РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2017Справа №910/22889/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДА"

до Департамента комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

Комунальне підприємство "Київський метрополітен"

про визнання недійсним пункту договору про передачу майна

Суддя Мельник В.І.

Представники:

Від позивача Паньшин С.С., довіреність № 16-12-26/06 від 26.12.2016

Від відповідача 1 Костюк О.М., довіреність № 062/02/07-133 від 10.01.2017

Від відповідача 2 Швед Я.О., довіреність №170 від 26.12.2016

Суть спору:

Товариства з обмеженою відповідальністю "ДА" (далі-позивач) подало на розгляд Господарського суду міста Києва позов до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та до Комунального підприємства "Київський метрополітен" про визнання недійсним пункту договору про передачу майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 порушено провадження у справі № 910/22889/16 та призначено розгляд на 13.01.2017.

13.12.2016 відділом діловодства суду від представника позивача отримано заяву про забезпечення позову.

05.01.2017 відділом діловодства від представника відповідача 2 отримано клопотання про відкладення розгляду справи.

12.01.2017 відділом діловодства суду від представника позивача отримані документи на вимогу ухвалу суду.

13.01.2017 відділом діловодства суду від представника відповідача 1 отримано відзив на позовну заяву.

В судове засідання 13.01.2017 представник позивача з'явився, підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

В судове засідання 13.01.2017 представник відповідача 1 з'явився, заперечив проти позовних вимог.

Представник відповідача2 у судове засідання не з'явився.

Суд вирішив відкласти судовий розгляд справи у зв'язку з відсутністю представника відповідача 2.

Ухвалою суду від 13.01.2017 відкладено розгляд справи на 06.02.2017.

06.02.2017 відділом діловодства суду від представника відповідача 2 отримано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання 06.02.2017 представник позивача з'явився, надав суду письмові пояснення у справі.

В судове засідання 06.02.2017 представники відповідача 1 та відповідача 2 з'явилися, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 06.02.2017 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судовому засіданні оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

20.07.2012 між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської Ради (КМДА) (в подальшому перейменовано на Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як орендодавцем, Товариством з обмеженою відповідальністю «ДА», як орендарем та Комунальним підприємством «Київський метрополітен» було укладено Договір про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду №518 згідно з умовами якого орендодавець, на підставі протоколу постійної комісії Київради з питань власності від 03.07.2012 № 122 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу), що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря (далі - об'єкт оренди), що знаходиться за адресою: м. Київ, станція метро «Нивки» (східний вестибюль № 1), Б/Н, для торгівлі непродовольчими товарами.

Відповідно до пункту 2.1 Договору об'єктом оренди є: частина переходу, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря), загальною площею 115,5 кв.м та зазначена в викопіюванні з Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього Договору, далі «Об'єкт оренди».

Об'єкт оренди фактично було передано в оренду за актом приймання - передачі нерухомого майна від 20.07.2012 року.

Пунктом 9.1. Договору оренди було передбачено: « 9.1. Цей Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 05.05.2012 року по 03.05.2015 року.

У разі, якщо законом передбачене нотаріальне посвідчення і державна реєстрація, цей Договір є укладеним з моменту державної реєстрації.».

Позивач обґрунтовує звернення до суду тим, що частина перша пункту 9.1 Договору а саме текст « 9.1. Цей Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 05.05.2012 року по 03.05.2015 року.» не відповідає вимогам закону а тому такий пункт Договору має бути визнаний судом недійсним, зважаючи на наступне.

Відповідач 1 та відповідач 2 заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав необгрунтованості позовних вимог. Крім того зазначили що дію Договору припинено 03.05.2015.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представника позивача, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Внаслідок укладення договору між сторонами згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Умови зазначеного договору свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором оренди (найму).

Відповідно до п.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Зі змісту статей 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 Господарського кодексу України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Згідно із ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частина 1 статті 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачає, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до пункту 9.7 Договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про його припинення або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором.

29 квітня 2015 року Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом від 29.04.2015 №062/07/17-4822 повідомив позивача про припинення вказаного Договору та зауважив про необхідність повернення об'єкта оренди за актом приймання - передавання комунальному підприємству «Київський метрополітен».

Відповідачами зазначено, що строк дії Договору припинився 03.05.2015, що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 у справі №910/26000/15 що залишено в силі постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 05.04.2016.

Частиною 3 статті 35 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вище зазначене суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також позивачем було подано заяву про забезпечення позову, якою позивач просить суд заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо виселення ТОВ "ДА" з орендованого нерухомого майна та заборонити відповідачу та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо знесення майна ТОВ "ДА", яке розміщене на орендованому нерухомому майні, оскільки, на думку позивача, існує така можливість, що значно ускладнить виконання рішення суду, в разі задоволення позову.

Розглянувши вказану заяву позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до забезпечення позову є правом суду.

Згідно з ч. 1 ст. 67 ГПК України позов забезпечується, зокрема, забороною відповідачеві та/або іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

У відповідності до п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно з п. 3 вищевказаної Постанови достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Позивач свою заяву про забезпечення позову не обґрунтував, належних доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суду не надав, а також нічим не підтвердив припущення, викладені у заяві про забезпечення позову.

Також враховуючи те, що позов ТОВ "ДА" задоволенню не підлягає, у суду відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49,66, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги (ч. 1 ст. 93 ГПК України), якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.02.2017

Суддя Мельник В.І.