ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2017 р. Справа № 914/1876/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С. М.,

суддів: Бонк Т. Б.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Фака С.,

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився,

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 01.01.2017);

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» №09/12/16 від 09.12.2016,

на рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2016, головуючий-суддя Кітаєва С.Б., судді Мазовіта А.Б., Петрашко М.М,

у справі № 914/1876/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес-Е», м. Київ

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг», м. Львів,

про стягнення суми

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 16.11.2016 позов товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес-Е» до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» задоволено частково.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес-Е» 1442,67 грн. 3% річних, в сумі 3998,35 грн. інфляційних втрат, 14 503,28 грн. пені.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не сплатив основного боргу в сумі 69 923,44 грн. в порядку та строки, погоджені сторонами в мировій угоді, тому скасувальна обставина не настала, а отже відповідач не звільнений від сплати пені, 3% річних, інфляційних втрат, погашення яких було предметом мирової угоди №24/05-1 від 24.05.2016 р.

Оскільки попереднє зобовязання, що виникло з договору поставки №16/06/П замінено новим зобовязанням за мировою угодою, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 5896,68 грн., яка нарахована на умовах договору поставки і не увійшла до мирової угоди (20 000,00 грн. 14 503,28 грн.), затвердженої ухвалою господарського суду Львівської області від 24.05.2016 року в справі №914/645/16, є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Обовязок погасити заборгованість перед позивачем виник не у звязку з укладенням мирової угоди, а у звязку з укладенням договору поставки №16/06/П та порушенням його умов, а тому, наявність ухвали суду про затвердження мирового угоди, а також її часткове виконання відповідачем не є перешкодою для стягнення річних процентів та інфляційних втрат.

Суд першої інстанції відмовив в стягненні 5,47 грн. 3% річних, оскільки позивачем невірно визначено початок прострочення виконання відповідачем грошових зобовязань, не враховано оплату 22.06.2016 на суму 20000,00 грн.

Також, відмолено в стягненні 1604,6 грн. інфляційних втрат, оскільки позивачем не враховано часткову оплату за видатковою накладною №ПР000001038 від 12.10.2015 в сумі 20 000,00 грн., яка мала місце 22.06.2016.

В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» (відповідач) просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2016 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ГПК України. У звязку з припиненням провадження в справі № 914/645/16 внаслідок затвердження мирової угоди, позивач позбавлений права на повторне звернення до суду.

Нарахування позивачем передбачених ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних у звязку з невиконанням мирової угоди є безпідставним, оскільки мирова угода, яка затверджена судом не є договором у цивільно-правовому розумінні.

Оскільки провадження по справі № 914/645/16 припинено, позивач має право звернутися до суду із заявою про зміну порядку її виконання з добровільного на примусовий, шляхом видачі судового наказу.

Вказує, що станом на 24.11.2016 основний борг за договором поставки №16/06/П відповідачем сплачено в повному обсязі.

В судове засідання 22.02.2017 зявився представник відповідача. Представник позивача в судове засідання не зявився, про причин неявки суд не повідомив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши думку представника відповідача щодо можливості слухання справи без участі представника позивача, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що неявку позивача розцінює як без поважних причин, а тому відсутні процесуальні перешкоди в розгляді справи, вважає за можливе розглянути спір за наявних у справі доказів.

В судовому засіданні 22.02.2017 представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2016 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представників сторін, що зявились апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ТОВ «Львівський будівельний холдинг» без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2016 без змін, з наступних підстав.

Судами встановлено, що 15 червня 2015 р. між ТзОВ «Прогрес-Е» (постачальник) та ТзОВ «Львівський будівельний холдинг» (покупець) було укладено договір поставки №16/06/П відповідно до умов якого постачальник зобовязався поставити і передати у власність покупця, а покупець прийняти й оплатити товару у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених Договором.

У п. 5.2 договору сторони домовилися про здійснення попередньої оплати за товар, але не пізніше ніж через 2 банківських дня з моменту поставки, або у інший строк, попередньо домовлений між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем виконано зобовязання щодо поставки товару відповідачу за вищевказаним договором.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань щодо оплати отриманого товару, ТОВ «Прогрес-Е» звернулося до господарського суду Львівської області з позовною заявою від 01.03.2016 року про стягнення з ТОВ «Львівський будівельний холдинг» заборгованості за договором поставки №16/06/П від 15 червня 2015 року в сумі 89 416,03 грн., з якої : 69 923,44 грн. борг за поставлений товар, 14 503,28 грн. пеня за прострочення оплати товару, 4 000,46 грн. втрати від інфляції, 988,85 грн. 3 % річних від простроченої суми заборгованості, а також про стягнення 1 378,00 грн. судового збору.

Ухвалою від 24.05.2016 року у справі №914/645/16 затверджено мирову угоду №24/05-1 від 24.05.2016р., укладену між товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес-Е» та товариством з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг», на наступних умовах:

«ОСОБА_3:

У провадженні Господарського суду Львівської області знаходиться справа №914/645/16 (суддя Кидисюк Р.А.) за позовом ТзОВ ПРОГРЕС-Е (далі Позивач, Постачальник) до ТзОВ Львівський будівельний холдинг (далі Відповідач, Покупець) про стягнення 89 416,03 грн. заборгованості за Договором поставки № 16/06/П від 15.06.2015 року.

Дана мирова угода укладена між Товариством з обмеженою відповідальністю Прогрес-Е та Товариством з обмеженою відповідальністю Львівський будівельний холдинг по справі № 914/645/16 про стягнення 89 416,03 грн. заборгованості за Договором поставки № 16/06/П від 15.06.2015 року.

Відповідно до умов цієї угоди сторони домовилися про наступне.

Відповідач зобовязується здійснити оплату основного боргу в сумі 69 923,44 грн. (шістдесят девять тисяч девятсот двадцять три гривні 44 копійки) у строк до 27.05.2016 року.

Також Відповідач зобовязується здійснити оплату судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок).

Позивач зобовязується з моменту підписання цієї мирової угоди не предявляти жодних претензій до Відповідача з приводу заборгованості за Договором поставки № 16/06/П від 15.06.2015 року, погашення якої є предметом цієї ОСОБА_3 угоди, в тому числі і відшкодування пені, втрат від інфляції, 3% річних від простроченої заборгованості, за умови належного виконання Відповідачем цієї ОСОБА_3 угоди.

Сторони з даною ОСОБА_3 угодою ознайомлені, заперечень не мають.

Наслідки припинення провадження у справі нам розяснені та зрозумілі.

Позивач: ТзОВ «Прогрес-Е» підпис, печатка ОСОБА_4

Відповідач: ТзОВ «Львівський будівельний холдинг» підпис, печатка ОСОБА_5М.».

Ухвалою від 24.05.2016 року у справі №914/645/16 , згідно п.7 ч.1 ст.80 ГПК України припинено провадження у справі.

Апеляційний господарський суд зазначає, що мирова угода за своєю правовою природою це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не призводить до вирішення спору по суті. Сторони не вирішують спору, не здійснюють правосуддя, що є прерогативою судової влади, а, досягнувши угоди між собою припиняють спір».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-74/0/4-13 від 16.01.2013, розяснено, що із рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

В постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 в справі за №3-65гс11 зазначено, що статтею 625 ЦК права кредитора на звернення до суду за захистом свого права, коли грошове зобовязання не виконується і після рішення суду питання про стягнення основного боргу, не обмежуються.

Таким чином, враховуючи, що цивільно-правове зобовязання виникло на підставі мирової угоди, а не ухвали про її схвалення - до зобовязання (мирової угоди) можуть бути застосовані правові наслідки його порушення (ст.611 ЦК України).

Отже, мирова угода є цивільно-правовим зобовязанням та у випадку, якщо вказане зобовязання має грошовий характер, то до нього застосовуються норми статті 625 ЦК, що передбачають відповідальність за невиконання грошового зобовязання.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

З урахуванням вищенаведеної правової норми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладена між сторонами у справі №914/645/16 мирова угода є новацією по відношенню до попереднього зобовязання (договору поставки), за яким відповідач не виконує свої обовязки.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2014 року в справі №911/2009/13.

Таким чином, внаслідок припинення провадження та укладення мирової угоди, яка за своїм змістом є цивільно-правовою угодою між сторонами виникли нові відносини внаслідок укладення мирової угоди (новація).

Судами встановлено, що на момент в обумовлені у мировій угоді строки, а саме до 27.05.2016 відповідач не виконав свого обовязку по сплаті позивачу 69 923,44 грн. основного боргу за поставлений товар.

Таким чином, враховуючи грошовий характер зобовязання (мирової угоди), до нього застосовуються норми статті 625 ЦК України, що передбачають відповідальність за невиконання грошового зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ст. 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до приписів ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом та якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 в справі за № 6-274цс15, зазначено, що у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову.

Враховуючи вищенаведені обставини ТОВ «Прогрес-Е» звернулось з позовом в якому просить стягнути з відповідача 69 923,44 грн., з яких: 22 928,72 грн. пеня за період з 12.10.2015 по 24.06.2016; 1 619,99 грн. 3% річних за період з 12.10.2015 по 24.06.2016; 5 602,95 грн. інфляційні втрати за період з 12.10.2015 по 24.06.2016.

Також, судами встановлено, що на момент подання позовної заяви до господарського суду Львівської області (11.07.2016 р. дата поштового штемпеля на конверті, у якому позовні матеріали скеровано позивачем до господарського суду) ухвалу суду від 24.05.2016 року у справі №914/645/16 відповідачем було виконано частково, лише в сумі 20 000,00 грн. (платіж проведено 22.06.2016 р., що підтверджується копіями банківських виписок, які позивачем долучено до справи).

Наявні у справі документи (картка рахунку 361 за період з 01.06.2015-07.10.2016р. по контрагенту «Львівський будівельний холдинг»; виписки по рахунку ТОВ «Прогрес-Е»; інформація про виконавче провадження) підтверджують, що станом на 01.08.2016 року (дата подання позивачем до суду заяви про зменшення розміру позовних вимог) сума основного боргу становила 40 923,44 грн. (15.07.2016 року відповідачем було проведено ще один платіж на суму 9 000,00 грн.).

Із врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята ухвалою від 12.10.2016, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 20 399,96 грн. за прострочення оплати поставленого на виконання умов договору поставки №16//06/П від 15 червня 2015 року товару, нарахованої відповідно до п.7.2 договору , з якої:

за прострочення оплати товару, поставленого по видатковій накладній №ПР000001038 від 12.10.2015р. , нарахована пеня в розмірі 14 203,52 грн. , від суми боргу 48 261,83 грн., за період з 14.10.2015р. по 24.06.2016р.;

за прострочення оплати товару, поставленого по видатковій накладній №ПР від 15.10.2015 р., нарахована пеня в розмірі 773,81 грн. від суми боргу 2 684,30 грн., за період з 19.10.2015р. по 24.06.2016р.;

за прострочення оплати товару, поставленого по видатковій накладній №ПР від 15.10.2015 р., нарахована пеня в розмірі 859,48 грн. від суми боргу 2 981,48 грн., за період з 19.10.2015р. по 24.06.2016р.;

за прострочення оплати товару, поставленого по видатковій накладній №ПР000001059 від 17.10.2015 р., нарахована пеня в розмірі 855,89 грн., від суми боргу 2 981,48 грн., за період з 20.10.2015 р. по 24.06.2016 р.;

за прострочення оплати товару, поставленого по видатковій накладній №ПР000001060 від 17.10.2015 року, нарахована пеня в розмірі 770,57 грн. від суми боргу 2 684,30 грн., за період з 20.10.2015 р. по 24.06.2016 р.;

за прострочення оплати товару, поставленого по видатковій накладній №ПР000001061 від 19.10.2015 р., нарахована пеня в розмірі 1 022,20 грн., від суми боргу 3 575,84 грн. за період з 21.10.2015р. по 24.06.2016 р.;

за прострочення оплати товару, поставленого по видатковій накладній №ПР000001109 від 21.10.2015 р., нарахована пеня в розмірі 1 914,49 грн., від суми боргу 6 754,21 грн., за період з 23.10.2015 по 24.06.2016р.

Таким чином, предметом позову (з урахуванням уточнених позовних вимог, які прийняті судом першої інстанції ухвалою від 12.10.2016) є вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес-Е» до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» про стягнення 67 394,68 грн., з яких: 20 399,96 грн. пеня за період з 12.10.2015 по 24.06.2016; 1 619,99 грн. 3% річних за період з 12.10.2015 по 24.06.2016; 5 602,95 грн. інфляційні втрати за період з 12.10.2015 по 24.06.2016.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами мирової угоди було встановлено обов'язок відповідача у встановлений строк (до 27.05.2016) погасити основний борг за отриманий товар та судові витрати. Окрім того, в мировій угоді встановлено обов'язок позивача не предявляти жодних претензій до відповідача з приводу заборгованості за Договором поставки№16/06/П від 15.06.2015р., погашення якої є предметом цієї ОСОБА_3 угоди, в тому числі про відшкодування пені, втрат від інфляції, 3% річних від простроченої заборгованості за умови належного виконання відповідачем умов мирової угоди, тобто про звільненню відповідача від обов'язку останнього сплатити заборгованість за Договором поставки №16/06/П від 15.06.2015р., погашення якої є предметом цієї ОСОБА_3 угоди, про відшкодування пені, втрат від інфляції, 3% річних від простроченої заборгованості за умови належного виконання відповідачем умов мирової угоди в частині сплати основного боргу та судового збору.

Як вбачається зі змісту мирової угоди, її предметом було стягнення 89 416,03 грн. заборгованості за договором поставки, з якої 69 923,44 грн. основний борг,14 503,28 грн. пеня, 4 000,46 грн. інфляційні втрати та 988,85 грн. 3% річних. Тобто, сторони погодились із тим, що на момент укладання мирової угоди у відповідача існували зобов'язання з погашення пені, 3% річних та інфляційних втрат , які були нараховані за Договором поставки №16/06/П від 15.06.2015 року. Умови мирової угоди свідчать про згоду відповідача з розміром 4000,00 грн. інфляційних втрат, 988,85 грн. 3% річних,14503,28 грн. пені у випадку неналежного виконання та згоду виконувати мирову угоду (дотримуватись її умов) за умови звільнення позивачем відповідача від обов'язку погашення пені, 3% річних та інфляційних втрат виключно у випадку належного виконання обов'язку з погашення основної суми боргу та сплати судового збору.

Згідно зі ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина).

Як вбачається з матеріалів справи, абз.6 мирової угоди обумовлював припинення обовязку відповідача по сплаті пені, 3% річних, інфляційних втрат скасувальною обставиною, якою є сплата відповідачем коштів в сумі 69 923,44 грн. основного боргу до 27.05.2016 р. та сплата 1378,00 грн. судового збору.

Зважаючи на те, що відповідач не сплатив основного боргу в сумі 69 923,44 грн. в порядку та строки, погоджені сторонами в мировій угоді, не сплатив судового збору, скасувальна обставина не настала, а отже відповідач не звільнений від сплати пені, 3% річних, інфляційних втрат, погашення яких було предметом мирової угоди №24/05-1 від 24.05.2016 р.

Відповідно до ч.2 ст. 193 Господарського кодексу України порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов'язання.

Оскільки відповідачем порушено взяті на себе зобовязання, передбачені умовами мирової угоди про сплату до 27.05.2016 року 69 923,44 грн. основного боргу, не сплачено й судовий збір, то згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, умови абз.6 мирової угоди якими передбачалось звільнення відповідача від обов'язку по сплаті пені нарахування якої передбачено договором поставки,3% річних та інфляційних втрат, нарахування яких передбачено ч.2 ст.625 ЦК України , втратили чинність.

Судами не встановлено, а відповідачем не надано доказів на спростування вищенаведеного.

Згідно ч. 1-3 ст.653 ЦК України, яка поширює свою дію на вказані правовідносини, у разі зміни договору зобовязання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобовязання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором, чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобовязання змінюється або припиняються з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Частинами 1, 3 ст. 202 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Загальні умови та підстави припинення зобов'язання також врегульовані, зокрема, ст.ст. 202, 203 Господарського кодексу України, ст.ст. 599, 601, 604 Цивільного кодексу України.

Так, за ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 604 ЦК України, зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Стосовно заявленої до стягнення пені, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що у зв'язку з затвердженням ухвалою господарського суду Львівської області від 24.05.2016 року у справі № 914/645/16 мирової угоди, фактично припинено попереднє зобов'язання за договором поставки №16/06/П від 15.06.2015 року, яке передбачало нарахування пені (відбулася новація). В той же час, у відповідності до норм чинного законодавства, не можуть включатися до мирової угоди умови щодо застосування неустойки (штрафу, пені) за невиконання її умов. Нарахування неустойки є відповідальністю за несвоєчасне виконання зобовязань та має штрафний характер, на відміну від річних процентів , інфляційних втрат, які є платою за користування грошовими коштами та мають компенсаційний характер.

Частиною другої статті 547 Цивільного кодексу України, передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З огляду на вищезазначені обставини справи та норми чинного законодавства, оскільки попереднє зобовязання, що виникло з договору поставки замінено новим зобовязанням за мировою угодою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 5 896,68 грн., яка нарахована на умовах договору поставки і не увійшла до мирової угоди (20 000,00 грн. 14 503,28 грн.), затвердженої ухвалою господарського суду Львівської області від 24.05.2016 року у справі №914/645/16, є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Щодо пені за порушення грошових зобовязань застосовується припис ст. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до якого нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобовязання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду

Виходячи з умов п. 7.2 договору поставки для нарахування пені мав би бути застосований припис ст. 6 ст. 232 ГК України, на що не звернув увагу позивач.

Якщо зобов'язання не виконано або виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, у тому числі передбачені ст. 625 ЦК України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання..

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобовязання, тобто зобовязання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу. Кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобовязальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного викання грошового зобов'язання. Чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Крім того, суд зазначає, що обов'язок погасити заборгованість перед позивачем виник не у зв'язку з укладенням мирової угоди, а у зв'язку з укладенням договору поставки №16/06/П та порушенням його умов. Таким чином, наявність ухвали суду про затвердження мирового угоди, а також її часткове виконання відповідачем не є перешкодою для стягнення річних процентів та інфляційних втрат. Вимоги про сплату нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, хоча і мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є частиною основного зобовязання, однак, повязані безпосередньо з існуванням основного зобовязання до повного його погашення у випадку встановлення факту наявності основного грошового зобовязання рішенням суду.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач вправі вимагати стягнення з відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобовязання.

Апеляційним господарським судом перевіривши розрахунки суду першої інстанції по 3% річних і інфляційних втратах, зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Згідно з ч.5 ст.254 ЦК України, зазначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до п.1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань про те, що день фактичної сплати заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних та 3 % річних.

Згідно з п.5.2 договору поставки, у якому сторони погодили, що оплата за товар повинна бути здійснена не пізніше ніж через 2 банківських дня з моменту поставки.

На підставі вищенаведеного та матеріалів справи, дослідивши видаткові накладні, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у розрахунках 3% річних позивачем допущені помилки, зокрема не вірно визначено початок прострочення виконання відповідачем грошових зобовязань, не враховано оплату, яка мала місце в сумі 20 000,00 грн. 22.06.2016 року тощо, а відтак, провівши перевірку розрахунків 3 % річних суд прийшов до правильного висновку, що :

за товар , поставлений по видатковій накладній №ПР000001038 від 12.10.2015, відповідач мав обовязок провести оплату 13.10.15 р. і 14.10.15 р. ( 2 банківські дні). З 15.10.2015 року починається прострочення виконання грошового зобовязання. 22.06.2016 року відповідач перерахував 20 000,00 грн. в рахунок часткового погашення основного боргу.

За період з 15.10.15 р. по 21.06.16 р. від суми боргу 48 261,83 грн. 3 % річних = 995,65 грн.

З 22.06.16 р. по 24.06.16 р. 3 % річних від суми боргу 28 261,83 грн. = 6,97 грн.

Загальна сума 3 % річних = 1002,62 грн.

за товару, поставлений по видатковій накладній №ПР від 15.10.2015 р., відповідач мав провести розрахунок з 16.10 .15 р. по 19.10.15р. включно , оскільки 17 і 18.10.2015 року припадають на вихідні дні ( суботу та неділю). З 20.10.2015 року по 24.06.2016 року від суми боргу 2 684,30 сума 3 % річних = 54,94 грн.

за товар, поставлений по видатковій накладній №ПР від 15.10.2015 р., відповідач мав провести розрахунок з 16.10 .15 р. по 19.10.15р. включно , оскільки 17 і 18.10.2015 року припадають на вихідні дні ( суботу та неділю). З 20.10.2015 року по 24.06.2016 року від суми боргу 2 981,48 грн. сума 3% річних = 61,02 грн.

за товар, поставлений по видатковій накладній №ПР000001059 від 17.10.2015 р., відповідач мав провести розрахунок впродовж 19 та 20.10.2015 року (2-а банківських дні). З 21.10.2015 по 24.06.2016 року від суми боргу 2981,48 грн. сума 3 % річних = 60,77 грн.

за товар, поставлений по видатковій накладній №ПР000001060 від 17.10.2015 року, відповідач мав провести розрахунок впродовж 19 та 20.10.2015 року ( 2-а банківських дні). З 21.10.2015 по 24.06.2016 року від суми боргу 2684,30 грн. сума 3 % річних = 54,72 грн.

за товар, поставлений по видатковій накладній №ПР000001061 від 19.10.2015 р., відповідач мав провести розрахунок включно по 21.10.2015 року. З 22.10.15 року має місце прострочення виконання грошового зобовязання. За період з 22.10.15 р. по 24.06.2015 р. від суми боргу 3575,84 грн. сума 3% річних = 72,59 грн.

за товар, поставлений по видатковій накладній №ПР000001109 від 21.10.2015 р., відповідач мав провести розрахунок включно по 23.10.2015 року. З 24.10.2015 року має місце про строчка виконання зобовязання. За період з 24.10.2015р. по 24.06.2016 р. від суми боргу 6754,21 грн. сума 3% річних = 136,01 грн.

Загальна сума 3 % річних = 1442,67 грн.

Таким чином, суду першої інстанції дійшов правильних висновків, що вимога про стягнення 3% річних в сумі 1442,67 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню, та про безпідставність решти позовних вимог в частині стягнення 3% річних в розмірі 5,47 грн.- відмовити.

У п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань розяснено, що індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 №62-97р.

У вказаному листі розяснено, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то нарахування починається з наступного місяця.

З розрахунків інфляційних втрат по заборгованості по кожній видатковій накладній вбачається, що позивачем проведено нарахування за період листопад 2015р. травень 2016 р.

Судом першої інстанції правильно враховано, що розрахунок інфляційних втрат за видатковою накладною №ПР000001038 від 12.10.2015р. виконаний позивачем без врахування часткової оплати в сумі 20 000,00 грн., яка мала місце 22.06.2016 року, а тому місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив в задоволенні 1604,6 грн. інфляційних втрат.

За результатами перерахунку суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що вимога позивача про стягнення інфляційних втрат підлягає до задоволення в загальній сумі 3998,35 грн. по перелічених вище накладних (2264,61 грн. + 215,09 грн. + 238,91 грн. + 238,91 грн.+215,09 грн. + 284,53 грн. + 541,21 грн.).

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, враховуючи вищенаведене апеляційний господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг», а тому остання підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2016 залишенню без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про залишення сплати судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (відповідач).

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2016 залишити без змін.

Місцевому господарському суду видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлений 23.02.2016