донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

14.02.2017 справа №905/3017/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді за участю представників від позивача: від відповідача:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, довіреність №02-36/3043 від 29.10.2014р. не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк, м.Київ
на рішення господарського судуДонецької області
від06.12.2016р.(повний текст підписано 09.12.2016р.)
у справі№ 905/3017/16 (суддя Ю.С. Мельниченко)
за позовомПублічного акціонерного товариства Укрсоцбанк, м.Київ
до Спільного Українсько-Британського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Ріво-Моторс, м.Донецьк
простягнення 10127,65грн.

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк, м.Київ, позивач, звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Спільного Українсько-Британського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Ріво-Моторс, м.Донецьк про стягнення авансу у розмірі 10127,65грн. за договором №673 від 24.11.2011р. на технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів.

Рішенням господарського суду Донецької області від 06.12.2016р.(повний текст підписано 09.12.2016р.) у справі №905/3017/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що станом на момент звернення з позовом до господарського суду, договір №673 від 24.11.2011р. на технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів не є розірваним та зобовязання сторін на виконання договору не є припиненими.

Крім того, суд зазначає, що заявлені позивачем вимоги про стягнення попередньої оплати не відповідають способам захисту цивільних прав, передбаченим чинним законодавством.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 06.12.2016р.(повний текст підписано 09.12.2016р.) у справі №905/3017/16 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, що призвело до порушення прав позивача. Скаржник зазначає, що рішення прийнято судом за наслідками неповного зясування обставин, які мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні господарського суду, не відповідають обставинам справи.

Так, скаржник стверджує, що суд першої інстанції помилково зробив висновок про те, що договір №673 від 24.11.2011р. на технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів не є припиненим. На думку апелянта, він є припиненим з моменту надіслання відповідачем відповіді №27 від 29.07.2015р. на лист позивача б/н від 08.10.2014р. з вимогою про повернення попередньої оплати за договором у розмірі 10127,65грн.

Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не правильно трактовані ч.2 ст.20 Господарського кодексу України (далі ГК України) та ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), адже, на думку скаржника, стягнення авансу є формою визнання прав банку.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 03.01.2017р. (головуючий Зубченко І.В., судді Скакун О.А., Татенко В.М.) апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк у справі №905/3017/16 прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 14.02.2017р.

У звязку з перебуванням у відпустці судді-члена колегії ОСОБА_5, на підставі розпорядження керівника апарату суду, в результаті повторної автоматичної зміни сформовано наступний склад колегії: головуючий Зубченко І.В., судді Радіонова О.О., Скакун О.А.

14.02.2017р. через канцелярію Донецького апеляційного господарського суду Публічним акціонерним товариством Укрсоцбанк було надано додаткові пояснення до апеляційної скарги, відповідно до яких позивач посилається на те, що судом першої інстанції було залишено поза увагою та помилково не застосовано до спірних правовідносин сторін положення ст.1212 ЦК України щодо повернення виконаного однією зі сторін у зобовязанні.

У судовому засіданні 14.02.2017р. представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, що були в ній викладені, з урахуванням додаткових пояснень до неї. Представник відповідача у судове засідання не зявився, відзиву на апеляційну скаргу не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З урахуванням вищенаведеного, судова колегія визнала за можливе розглянути справу за відсутністю представника відповідача.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, додаткові пояснення до неї, заслухавши представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

24.11.2011р. між Публічним акціонерним товариством Укрсоцбанк (далі- замовник) та Спільним Українсько-Британським підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Ріво-Моторс (далі- виконавець) був укладений договір №673 на технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів (далі договір).

За умовами п.1.1 договору виконавець бере на себе зобовязання виконати роботи з ремонту та/або сервісному обслуговуванню автомобілів замовника, а замовник прийме та оплатить їх вартість, в строки та на умовах, визначених в даному договорі.

Розділом 3 договору сторони обумовили обовязки. Так, відповідно до п.3.1.1 виконавець зобовязаний забезпечити на високому якісному рівні виконання повного обсягу робіт з ремонту та/або сервісному технічному обслуговуванню автомобілів, перелік яких узгоджується з замовником. При цьому виконавець дає гарантію якості виконаних робіт, відповідно до законодавства України.

Замовник згідно з п.3.2.1 зобовязаний своєчасно оплатити виконавцеві виконані роботи та вартість запасних частин.

Як вбачається з п.4.3, за погодженням сторін можливе дострокове розірвання даного договору. Сторона, яка виступає ініціатором розірвання договору, зобовязана письмово повідомити іншу сторону про це за 14 календарних днів до його розірвання.

Відповідно до п.5.3.1 після погодження з виконавцем кількості та вартості робіт замовник протягом 3-х банківських днів оплачує виконавцю вартість зазначених робіт, запасних частин, паливно-мастильних матеріалів на підставі виставленого рахунку. Виконавець зобовязаний видати замовнику податкову накладну після отримання передоплати.

Остаточний розрахунок за виконані роботи замовник здійснює протягом 3-х банківських днів з моменту отримання наряд-замовлення і додаткового рахунку (п.5.3.3).

До зазначеного договору сторонами було підписано додаткову угоду №1 від 02.01.2014р. Пунктом 1 додаткової угоди внесено зміни до пункту 4.1 договору та визначено, що договір набирає чинності з 24.11.2011р. і діє до 31.12.2014р. включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

Крім того, додатковою угодою було виключно п.4.2 із договору (продовження строку дії договору).

Договір та додаткова угода підписані з обох сторін та скріплені печатками підприємств.

В матеріалах справи наявні рахунок-фактура №1213 від 22.04.2014р. на суму 9911,65грн. та рахунок-фактура №1311 від 29.04.2014р. на суму 216,00грн., на підставі яких здійснювалася оплата за платіжними дорученнями № від 28.04.2014р. у розмірі 9911,65грн. та № від 07.05.2014р. у розмірі 216,00грн. З зазначених платіжних доручень вбачається, що Публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк перерахувало на користь Спільного Українсько-Британського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Ріво-Моторс передплату за договором №673 від 24.11.2011р. у загальному розмірі 10127,65грн.

Публічним акціонерним товариством Укрсоцбанк на адресу Спільного Українсько-Британського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Ріво-Моторс було направлено лист б/н від 08.10.2014р., за змістом якого позивач просить повернути перераховані кошти.

Спільне Українсько-Британське підприємство у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Ріво-Моторс надіслало відповідь №27 від 29.07.2015р., в якій повідомило, що у звязку з ситуацією, що виникла в країні та проведенням антитерористичної операції, повернення вказаних грошових коштів поки не вбачається можливим. Також зазначило, що у разі зміни ситуації на території Донецької області, зобовязання за договором будуть виконані за рахунок сплачених грошових коштів.

Неповернення грошових коштів, сплачених в якості передоплати за договором №673 від 24.11.2011р. стало підставою звернення Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк з відповідним позовом до суду.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Оцінивши спірний договір, з якого виникли цивільні права та обовязки сторін, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та своєю правовою природою є договором підряду.

Згідно зі ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов п.5.3.1 договору, Публічним акціонерним товариством Укрсоцбанк відповідно до платіжних доручень № від 28.04.2014р. та № від 07.05.2014р. було перераховано на рахунок Спільного Українсько-Британського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Ріво-Моторс загальну суму в розмірі 10127,65грн. в якості попередньої оплати за договором підряду на підставі рахунків-фактур №1213 від 22.04.2014р. та №1311 від 29.04.2014р.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, Публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк намагається стягнути зі Спільного Українсько-Британського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю Ріво-Моторс зазначену суму з огляду на невиконання останнім умов договору підряду в частині виконання робіт.

Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, положеннями ЦК України про підряд не передбачено право замовника вимагати повернення авансового платежу, що фактично є попередньою оплатою, у разі невиконання підрядником робіт.

Згідно з ч.2 ст.852 ЦК України, за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Відповідно до ст.653 ЦК України, правовими наслідками розірвання договору є припинення зобов'язань між сторонами. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

За умовами частин 4 зазначеної статті сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору, відповідно до ч.5 ст.653 ЦК України.

Як вбачається з ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Замовник відповідно до ч.4 ст.849 ЦК України має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Позивач в апеляційній скарзі стверджує, що договір №673 на технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів є припиненим з моменту надіслання відповідачем листа №27 від 29.07.2015р., з якого вбачається, що останнім вимога замовника про повернення коштів була отримана. Проте, суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким твердженням з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Публічним акціонерним товариством Укрсоцбанк було направлено відповідачеві лист від 08.10.2014р., відповідно до змісту якого позивач просить повернути перераховані кошти. Однак у зазначеному листі відсутні пропозиція розірвати договір відповідно до п.4.3 договору.

Крім того, відповідно до п.4.1 договору (в редакції додаткової угоди №1 від 02.01.2014р.) договір діє до 31.12.2014р. включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи, судова колегія погоджується із висновком господарського суду Донецької області про те, що договір №673 на технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів до теперішнього часу розірваний, а зобовязання сторін на виконання договору не є припиненими.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає про те, що внаслідок неправильного трактування ч.2 ст.20 ГК України та ч.2 ст.16 ЦК України, господарський суд дійшов помилкового висновку про невірне обрання позивачем способу захисту порушеного права. На думку скаржника, стягнення авансу є формою визнання прав банку. З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до ч.2 ст.20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

іншими способами, передбаченими законом.

Чинним законодавством України не передбачено спеціального порядку для розгляду господарських справ за участю банків, отже слід застосовувати зазначені вище загальні положення здійснення права на захист своїх прав і законних інтересів.

З огляду на аналіз зазначених норм, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що чинним законодавством не передбачено такого способу захисту порушеного права як стягнення авансового платежу.

Крім того, як вбачається із додаткових пояснень до апеляційної скарги, позивач зазначає про те, що судом першої інстанції помилково не застосовано положення ст.1212 ЦК України щодо повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні.

Разом з тим, під час звернення з позовною заявою Публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк не посилалося на зазначену норму права як на обґрунтування своїх позовних вимог.

При цьому, суд за власною ініціативою не може змінювати матеріально-правову підставу цього позову з огляду на наступне. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Саме позивачеві належить свобода вибору матеріально-правових підстав позовних вимог. У п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення" роз'яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК України господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову) (вказана позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 03.02.2016 у справі №910/17305/15).

Крім того, приписи ст.1212 ЦК України можуть бути застосовані лише у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212

ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Оскільки між сторонами у справі було укладено договір №673 від 24.11.2011р. на технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів, а отримання відповідачем суми передоплати відбулося на підставі договору, який є належною підставою для виникнення у його сторін відповідних прав та обовязків, відсутня безпідставність набуття стягуваних грошових коштів на момент такого набуття і, відповідно, відсутні підстави для посилання на приписи ст.1212 ЦК України.

Отже, доводи апеляційної скарги не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 06.12.2016р.(повний текст підписано 09.12.2016р.) у справі №905/3017/16 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст.43 ГПК України, підстав для його скасування та задоволення вимог апеляційної скарги за наведеними в ній мотивами не вбачається.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору при зверненні з апеляційною скаргою підлягають віднесенню на заявника скарги.

Керуючись ст.ст.43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк, м.Київ на рішення господарського суду Донецької області від 06.12.2016р.(повний текст підписано 09.12.2016р.) у справі №905/3017/16 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 06.12.2016р.(повний текст підписано 09.12.2016р.) у справі №905/3017/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий І.В. Зубченко

Судді: О.О. Радіонова

ОСОБА_3

Надруковано 5 примірників: 1 позивачу; 1- відповідачу; 1 до справи; 1 ДАГС; 1 ГСДО