КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2017 р. Справа№ 927/809/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Даниленко Т.О.

за участю представників:

від позивача(апелянта): Литвиненко О.А. - за довір. № 1/06 від 02.07.2016р.

від відповідача: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДУКТСОЮЗ"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.10.2016 р.

у справі № 927/809/16 (суддя Оленич Т.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДУКТСОЮЗ",

до відповідача: Дочірнього підприємства "КОРОПМ'ЯСО" Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТТОРГСЕРВІС"

про стягнення 393654грн.71коп.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 18.10.2016р. у справі №927/809/16 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОДУКТСОЮЗ" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а саме стягнути 370 000, 00грн. боргу по поверненню суми фінансової допомоги та 23654,71грн. пені, нарахованої за період з 20.06.2016р. по 23.08.2016р.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Так, апелянт у своїй скарзі посилався на те що судом першої інстанції при винесені рішення всебічно не враховані надані докази, а саме платіжні доручення № 31 від 21.12.2015р. на суму 330 000, 00 грн. та № 38 від 23.12.2015р. на суму 40 000,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2017р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДУКТСОЮЗ" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів Гаврилюка О.М., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017р. у справі № 927/809/16 у зазначеному складі суддів апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 15.02.2017р.

До судового засідання, що відбулось 15.02.2017р. представник відповідача не з'явився, причини неявки суду не відомі, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В постанові Вищого господарського суду України від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15 зазначено, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності представника відповідача є можливим.

В судовому засіданні від 15.02.2017р. представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив суд скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.10.2016р. по справі №927/809/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а саме стягнути 370 000, 00грн. боргу по поверненню суми фінансової допомоги та 23654,71грн. пені, нарахованої за період з 20.06.2016р. по 23.08.2016р.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

21.12.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОДУКТСОЮЗ" (позивачем) та Дочірнім підприємством "КОРОПМ'ЯСО" Товариства з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТТОРГСЕРВІС" (відповідачем) укладено договір №21/12 про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги (далі Договір), за умовами якого ТОВ "ПРОДУКТСОЮЗ" (позикодавець за договором) зобов'язалось надати ДП "КОРОПМ'ЯСО" ТОВ "ГАРАНТТОРГСЕРВІС (позичальник за договором) поворотну фінансову безвідсоткову допомогу в сумі 370000грн. (триста сімдесят тисяч грн. 00 коп.), а ДП "КОРОПМ'ЯСО" ТОВ "ГАРАНТТОРГСЕРВІС" зобов'язалось повернути надану фінансову допомогу в термін, визначений цим договором.

Пунктом 1.3. Договору передбачено, що граничним терміном повернення позичальником отриманої фінансової допомоги позикодавцю є 20.06.2016 року.

Як встановлено місцевим господарським судом при огляді у судовому засіданні оригіналу договору №21/12 від 21.12.2015р. про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги, зазначений договір є підписаний сторонами та скріплений їх печатками, що також не оспорювалось сторонами в ході розгляду справи.

Зі змісту Договору № 21/12 від 21.12.2015р. про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги вбачається, що за своєю правовою природою він є договором позики, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми §1 глави 71 Цивільного кодексу України.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до п.2.1. Договору позикодавець зобов'язується перерахувати на банківський рахунок позичальника в якості поворотної безвідсоткової фінансової допомоги кошти в сумі зазначеній в п.1.1. цього Договору.

В обґрунтування свої позовних вимог позивач посилається на те, що фінансова допомога в сумі 370 000грн. перерахована відповідачу, що підтверджується, на думку позивача, платіжними дорученнями №31 від 21.12.2015р. на суму 330 000грн. та №38 від 23.12.2015р. на суму 40 000грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Дослідивши вищезазначені платіжні доручення, встановлено що в призначенні платежу у платіжному дорученні №31 від 21.12.2015р. як підставу перерахування грошових коштів вказано: "оплата зг рах №10 від 21.12.15р. У сумі 275000,00 грн., ПДВ - 20% 55000,00грн.", а в платіжному дорученні №38 від 23.12.2015 - "оплата зг рах №10 від 21.12.15р. У сумі 33333,33 грн., ПДВ - 20% 6666,67 грн.".

Із наданих позивачем до справи звітів про дебетові та кредитові операції по його рахунку з 21.12.2015р. по 21.12.2015р. та з 23.12.2015р. по 23.12.2015р. вбачається, що проводки проведені банком із зазначенням саме такого призначення платежу, яке вказано позивачем у платіжних дорученнях №31 та № 38.

З рахунку №10 від 21.12.2015р., копія якого наявна в матеріалах справи вбачається, що він виставлений постачальником - ДП "Коропм'ясо" ТОВ "ГАРАНТТОРГСЕРВІС" (відповідач у справі) одержувачу - ТОВ "ПРОДУКТСОЮЗ" (позивач у справі) на оплату яловичини 1 категорії в кількості 11000,0кг загальною вартістю 561000грн.00коп.

Проаналізувавши вище вказані документи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що зі змісту рахунку №10 від 21.12.2015р., на який міститься посилання в платіжних дорученнях №31 від 21.12.2015р. та №38 від 23.12.2015р. як на підставу перерахування грошових коштів в загальній сумі 370000грн., ці розрахункові документи не можуть бути прийняті судом як доказ передачі відповідачу позивачем грошових коштів у сумі 370000грн. на виконання договору №21/12 від 21.12.2015р. про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги з огляду на таке:

Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління Національного банку України №22 від 21.01.2004р., зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 29.03.2004р. за №377/8976 врегульований порядок здійснення безготівкових розрахунків.

Згідно до п.1.2., 1.3. Інструкції вказаний нормативний документ встановлює загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків. Вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів, та обов'язкові для виконання ними.

Пунктом 1.4. Інструкції встановлено, що платіжне доручення визначається як розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Відповідно до п.3.1. Інструкції платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Одним із обов'язкових реквізитів платіжного доручення є реквізит "Призначення платежу", який в силу п.3.8. Інструкції заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

За змістом п.33.2. ст.33 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Платник має відшкодувати банку або іншій установі - учаснику платіжної системи шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації.

Виходячи з вищевикладеного, реквізит платіжного доручення "Призначення платежу" має містити повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється сплата коштів, яка визначається самостійно платником і який несе відповідальність за його зміст, та в процесі переказу грошових коштів ані банком, ані отримувачем цих коштів не може бути змінений.

Також слід зазначити, що відповідно до Листа Національного банку України від 09.06.2011р. № 25-111/1438-7141 про заміну інформації у реквізиті "Призначення платежу" після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішуються між сторонами переказу без участі банку.

А отже, виходячи з вищевикладеного колегія суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо того що платіжні доручення №31 від 21.12.2015 та №38 від 23.12.2015 не приймаються як належні докази передачі або перерахування позивачем відповідачу 370000грн. в якості поворотної фінансової безвідсоткової допомоги.

Будь-яких інших розрахункових документів про передачу позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 370000грн. саме як поворотної фінансової безвідсоткової допомоги у спосіб, визначений в п.2.1. договору, тобто шляхом перерахування на банківський рахунок відповідача, позивач, а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції, не надав. Клопотань про витребування доказів в порядку ст.38 Господарського процесуального кодексу України позивачем в ході розгляду справи не заявлялись.

Частиною 2 статті 631 Цивільного кодексу України встановлено, що договір набирає чинності з моменту його укладення.

Згідно до ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору ( ч.1 ст.32 ГПК України).

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з того, що в договорі №21/12 від 21.12.2015 про надання безвідсоткової тимчасової поворотної допомоги сторонами визначався спосіб та порядок надання фінансової допомоги, а саме: шляхом перерахування позивачем грошових коштів на банківський рахунок відповідача, тому доказами на підтвердження факту передачі відповідачу грошових коштів є відповідні платіжні документи про списання коштів з рахунку позивача з відмітками банку про проведення платежів, або банківські квитанції про виконання заявок позивача про перерахування відповідачу грошових коштів як фінансової допомоги.

Будь-яких належних та допустимих доказів, на підставі яких суд може прийти до беззаперечного висновку про перерахування позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 370000грн. як поворотної фінансової допомоги, позивачем не надано.

Слід зазначити, що позивачем не надано суду інших доказів, складених за участю відповідача, які б підтверджували факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів в сумі 370000грн. на виконання умов договору №21/12 від 21.12.2015р. про надання безвідсоткової тимчасової поворотної допомоги.

Оскільки в матеріалах справи відсутні та позивачем не надано доказів передачі позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 370000грн. саме як поворотної фінансової безвідсоткової допомоги, суд переходить до висновку, що договір №21/12 від 21.12.2015р. про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги є неукладеним, у зв'язку з чим не створює для сторін обумовлених в ньому прав та обов'язків.

Частиною 1, 2 ст.14 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

За змістом ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Проаналізувавши вищевикладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскільки позивачем не доведено факт передачі відповідачу на виконання договору №21/12 від 21.12.2015р. про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги грошових коштів в сумі 370000грн., між сторонами не виникли правовідносини позики і у відповідача не виник обов'язок щодо повернення цих коштів позивачу.

Враховуючи зазначене вище, в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 370000грн. боргу має бути відмовлено.

Що стосується вимоги стосовно стягнення 23654грн.71коп. пені, нарахованої за період з 20.06.2016р. по 23.08.2016р. слід зазначити наступне.

Підставою для застосування до учасника господарських відносин пені, відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України та ст. ст. 549, 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, є невиконання або неналежне виконання зобов'язання, наявність якого судом першої та апеляційної інстанції в ході розгляду даної справи не встановлено.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не доведено та за наявними у справі матеріалами судом не встановлено наявність у відповідача обов'язку щодо повернення 370000грн. поворотної фінансової безвідсоткової допомоги, наданої на підставі договору №21/12 від 21.12.2015р. про надання безвідсоткової тимчасової поворотної фінансової допомоги, тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що права позивача не порушенні, в зв'язку з чим відсутні підстави для судового захисту.

З огляду на викладене позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДУКТСОЮЗ" є безпідставними, та такими, що вірно відмовлені судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, а тому рішення господарського суду Чернігівської області від 18.10.2016р. у справі №927/809/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДУКТСОЮЗ", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДУКТСОЮЗ" на рішення господарського суду Чернігівської області від 18.10.2016 р. у справі №927/809/16 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДУКТСОЮЗ" на рішення господарського суду Чернігівської області від 18.10.2016 р. у справі №927/809/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 18.10.2016 р. у справі №927/809/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 927/809/16 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді О.М. Гаврилюк

М.Л. Яковлєв