РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2017№910/20951/16

За позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

про стягнення 2 054,20 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Алендар Ю.І. за довіреністю № ГН-5-Ю/2017 від 03.01.2017;

від відповідача: Бортник Л.В. за довіреністю № 11 від 10.01.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «ВУСО» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі - відповідач) про стягнення 2 054,20 грн. Також, позивач просив суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.11.2016 порушено провадження у справі № 910/20951/16, її розгляд призначено на 05.12.2016 року.

30.11.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки застрахований позивачем транспортний засіб вже мав пошкодження лакофарбового покриття переднього бампера з правої сторони, що були утворені в іншій проміжок часу та за інших обставин, і не відносяться до спірного страхового випадку. Посилаючись на п. 7.36. ч. 1 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» відповідач вважає, що сума робіт та матеріалів для фарбування переднього бампера підлягає зменшенню на 50%. Також відповідач вказує, що з Рахунку-фактури було виключено вартість заміни колісного ковпака у розмірі 252, 00 грн., що також не відноситься до даної дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, на думку відповідача, обґрунтований розмір матеріального збитку, що може бути відшкодовано позивачу становить 5 268,95 грн. (8 575,20 грн. - 252,00 грн. (вартість заміни колісного ковпака) - 2 054,25 грн. (50% від вартості робіт та матеріалів для фарбування переднього бампера) - 1 000,00 грн. франшиза).

В судовому засіданні 05.12.2016 року, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 11.01.2017 року.

06.12.2016 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача були подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

11.01.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача були додані письмові пояснення у справі.

Проте, судове засідання 11.01.2017 року не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Літвінової М.Є. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.01.2017, після виходу судді Літвінової М.Є. з лікарняного, розгляд справи призначено на 30.01.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.01.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 13.02.2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні 13.02.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.02.2017 року проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 13.02.2017 року судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.01.2016 року між позивачем (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Песто Стар» (страхувальник, вигодонабувач) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 2-01 (далі - Договір) щодо автомобіля «Daewoo Matiz», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску.

Згідно з п. 4.1.1. Договору до страхових випадків віднесено дорожньо-транспортну пригоду, безумовна франшиза за яким складає 0,00 грн.

Договір набуває чинності з моменту внесення першого страхового платежу (у повному обсязі) на поточний рахунок страховика, але не раніше ніж 01.02.2016 року і діє до дати внесення наступного чергового платежу, вказаної в п. 3.3. Договору. Відновлення дії договору наступає з моменту внесення чергового страхового платежу (у повному обсязі) і діє до настання терміну внесення наступного платежу. Після внесення останнього платежу договір діє до 31.01.2017 року включно (п. 3.4. Договору).

Відповідно до п. 5.1. Договору страхове відшкодування визначається без урахування амортизаційного зносу запчастин, деталей, матеріалів.

За умовами п. 5.2. Договору підставою для визначення розміру збитку є рахунок СТО, рекомендованої страховиком.

Пунктом 5.6. Договору передбачено, що територією дії страхового покриття є, зокрема, Україна.

В силу п. 16.4.1. Договору кошторис збитків складається на момент настання страхового випадку на підставі рахунку СТО, рекомендованої страховиком. Вказані документи повинні містити повний перелік робіт, їх вартість, а також вартість запчастин і матеріалів, необхідних для виконання ремонту.

У разі визначення розміру заподіяного збитку на підставі рахунку СТО, рекомендованої страховиком, страховик має право перерахувати суму страхового відшкодування безпосередньо на розрахунковий рахунок СТО (п. 16.4.4. Договору).

З матеріалів справи вбачається, що 23.05.2016 року у місті Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daimler Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_3, через те, що останній перед перестроюванням не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу автомобілю «Daewoo Matiz», реєстраційний номер НОМЕР_1, що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроюватися і здійснив з ним зіткнення, внаслідок чого вказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 07.07.2016 у справі № 759/8043/16-п ОСОБА_3 був визнаний винним в порушенні ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності.

Суд враховує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до Полісу серії АІ № 8817208 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія «Daimler Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, була застрахована у ПрАТ «СК «Уніка» на строк з 20.10.2015 р. по 19.10.2016 р. з встановленим розміром франшизи - 1 000, 00 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000,00 грн. за шкоду заподіяну майну.

Відповідно до Довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 93018639, автомобіль «Daewoo Matiz», реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди отримав механічні пошкодження передньої лівої частини та передньої центральної частини.

26.05.2016 року страхувальник звернувся до позивача із заявою, в якій просив виплатити страхове відшкодування на рахунок СТО.

30.05.2016 р. ТОВ «Богдан-Авто Київ» було виставлено страхувальнику рахунок-фактуру № БД-0000679, відповідно до якого вартість відновлювальних робіт автомобіля «Daewoo Matiz», реєстраційний номер НОМЕР_1, має скласти 8 575,20 грн.

02.06.2016 року позивачем було затверджено Страховий акт № 2793-02, відповідно до якого вирішено здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 8 323, 20 грн.

Платіжним дорученням № 8687 від 02.06.2016 позивач перерахував на користь ТОВ «Богдан-Авто Київ» 8 323,20 грн. з призначенням платежу: «Стр.возм. с-но с/а2793-02 от 02.06.16 по Дог.№2-01 от 28.01.1.6 (Сч.№ БД-0000679 от 30.05.16) , (Стр.Песто Стар,согл.заявл. от 26.05.16) , без НДС».

Направлену позивачем вимогу відповідач задовольнив частково та відшкодував позивачу 5 268,95 грн., тоді як залишок в сумі 2 054,25 грн. залишився неоплаченим, у зв'язку з чим позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_3 встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ст. 204 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як наголосив Вищий господарський суд України в постановах від 04.12.2012 р. у справі № 5011-37/5786-2012 та від 04.12.2012 р. у справі № 5011-68/7859-2012, норми Закону України «Про страхування» не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку КТЗ. Натомість положеннями статті 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

При визначенні розміру страхового відшкодування, що підлягає виплаті страхувальнику, позивач не керувався нормами Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» з огляду на наявність укладеного між ним та ТОВ «Песто Стар» Договору, у відповідності до умов якого позивачем і було здійснено визначення розміру збитку застрахованого автомобіля та страхового відшкодування.

Разом з цим, позивач і не повинен був керуватися положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів», оскільки цей закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Натомість відносини позивача і його страхувальника, що склались на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу, є добровільним страхуванням, яке відповідно до ст. 6 Закону здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Зазначена правова позиція також відображена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014 р. у справі № 910/14328/13, в якій наголошується на тому, що Закон України «Про страхування» не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, частина друга статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі страхового акта та розрахунку страхового відшкодування, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив суму страхового відшкодування в сумі 8 323,20 грн. на підставі платіжного доручення № 8687 від 02.06.2016 р.

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011р. у справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі №2/22, від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

У постанові від 15.04.2015 р. у справі № 910/7163/14 Верховний Суд України також погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п.22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові № 910/177/14 від 25.02.2015 р.

Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

При цьому, слід також враховувати правову позицію Верховного Суду України в постанові від 04.11.2014 р. № 3-165гс14, за змістом якої позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом України в постанові від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207, яка прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 р. № 3-20гс12 у справі № 58/168.

При цьому, необхідно враховувати, що відповідно до ст. 12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу серії АІ № 8817208, розмір франшизи становить 1 000,00 грн., у зв'язку з чим відповідач, з урахуванням сплачених 5 268,95 мав відшкодувати позивачу 2 054,25 грн., проте, оскільки позивач у прохальній частині позовної заяви просить стягнути з відповідача 2 054,20 грн., суд позовні вимоги задовольняє в розмірі, зазначеному позивачем.

Викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву доводи щодо неправомірності визначення позивачем розміру страхового відшкодування не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються вищевикладеними висновками та наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності зобов'язання перед позивачем щодо сплати спірної суми боргу у розмірі 2 054,20 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «Уніка» (01032, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок 70-А; ) на користь Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» (03680, місто Київ, вулиця Казимира Малевича, будинок 31; ) 2 054 (дві тисячі п'ятдесят чотири) грн. 20 коп. страхового відшкодування та 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.02.2017.

Суддя М.Є. Літвінова