ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року Справа № 922/172/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Гольцової Л.А. (доповідач)
суддівБарицької Т.Л., Іванової Л.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фірми "Декарт" Товариства з обмеженою відповідальністю
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 11.07.2016
у справі№ 922/172/16
Господарського судуХарківської області
за позовомОСОБА_4
доФірми "Декарт" Товариства з обмеженою відповідальністю
третя особаВиконавчий комітет Харківської міської ради
провизнання недійсним рішення
за участю представників:

позивача: ОСОБА_5, дов. від 06.02.2017;

відповідача: Камільовський В.В., договір від 03.02.2017;

третьої особи: повідомлений, але не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 13.04.2016 у справі №922/172/16 (суддя - Н.М. Кухар) позовні вимоги задоволено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 11.07.2016 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Пушай В.І., судді - Істоміна О.А., Могилєвкін Ю.О.) рішення Господарського суду Харківської області від 13.04.2016 у справі №922/172/16 скасовано та прийнято нове, яким позов задоволено частково. Суд визнав недійсними п. 3.3 статуту Фірми "Декарт" ТОВ від 20.06.2007 та п. 3.3 статуту Фірми "Декарт" ТОВ від 13.12.2007. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник послався на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відзиви на касаційну скаргу не надходили, що не є перешкодою для суду касаційної інстанції переглянути в касаційному порядку оскаржуване судове рішення.

Представником позивача 08.02.2017 подано клопотання про відкладення розгляду справи з метою підготовки на надання відзиву на касаційну скаргу відповідача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Отже, суд відкладає розгляд справи в тому разі, коли спір не можливо розглянути в даному засіданні. Тому, питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи.

Частиною 2 ст. 1112 ГПК України визначено, що відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення, що оскаржується.

З огляду на вищенаведені норми процесуального права, колегія суддів, розглянувши зазначене клопотання представника позивача, не знайшла підстав для його задоволення.

Усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм судами попередніх інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами під час розгляду справи встановлено, що відповідно до статуту Фірми "Декарт" ТОВ в редакції від 21.06.1996, учасниками товариства є ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з частками в статутному капіталі 50% кожний.

12.06.2007 учасниками фірми "Декарт" TOB проведені збори, які оформлені відповідним протоколом. На зборах були присутні засновники товариства - ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

До порядку денного зборів учасників увійшли наступні питання:

1) збільшення статутного фонду;

2) внесення, у зв'язку з цим, змін до статуту товариства.

На зборах вирішено: по першому питанню учасниками товариства прийнято рішення про збільшення статутного фонду Фірми "Декарт" ТОВ та встановлення його розміру на рівні 1000000,00 грн; по другому питанню прийнято рішення про внесення відповідних змін до статуту Фірми "Декарт" TOB.

Також вирішено доручити виконання дій по державній реєстрації внесених змін ОСОБА_8.

Державна реєстрація внесених до статуту змін проведена 20.06.2007, у зв'язку з чим видано нову редакцію статуту Фірми "Декарт" TOB.

В подальшому, 22.11.2007 відбулись збори учасників Фірми "Декарт" TOB (оформлені відповідним протоколом), на яких були присутні засновники ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

До порядку денного цих зборів включені наступні питання:

1) зміна місцезнаходження Фірми "Декарт" TOB;

2) внесення змін до статуту фірми "Декарт" TOB;

3) викладення статуту в новій редакції.

На зборах вирішено: по першому питанню учасниками товариства прийнято рішення про зміну місцезнаходження Фірми "Декарт" TOB; по другому питанню прийнято рішення про встановлення наступного місцезнаходження Фірми "Декарт" TOB - місто Харків, вул.Сумгаїтська, будинок 3; по третьому питанню прийнято рішення про внесення відповідних змін до статуту Фірми "Декарт" TOB.

Державна реєстрація внесених змін до установчих документів доручена ОСОБА_8.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що до нових редакцій статуту Фірми "Декарт" ТОВ від 20.06.2007 та від 13.12.2007 внесені зміни, які не ставились на порядок денний та не приймались на зборах учасників від 12.06.2007 та від 22.11.2007, а саме, частку ОСОБА_7 збільшено з 50% до 65%, а частку ОСОБА_4 зменшено з 50% до 35% (пункти 3.3 статутів товариства).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до даних правовідносин.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив з положень ЦК України, Законів України "Про господарські товариства", "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців" та дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення в повному обсязі.

При цьому, суд зазначив, що оскільки питання про зміну часток у статутному фонді Фірми "Декарт" TOB до порядку денного зборів учасників товариства від 20.06.2007 та від 13.12.2007 включено не було, то внесення відповідних змін до установчих документів Фірми "Декарт" TOB без згоди на те всіх учасників товариства, свідчить про незаконність при прийнятті відповідного рішення одним із засновників (учасників) товариства ОСОБА_7.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перегляд рішення місцевого господарського суду, керуючись нормами ГК України, ЦК України, Закону України "Про господарські товариства" погодився з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання недійсними п. 3.3 статуту Фірми "Декарт" ТОВ від 20.06.2007 та п. 3.3 статуту Фірми "Декарт" ТОВ від 13.12.2007. В іншій частині позову суд відмовив зазначивши, що посилання на незаконність рішень зборів є неправомірним, оскільки безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв'язку з прямою вказівкою закону є прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення (ст.41, 42, 59, 60 Закону України "Про господарські товариства"); прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства.

Водночас, суди відмовили в застосуванні позовної давності в даних правовідносинах, про яку було заявлено відповідачем.

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил ст. 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання відповідача про застосування до даних правовідносин строку позовної давності виходив з того, що про порушення своїх корпоративних прав позивач дізналась лише після розлучення з гр.ОСОБА_7 (після 07.07.2014), який під час шлюбу не допускав її до управління товариством та не надавав доступу до установчих документів.

При цьому, зазначені твердження позивача, які суд взяв до уваги як факт та послався на них при відмові в застосуванні до даних правовідносин строку позовної давності, не підтверджені матеріалами справи, оскільки суд не зазначив про відповідні докази в порядку ст. 32-34 ГПК України, що є порушенням ст. 42, 43, 47, 43, 82 ГПК України.

На стадії перегляду рішення в апеляційному порядку, до матеріалів апеляційної скарги відповідачем подано копії протоколів зборів учасників відповідача від 25.01.2011 та від 01.03.2011, що підписані гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_7 в яких зазначено, що гр.ОСОБА_4 володіє 65% частки учасника товариства, а гр. ОСОБА_7 - 35% частки учасника товариства.

Згідно з ч. 1 ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

Однак, апеляційним господарським судом не вирішено питання про прийняття або не прийняття зазначених додаткових доказів до справи, тоді як ці документи можуть свідчити про обізнаність позивача з 25.01.2011 відносно процентної частки учасника товариства, що, в свою чергу, впливає на обґрунтування позивача про те, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом не пропущено.

Також, висновок судів попередніх інстанцій, що позивачем підписано лише першу та останню сторінки статуту відповідача в редакції від 20.06.2007 та від 13.12.2007 і позивач не була обізнана із загальним змістом цих документів є необґрунтованим, оскільки редакції зазначеного статуту зареєстровані в установленому порядку (проведено державну реєстрацію), тобто позивач могла і повинна була бути обізнаною з повним текстом даних установчих документів при їх підписанні.

Таким чином, з огляду на наведене вище, висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для застосування до даних правовідносин строку позовної давності, є передчасним.

Відповідно до положень ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Касаційна інстанція перевіряє юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду та постанові апеляційного господарського суду (ч. 2 ст. 1115 ГПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (ст. 1117 ГПК України).

Відповідно до абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6).

Враховуючи вищенаведене, судова колегія суду касаційної інстанції дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій допустили неповноту у дослідженні обставин справи та дійшли передчасних висновків щодо правового змісту тих правовідносин, які склалися між сторонами.

Зважаючи на те, що у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції, за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, прийняті у справі рішення та постанова не відповідають нормам чинного законодавства і тому підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду, під час якого необхідно врахувати викладене у цій постанові, відповідно до вимог процесуального закону всебічно й повно з'ясувати і перевірити фактичні обставини справи, надати оцінку доводам сторін, об'єктивно оцінити інші докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фірми "Декарт" Товариства з обмеженою відповідальністю задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 13.04.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 11.07.2016 у справі №922/172/16 скасувати.

Справу №922/172/16 направити на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Головуючий суддя Л.А. ГОЛЬЦОВА

Судді Т.Л. БАРИЦЬКА

Л.Б. ІВАНОВА