ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2017 року Справа № 915/1333/16

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 03048 (код НОМЕР_1)

адреса для листування: АДРЕСА_2, 03049

до відповідача Приватного підприємства "ВЛАД ПЛЮС", вул. Кустарна, 1-А, с. Лиса Гора, Первомайський район, Миколаївська область, 55250 ()

про стягнення заборгованості в сумі 258 396, 35 грн.

Представники сторін у судове засідання не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Миколаївської області звернулась Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 з позовними вимогами до відповідача Приватного підприємства "ВЛАД ПЛЮС" про стягнення заборгованості у розмірі 183 228, 50 грн. внаслідок невиконання грошового зобов'язання щодо оплати за поставку швейного обладнання, процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 33 304, 37 грн. внаслідок невиконання грошового зобов'язання щодо своєчасної оплати за поставку швейного обладнання, трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 5 143, 68 грн., інфляційних нарахувань у розмірі 26 719, 80 грн., суми відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката у розмірі 10 000, 00 грн.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 08.12.2016 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 28.12.2016 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 28.12.2016 року розгляд справи відкладено на 26.01.2017 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 26.01.2017 року продовжено строк розгляду справи на 15 днів та відкладено розгляд справи на 14.02.2017 року.

В судовому засіданні 14.02.2017 року судом відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач в судове засідання 14.02.2017 року повноважного представника не направив, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення, яке наявне в матеріалах справи (арк. 80, 82).

14.02.2017 року до господарського суду Миколаївської області від позивача, засобом факсимільного зв'язку, надійшов лист вх. № 2197/17, у якому позивач повідомив, що станом на 14.02.2017 року відповідачем не проводилось жодних оплат по погашенню заборгованості. Позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю (арк. 83).

Явка представників сторін не визнавалась судом обов'язковою.

Суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності повноважного представника позивача.

Відповідач не скористався наданим йому ст. 22 ГПК України правом та в жодне судове засідання повноважного представника не направив, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення, які наявні в матеріалах справи (арк. 36, 60, 81).

Явка повноважного представника відповідача не визнавалась судом обов'язковою.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому, судом також враховано, що відповідно до п. 3.9.2 вищевказаної Постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності повноважного представника відповідача.

Письмового відзиву по суті спору відповідачем не подано.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем в позовній заяві зазначено наступне.

29.04.2015 року між ФОП ОСОБА_2 (позивач/постачальник) та ПП «ВЛАД ПЛЮС» (відповідач/покупець) було укладено усний договір на поставку швейного обладнання (надалі - товар), відповідно до якого сторони домовились, що поставка товару буде здійснюватись за видатковими накладними, підписаними уповноваженими представниками сторін, а оплата - за виставленими постачальником рахунками на оплату товару.

Позивач зобов'язання виконав належним чином, здійснював поставку швейного обладнання відповідачу на підставі виставлених рахунків на оплату. Проте, відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання та здійснив оплату за поставлений товар частково.

В зв'язку з неналежним виконанням умов договору позивачем відповідачу нараховано інфляцію, 3 % річних та проценти за користування чужими грошовими коштами.

Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 525, 526, 530, ч. 2 ст. 536, ст. 610, 612, 692, 712 ЦК України, ст. 175, 193 ГК України, ч. 1 ст. 44 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Позивачем ФОП ОСОБА_2 на підставі усної домовленості було виставлено відповідачу ПП "ВЛАД ПЛЮС" рахунки для проведення оплати за товар (швейне обладнання) (арк. 11-14):

- рахунок на оплату № 71 від 29.04.2015 року на суму 150 480, 00 грн.;

- рахунок на оплату № 16 від 21.01.2016 року на суму 104 442,00 грн.;

- рахунок на оплату № 19 від 22.01.2016 року на суму 74 587, 50 грн.;

- рахунок на оплату № 29 від 03.02.2016 року на суму 1 404, 00 грн.

Судом встановлено, що позивач ФОП ОСОБА_2 (постачальник) на підставі виставлених рахунків здійснив поставку товару (швейного обладнання) відповідачу ПП "ВЛАД ПЛЮС" (покупець) на загальну суму 283 228, 50 грн., що підтверджується видатковими накладним (арк. 15-18), а саме:

- видаткова накладна № 79 від 29.05.2015 року на суму 150 480, 00 грн. (на підставі рахунку № 71 від 29.04.2015 року);

- видаткова накладна № 25 від 21.01.2016 року на суму 104 442, 00 грн. (на підставі рахунку № 16 від 21.01.2016 року);

- видаткова накладна № 36 від 27.01.2016 року на суму 26 902, 50 грн. (на підставі рахунку № 19 від 27.01.2016 року (товар на підставі вказаного рахунку отримано відповідачем частково));

- видаткова накладна № 49 від 04.02.2016 року на суму 1 404, 00 грн. (на підставі рахунку № 29 від 03.02.2016 року).

Видаткові накладні підписані та скріплені печатками сторін.

Товар по рахунку № 71 від 29.04.2015 року отримано ОСОБА_5 на підставі довіреності № 5 від 07.05.2015 року (арк. 19). По всім іншим поставкам товар отримано директором відповідача ОСОБА_6 (арк. 16-18). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань директором Приватного підприємства "ВЛАД ПЛЮС" є ОСОБА_6 (арк. 75-77).

Судом також встановлено, що відповідачем частково проведено оплату за поставлений товар в сумі 100 000, 00 грн., що підтверджується випискою банку по руху коштів за 29.04.2015 року, в якій в призначенні платежу зазначено «передплата за промислові швейні машини CSM-430G-02 згідно рахунку на оплату № 71 від 29.04.2015 року» (арк. 20).

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар становить 183 228, 50 грн. (283 228, 50 грн. - 100 000, 00 грн.).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до абз. 1 п. 1.7 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14 якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Отже, після отримання товару у відповідача виник обов'язок негайного виконання щодо оплати прийнятого товару.

14.09.2016 року позивачем ФОП ОСОБА_2 направлено на адресу відповідача ПП «ВЛАД ПЛЮС» вимогу про оплату заборгованості за поставлене швейне обладнання вих. № 2-14/09/16, якою позивач ФОП ОСОБА_2 вимагав здійснити оплату заборгованості (арк. 21-22). Факт направлення вимоги вих. № 2-14/09/16 від 14.09.2016 року підтверджується копією фіскального чеку та копією рекомендованого повідомлення про вручення (арк. 23). Відповідачем письмову вимогу отримано. Доказів направлення відповідачем позивачу відповіді на вищевказану вимогу суду не подано, як і не подано доказів оплати коштів за отриманий товар.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість та підставність позовних вимог в частині стягнення 183 228, 50 грн., оскільки позивачем було поставлено товар, однак, відповідачем порушено взяте на себе зобов'язання щодо оплати товару. Будь-яких доказів оплати товару суду не подано, як і не спростовано позовних вимог. Позовні вимоги в частині стягнення 183 228, 50 грн. є підставними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 23.01.2012 року по справі № 37/64).

Відповідно до п. 3.1 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14 інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 3.2 вищевказаної Постанови індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 року згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.1997 № 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Судом встановлено, що позивачем здійснено нарахування індексу інфляції в сумі 26 719, 80 грн. При цьому, індекс інфляції на заборгованість по кожному рахунку помилково здійснено позивачем по дням, а не помісячно. Крім того, помилково здійснено нарахування інфляції на інфляцію (індекс інфляції позивачем розраховано, виходячи з суми боргу вже з урахуванням інфляції в попередньому періоді). Детальний розрахунок інфляції, здійснений позивачем, наявний в матеріалах справи (арк. 27-28).

Судом здійснено перерахунок розміру інфляційних втрат та встановлено, що розмір інфляційних втрат за вищевказаний період становить 17 157, 84 грн. (арк. 78-79). Розрахунок індексу інфляції здійснено судом за період прострочення, починаючи з місяця прострочення по жовтень 2016 року (вказано позивачем). Отже, інфляційні втрати за вказаний період становлять 17 157, 84 грн., є обґрунтованими, підставними та підлягають задоволенню. В решті інфляційних втрат в сумі 9 561, 96 грн. слід відмовити.

Позивачем нараховано відповідачу 5 143, 68 грн. - три проценти річних за період з 30.05.2015 року по 25.10.2016 року.

Розрахунок суми трьох відсотків річних є арифметично правильним, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи. Розгорнутий розрахунок трьох відсотків річних наявний в матеріалах справи (арк. 26). Відповідачем жодним чином не спростовано правомірності нарахування трьох відсотків річних, як і не подано суду доказів спростування самого розрахунку (не подано контррозрахунку). Отже, позов в частині стягнення з відповідача 5 143, 68 грн. - трьох відсотків річних є обґрунтованим, підставним та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 6.2 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14 підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

За змістом ч. 3 ст. 692 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України).

У даній справі між сторонами письмового договору укладено не було, проте, звертаючись до суду із позовом про стягнення з відповідача відсотків за користування чужими коштами, позивач здійснив нарахування цих процентів (як вбачається з його розрахунку), виходячи з облікової ставки Національного Банку України (арк. 25), тобто із застосуванням аналогії закону (частина 1 статті 8 ЦК України) на підставі приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором позики розміру процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 33 304, 37 грн., нарахованих на підставі ст.ст. 536, 692 ЦК України, слід відмовити, оскільки між сторонами письмового договору не укладено, а отже розмір процентів за користування постачальником (продавцем) чужими грошовими коштами не встановлено.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України, рішення якого в силу ст. 111-28 ГПК України є обов'язковими для всіх судів України (постанова ВСУ від 02.07.2013 року по справі № 3-11гс13, постанова ВСУ від 20.08.2013 року по справі № 3-22гс13, постанова ВСУ від 27.12.2010 року по справі 3-65гс10).

Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат у даній справі, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського Суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 року № 7 з останніми змінами та доповненнями від 14.07.2016 року витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Отже, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті у випадку, якщо вони сплачені саме адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. При цьому, формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар, який повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Фактори, які можуть бути враховані при визначенні обґрунтованого розміру гонорару визначені, зокрема, ст. 28 Правил адвокатської етики.

При цьому, судом враховано наступне.

ОСОБА_7 здійснює адвокатську діяльність, що підтверджується поданим до матеріалів справи Свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 2182 та Витягом з Єдиного Реєстру адвокатів України (арк. 50-51).

20.10.2016 року між ФОП ОСОБА_8 (далі - клієнт) та адвокатом ОСОБА_7 (далі - адвокат) було укладено Договір про надання правової допомоги (арк. 45-47).

Відповідно до умов вказаного договору клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов'язання з надання клієнту правової допомоги щодо стягнення заборгованості з приватного підприємства «ВЛАД ПЛЮС» (вул. Кустарна, 1-А, с. Лиса Гора, Первомайський район, Миколаївська область, 55250, ), яка виникла у приватного підприємства «ВЛАД ПЛЮС» перед клієнтом за усним договором на поставку швейного обладнання від 29.04.2015 року за видатковими накладними № 79 від 29.05.2015 року, № 25 від 21.01.2016 року, № 36 від 27.01.2016 року, № 49 від 04.02.2016 року (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 3.1. Договору в день підписання сторонами цього договору клієнт зобов'язується виплатити адвокату гонорар у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

На виконання вимог договору клієнт передав, а адвокат прийняв оригінали документів щодо заборгованості ПП «ВЛАД ПЛЮС» перед ФОП ОСОБА_2, що підтверджується Актом приймання-передачі оригіналів документів (арк. 48).

Факт надання правової допомоги підтверджується Звітом від 30.11.2016 року адвоката ОСОБА_7 по договору (арк. 49), а факт оплати позивачем ФОП ОСОБА_8 (клієнт) коштів за послуги адвоката підтверджується наявними у матеріалах справи копією видаткового касового ордеру від 20.10.2016 року на суму 10 000, 00 грн., копією прибуткового касового ордеру № 1 на суму 10 000, 00 грн. та копією квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 20.10.2016 року на суму 10 000, 00 грн. (арк. 52-54).

Повноваження адвоката ОСОБА_7 на надання правової допомоги у даній справі підтверджуються також ордером на надання правової допомоги серії КВ № 105398 від 26.01.17 року (арк. 71).

Вимоги суду щодо необхідності подання доказів, викладені в ухвалах та протоколах судових засідань, виконувались вчасно. Адвокат ОСОБА_7 був присутній в судовому засіданні 26.01.2017 року. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про підставність вимоги позивача про стягнення з відповідача суми витрат за послуги адвоката, оскільки матеріалами справи підтверджується як факт надання адвокатських послуг, так і факт проведення позивачем оплати за надані адвокатські послуги. Отже, вимоги позивача ФОП ОСОБА_8 про стягнення коштів за послуги адвоката, які в розумінні ст. 44 ГПК України є судовими витратами, є обґрунтованими та підставними.

Відповідно до ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, витрати за послуги адвоката слід відшкодувати позивачу з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір слід відшкодувати позивачу з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 22, 33, 34, 43, 49, 75, ст. 82 - 84 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити частково.

Стягнути з відповідача Приватного підприємства "ВЛАД ПЛЮС", вул. Кустарна, 1-А, с. Лиса Гора, Первомайський район, Миколаївська область, 55250 () на користь позивача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 03048 (код НОМЕР_1):

- 183 228, 50 грн. (сто вісімдесят три тисячі двісті двадцять вісім грн. 50 коп.) - заборгованості внаслідок невиконання грошового зобов'язання щодо оплати за поставку швейного обладнання;

- 17 157, 84 грн. (сімнадцять тисяч сто п'ятдесят сім грн. 84 коп.) - інфляційних нарахувань;

- 5 143, 68 грн. (п'ять тисяч сто сорок три грн. 68 коп.) - 3 % річних від простроченої суми;

- 3 082, 95 грн. (три тисячі вісімдесят дві грн. 95 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

- 8 274, 28 грн. (вісім тисяч двісті сімдесят чотири грн. 28коп.) - витрат по оплаті послуг адвоката.

Наказ видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Відмовити в позові в частині стягнення:

- 9 561, 96 грн. (дев'ять тисяч п'ятсот шістдесят одна грн. 96 коп.) - інфляційних втрат;

- 33 304, 37 грн. (тридцять три тисячі триста чотири грн. 37 коп.) - відсотків за користування чужими коштами.

Судовий збір в розмірі 642, 99 грн. (шістсот сорок дві грн. 99 коп.) покласти на позивача.

Витрати на послуги адвоката в розмірі 1 725, 72 грн. (одна тисяча сімсот двадцять п'ять грн. 72 коп.) покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено та підписано 20.02.2017 року

Суддя Е.М. Олейняш