України "Про плату за землю" (в редакції, що діяли на час укладення договору).

Проте, такі висновки суду першої інстанції визнаються апеляційним господарським судом передчасними через не з'ясування усіх обставин справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки в даному випадку позовні вимоги прокурора є правомірними, з належним правовим обґрунтуванням невідповідності спірного Договору вимогам закону, а також доведеністю факту порушення інтересів держави.

Втім, вищевказані висновки господарського суду першої інстанції не вплинули на правильність прийнятого рішення про відмову у позові.

На відміну від місцевого господарського суду в ході повторного розгляду справи в межах наданих суду апеляційної інстанції повноважень, колегією суддів встановлено правомірність позовних вимог прокурора, враховуючи наступне.

За приписами статті 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором про оренду землі.

Згідно з приписами статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюються за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) унормовано, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

За приписами статті 21 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) орендна плата це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю").

Згідно з приписами статті 2 Закону України "Про плату за землю" (який був чинним на момент укладання спірного договору) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Статтею 13 вказаного Закону передбачено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності - договір оренди такої земельної ділянки.

Статтею 1 Закону України "Про оцінку земель" (у відповідній редакції) унормовано, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

За приписами статті 5 цього ж Закону нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується, зокрема, для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до приписів статті 13 Закону України "Про оцінку земель" (в редакції, чинній на момент укладання спірного договору оренди) проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок є обов'язковим при визначенні розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Згідно зі статтею 18 названого Закону нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок сільськогосподарського призначення проводиться не рідше як один раз у 5 - 7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше як один раз у 7 - 10 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які отримали ліцензії на проведення робіт із землеустрою.

За результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (стаття 20 Закону України "Про оцінку земель" у відповідній редакції).

Відповідно до статті 23 цього ж Закону технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, затверджується районними радами. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається відповідним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Отже, земельним законодавством передбачено обов'язковість проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності, яка є основою для визначення розміру орендної плати за них.

Крім того, колегія суддів зазначає, що поняття "земельний податок" та "орендна плата за землю" не є тотожними та за своєю правовою природою є різними видами платежів, які мають різний порядок обчислення та нарахування.

За приписами статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до приписів статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 08.04.2015 у справі №3-41гс15, від 20.05.2015 у справі №3-70гс15, від 01.07.2015 у справі №3-297гс15 та від 01.07.2015 у справі №3-298гс15.

Зазначені висновки Верховного суду України відповідно до статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обовязковими до застосування.

Втім, здійснюючи судовий розгляд справи, місцевий господарський суд вищезазначене не врахував, а також не надав оцінки спірним правовідносинам в контексті наведених норм та не дослідив у повному обсязі доводи прокурора щодо невідповідності спірного договору вимогам статті 13 Закону України "Про оцінку земель", статей 15, 21 Закону України "Про оренду землі".

Зокрема судом першої інстанції залишено поза увагою те, що в порушення законодавчих норм нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки не розроблялась, не погоджувалась, на розгляд до уповноваженого органу не подавалась та, відповідно, ним не затверджувалась. Крім того, орендна плата за оспорюваним договором розрахована в порушення порядку її визначення без проведення обов'язкової нормативної грошової оцінки, а орендарем не було дотримано встановленого законом порядку визначення орендної плати за спірну земельну ділянку відповідно до нормативної грошової оцінки, яка повинна бути обовязково проведена.

Згідно листа відділу Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області від 07.10.2016 технічна документація про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, переданої відповідачу, відсутня.

Вказані доводи заявлялися прокуратурою упродовж всього розгляду спору, проте ці доводи як того вимагає стаття 43 Господарського процесуального кодексу України у повному обсязі не були оцінені місцевим господарським судом при вирішенні спору.

Наведене свідчить про те, що поза увагою суду першої інстанції залишилися питання, з якими повязане законне вирішення спору по суті, виходячи з предмету та підстав позову.

Оскільки законодавець чітко визначив, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, тому укладений між відповідачами у даній справі ОСОБА_2 оренди землі в цій частині суперечить приписам чинного законодавства, в звязку з чим наявні правові підстави для визнання даного Договору недійсним.

Крім того, безпідставними є висновки суду першої інстанції про те, що прокурором у позовній заяві не наведено, у чому саме полягає порушення інтересів держави та не обґрунтовано необхідність їх захисту, враховуючи наступне.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 14.07.2016 "Про внесення змін і доповнень до деяких постанов пленуму Вищого господарського суду України" було внесено зміни до постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 23.03.2012 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" та розяснено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді. При цьому, інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором.

Звертаючись до суду із даним позовом прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, а також зазначив, що до інтересів держави безпосередньо належить дотримання належного економічного регулювання земельних відносин та забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів шляхом їх вірного правового (в тому числі договірного) врегулювання, що також виключить невизначеність у правовідносинах сторін. При цьому, прокурор вказав, що оскільки кошти місцевих бюджетів формуються за рахунок власних, визначених законом, джерел та закріплених у встановленому порядку загальнодержавних податків, зборів та інших обовязкових платежів, і в подальшому спрямовуються, у тому числі, і на реалізацію державних програм, тому їх недоотримання порушує інтереси держави.

Крім того, колегія суддів визначає, що згідно приписів частини першої статті 14 Конституції України, частини першої статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Земельним кодексом України встановлюється порядок володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у комунальній та державній власності.

Держава зацікавлена в тому щоб розпорядження землями відбувалося з додержанням вимог діючого законодавства.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Отже, прокурором доведено порушення інтересів держави та необхідність їх захисту у зв'язку з укладенням між відповідачами спірного Договору, оскільки із позовної заяви прокурора вбачається, що інтереси держави у даній справі полягають в усунені неекономічного використання земельної ділянки, яка була передана в оренду відповідачу-1 Харківською районною державною адміністрацією з очевидним порушенням вимог закону, а саме недодержанням сторонами в момент вчинення цього правочину встановленого законом порядку - встановлення орендної плати без проведення нормативної грошової оцінки.

Відповідач-1 в обґрунтування своїх заперечень проти заявленого прокурором позову та вимог, викладених в апеляційній скарзі, послався на практику Європейського суду з прав людини, в тому числі по справі "Стретч проти Сполученого королівства".

Однак колегія суддів вважає зазначені доводи відповідача-1 про необхідність захисту права ТОВ "СВІФТ" на мирне володіння майном з огляду на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, безпідставними.

Так, предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У контексті цієї норми під майном розуміється ціла низка інтересів економічного характеру, до яких можна віднести й право оренди земельної ділянки для рибогосподарських потреб.

У практиці Європейського суду з прав людини, зокрема в рішеннях у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014, напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому в питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у звязку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або щодо якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах "Раймондо проти Італії" від 22.02.1994, "Філліпс проти Сполученого Королівства" від 05.07.2001, "Аркурі та інші проти Італії" від 05.07.2001, "Ріела та інші проти Італії" від 04.09.2001, "ОСОБА_1 проти Російської Федерації" від 06.11.2008).

Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_3 проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" (пункт 32).

Однак, у даній справі колегія суддів встановила відсутність волевиявлення відповідача-1 на внесення змін у спірний ОСОБА_2 оренди землі в частині збільшення орендної плати та розроблення нормативної грошової оцінки землі. Тобто в даному випадку не виникли та не існують законні сподівання відповідача-1 на здійснення майнового права - оренду землі, і ці сподівання не є практичними в своїй реалізації. Підсумовуючи вказане, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що за встановлених обставин у даній справі, посилання відповідача-1 на необхідність застосування практики Європейського суду з прав людини, є невиправданим.

Водночас, 22.12.2016 відповідачем-1 подано заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (пункт 2.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013).

Як було встановлено вище, факт порушення інтересів держави є доведеним, а позовні вимоги прокурора є правомірними, в звязку з чим перевірці підлягають обставини, пов'язані із визначенням початку перебігу строку позовної давності.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Приписами статей 256, 257, 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Водночас, формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності повязане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з обєктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (Постанова Верховного суду України від 29.10.2014 у справі №6-152цс14).

У пункті 4.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 розяснено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

У позовній заяві прокурор вимагає визнати недійсним ОСОБА_2 оренди земельної ділянки, що укладений між відповідачами з порушенням вимог закону.

Прокурор вважає, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки в матеріалах справи відсутні, а відповідачами не надані належні та допустимі докази обізнаності Харківської обласної державної адміністрації про укладення спірного Договору оренди земельної ділянки. На думку прокурора перебіг позовної давності почався саме з моменту повідомлення прокуратурою Харківської ОДА про звернення з даним позовом до суду у порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у жовтні 2016 року (том 1 аркуш справи 23). Окрім цього, ні прокурор, ні Харківська обласна державна адміністрація не є сторонами даного договору, і про його існування, як зазначено у позовній заяві, органам прокуратури стало відомо у 2016 році, що підтверджується витягом з кримінального провадження (том 1 аркуш справи 134). Аналогічно, відсутні докази про інформування Харківською районною державною адміністрацією Харківської обласної державної адміністрації щодо укладення спірного Договору оренди земельної ділянки, а відтак, прокурор вважає, що строк звернення до суду ним не пропущено.

Проте з такими доводами прокурора не може погодитись колегія суддів апеляційної інстанції.

Як передбачено пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Статтею 17 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення спірного Договору) передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема: розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; координація діяльності державних органів земельних ресурсів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

В силу положень статті 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" (в редакції, чинній на момент укладення спірного Договору) обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю. Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними. Голови обласних державних адміністрацій мають право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

Тобто, здійснювати державний контроль за діяльністю районних державних адміністрацій, в тому числі, у сфері земельних правовідносин є обов'язком обласних державних адміністрацій.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, щодо використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 16 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за використанням та охороною земель, лісів, надр, води, атмосферного повітря, рослинного і тваринного світу та інших природних ресурсів.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 29.10.2014 у справі №6-152цс14).

Спірний договір підписаний відповідачами 30.04.2010 та зареєстрований у Харківській регіональній філії ДП "Центу державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах" 05.05.2010, про що в Державному реєстрі земель зроблено запис № 001.

Позивач, як державний орган, наділений достатніми повноваженнями для здійснення контролю за діяльністю районних державних адміністрацій, зокрема, здійснювати державний контроль за використанням земель за допомогою, у тому числі інформації, отриманої від органу земельних ресурсів Харківської області.

Більш того, Харківська обласна державна адміністрація, в інтересах якої подано позов, як контролюючий орган Харківської районної державної адміністрації повинна була знати про існування спірного Договору оренди землі водного фонду, як то прямо передбачено статтею 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації".

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що Харківська обласна державна адміністрація могла довідатися про укладення спірного Договору оренди землі в силу вимог Закону ще у 2010-2011 роках.

Проте Харківська місцева прокуратура №6 звернулась із позовом до господарського суду в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації лише у листопаді 2016 року, тобто після спливу трьох років загальної позовної давності.

Причин поважності чи наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від прокурора та позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, суду не надано.

У висновках Верховного Суду України від 01.08.2014 у спорах щодо застосування позовної давності зазначено, що частинами четвертою та пятою статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення заявлено про застосування позовної давності, та встановлено, що цей строк пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, доводи прокуратури про те, що строк позовної давності у даній справі повинен обчислюватись з дня повідомлення прокуратурою позивача про звернення до суду із даним позовом не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, №22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Враховуючи наведені обставини у їх сукупності, у зв'язку з поданням відповідачем-1 заяви про застосування строку позовної давності та пропуском позовної давності без поважних причин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним Договору оренди землі, укладеного між відповідачами від 30.04.2010, та про зобов'язання повернути спірну земельну ділянку саме у зв'язку зі спливом позовної давності.

Відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору; докази, на підставі яких прийнято рішення.

У відповідності до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Згідно статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, у відповідності до частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи, викладені прокуратурою в апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними аналізом матеріалів справи та нормами матеріального права.

При наданні правової оцінки обставин даної справи, колегія суддів враховує роз'яснення, наведені в пункті 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (зі змінами та доповненнями), відповідно до яких не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції враховуючи все вищевикладене дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Заступника прокурора Харківської області без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 22.12.2016 у справі №922/3744/16 - без змін.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 22.12.2016 у справі №922/3744/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Істоміна О.А.