КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2017 р. Справа№ 910/1424/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін:

від позивача : Семенчук М.А. - представник за дов. №01-102-01/463/2 від 22.12.2116 року;

від відповідача 1: Санніков С.Г. - представник за дов. №12 від 18.01.2017 року, Чепіга Т.М. - представник за дов. №78 від 20.04.2016 року;

від відповідача 2: Піх А.Б. Представник за дов. №54 від 06.02.2017 року;

від відповідача 3: Шостак Є.А. - представник за дов. № 56 від 18.10.2016 року;

від третьої особи 1: Єременко О.А. - представник за дов. №01/44-966Д від 15.02.2007 року, Калінін М.В. - представник за дов. №01/44-948Д від 21.12.2016 року;

від третьої особи 2: Чеховський А.А. - представник за дов. №6 від 30.12.2016 року,

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат", Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" та Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 року

у справі № 910/1424/16 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Національного антикорупційного бюро України

до відповідача 1: Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа"

до відповідача 2: Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго"

до відповідача 3: Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат"

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1. Державне підприємство "Енергоринок"

2. Національна комісія, що здійснює державне регулювання в сфері електроенергетики та комунальних послуг

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 22.12.2014 року № 641214/41

ВСТАНОВИВ:

Національне антикорупційне бюро України (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" (далі - відповідач 1), Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (далі - відповідач 2) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат" (далі - відповідач 3) за участі третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне підприємство "Енергоринок" (далі - третя особа 1), Національна комісія, що здійснює державне регулювання в сфері електроенергетики та комунальних послуг (далі - третя особа 2), про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 22.12.2014 року №641214/41.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що 22.12.2014 року між Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Енергомережа", Відкритим акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат" було укладено договір №641214/41 про відступлення права вимоги, яким змінено алгоритм проведення розрахунків за поставлену електричну енергію, що суперечить положенням ст.ст. 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п. 6.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996 року та положенням ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України. Тому, позивач просить визнати недійсним договір №641214/41 про відступлення права вимоги від 22.12.2014 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 року у справі № 910/1424/16 позов задоволено повністю. Вирішено визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 22.12.2014 року №641214/41, укладений між Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Енергомережа", Відкритим акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" та Державним підприємством "Запорізький титано-магнієвий комбінат", стягнуто з відповідача 1 на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 459,33 грн, стягнуто з відповідача 2 на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 459,33 грн, стягнуто з відповідача 3 на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 459,33 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 29.03.2017 року, Товариство з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.207 року по справі № 910/1424/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Так, скаржник вказав, що оскаржуваний договір про відступлення права вимоги відповідає вимогам законодавства, оскільки оплату грошовими коштами вартості спожитої електричної енергії на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії може здійснювати як споживач електричної енергії, так і будь-який інший суб'єкт господарювання на підставі цивільно-правової угоди.

Крім того, скаржник зазначив, що за договором про відступлення права вимоги Боржник сплачує Новому Кредитору грошові кошти, а Новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання постачальника в сумі спожитої Боржником електричної енергії, право вимоги на яку відступалося.

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 29.03.2017 року, Приватне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Енергомережа" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.207 року по справі № 910/1424/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Так, скаржник вказав, що норми чинного законодавства не містять обмежень щодо відступлення права вимоги до споживача електричної енергії на іншого суб'єкта господарювання, а також не передбачають будь-яких спеціальних умов для такого відступлення, а тому у суду відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним.

Крім того, скаржник вказав, що позивачем не було доведено своєї правосуб'єктності у конкретному випадку, тобто оскаржуване рішення винесено в результаті позову, поданого неналежною особою.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 29.03.2017 року, Відкрите акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.207 року по справі № 910/1424/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Так, скаржник вказав, що укладення договору уступки права вимоги не призводить до зміни кредитора в договорі на постачання електричної енергії, а лише змінює кредитора в окремому простроченому зобов'язанні з оплати заборгованості за спожиту електроенергію в період липня 2010, жовтня 2010- березня 2011 із збереженням прав та обов'язків за договором про постачання електричної енергії для його сторін. Тобто, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що наслідком укладання договору сторонами змінено визначений законодавством порядок розрахунків на ринку електроенергії.

Крім того, скаржник вказав, що законодавством України не встановлено заборони або необхідності отримання дозволу на укладання договорів уступки права вимоги, яке виникає в зобов'язаннях з постачання електричної енергії.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.05.2016 року апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат", Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" та Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" були прийняті до провадження. Крім того, даною ухвалою, об'єднано апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат", Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" та Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 року у справі № 910/1424/16 в одне провадження.

Розгляд справи здійснювався різними колегіями суддів.

10.01.2017 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) від Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в якому відповідач 2 просить здійснити розгляд справи №910/1424/16 в режимі відеоконференції, проведення якої доручити Господарському суду Запорізької області, яке було задоволено судом.

У зв'язку з перебування головуючого судді Суліма В.В., на лікарняному 17.01.2017 року розгляд справи № 910/1424/16 не відбувся.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2017 року розгляд апеляційних скарг було призначено на 21.02.2017 року.

17.01.2017 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) від відповідача 1 надійшло клопотання про припинення провадження у справі, оскільки позивач не є стороною оспорюваного договору та не є суб'єктом господарських правовідносин, тобто не мав права звертатися до суду з даним позовом.

Розглянувши в судовому засіданні дане клопотання, колегія суддів дійшла до висновку, що воно не підлягає задоволенню, як необґрунтоване, оскільки позивач звернувся до господарського суду в силу наданого законом права (п.13 ч.1 ст.17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України") та просив визнати недійсним договір уступки у спорі, який виник з приводу правомірності його укладення і виконання; спірний договір за змістом є господарським, а не публічно-правовим; зміст правовідносин сторін свідчить про їх приватноправовий характер, - Господарський суд міста Києва, відповідно до ст.2 Господарського процесуального кодексу України, цілком правомірно порушив провадження у даній справі.

Разом з цим, за визначенням корупції, наданим в статті 1 Закону України "Про запобігання корупції", корупція - це використання особою, згаданою у частині 1 статті 3 цього Закону (тобто особи, уповноваженої на виконання функцій держави або органів місцевого самоврядування), наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки такої вигоди для себе чи інших осіб або, відповідно, обіцянка чи надання неправомірної вигоди особі, вказаній у частині 1 статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей.

Згідно ст. 16 Закону України "Про національне антикорупційне бюро", визначені обов'язки Національного антикорупційного бюро, зокрема, щодо:

- здійснення оперативно - розшукових заходів з метою попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також в оперативно - розшукових справах, витребуваних від інших правоохоронних органів;

- здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також проведення досудового розслідування інших кримінальних правопорушень у випадках, визначених законом.

За Конвенцією ООН проти корупції (ратифікована Законом України від 18.10.2006 року), зокрема, в частині забезпечення проведення ефективної скоординованої політики протидії корупції (ч.1 ст.5), надання такому органу (створеному з метою протидії корупції) можливості виконувати свої функції ефективно (ч.2 ст.6), запобігання зловживанню процедурами, які регулюють діяльність приватних юридичних осіб (п.d ч.2 ст.12), то попередження, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень в публічній і приватній сферах суспільних відносин є пріоритетним завданням держави України, а відтак наявність ознак такого правопорушення у відповідному правочині є порушенням інтересів держави.

Загальні підстави недійсності правочинів, вчинених з метою, що суперечать інтересам держави і суспільства, встановлені приписами ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України, ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

Так, з аналізу наведених положень Закону України "Про національне антикорупційне бюро України" та Конвенції, завдань та мети діяльності даного органу вбачається, що Національне антикорупційне бюро України за наявності ознак корупційного діяння зобов'язане вжити ефективних заходів для припинення корупційного правопорушення, в тому числі, внаслідок подання позову про визнання угод недійсними за наявності підстав, передбачених законом, у порядку, встановленому законодавством України, і саме факт виявлення таких ознак у відповідних правовідносинах буде засвідчувати порушення інтересів держави (аналогічна правова позиція міститься в постанові Вищого господарського суду України від 01.12.2016 року №910/1421/16).

У судовому засіданні 21.02.2017 року представники скаржників підтримали доводи апеляційних скарг, просили її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва скасувати.

Представники позивача та третіх осіб в судовому засіданні 21.02.2017 року заперечували проти доводів апеляційних скарг, просили апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат", Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" та Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" залишити без задоволення.

Розглянувши апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат", Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" та Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

29.08.2007 року між Державним підприємством "Енергоринок" та Відкритим акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" було укладено договір купівлі-продажу електроенергії №4243/02, за умовами якого Державне підприємство "Енергоринок" зобов'язалася продавати, а Відкрите акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" зобов'язалось купувати електроенергію та здійснювати її оплату відповідно до умов договору.

01.07.2000 року між Відкритим акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" (постачальник) та Казенним підприємством "Запорізький титано-магнієвий комбінат" (споживач), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат" було укладено договір на користування електричною енергією від №76/199, відповідно до умов якого Відкрите акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" зобов'язалось продавати електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачувати Відкритому акціонерному товариству "Запоріжжяобленерго" вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами договору.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, у зв'язку з неналежним виконанням Товариством з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат" своїх зобов'язань із оплати спожитої електричної енергії у останнього утворилась заборгованість перед Відкритим акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" у розмірі 112 301 706,10 грн.

22.12.2014 року між Відкритим акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго", Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Енергомережа" та Державним підприємством "Запорізький титано-магнієвий комбінат", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат", укладено договір про відступлення права вимоги №641214/41 (далі - договір про відступлення права вимоги).

Відповідно до п. 1.1 договору про відступлення права вимоги, Відкрите акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" передає (відступає), а Приватне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Енергомережа" приймає на себе право вимоги до Державного підприємства "Запорізький титано-магнієвий комбінат" заборгованості за договором на користування електричною енергією №76/199 від 01.07.2000 року, яка розстрочена на підставі ухвали господарського суду Запорізької області від 20.11.2013 року по справі №11/292/10, ухвали Господарського суду Запорізької області від 21.11.2013 року по справі №19/5009/1481/11, за договором про самостійне виконання рішення №1115 від 03.12.2013 року, укладеного між Державним підприємством "Запорізький титано-магнієвий комбінат" та Відкритим акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" на загальну суму 112 301 706,10 грн.

Згідно з п. 1.2 договору про відступлення права вимоги до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" переходять права Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", як первісного кредитора, за зобов'язаннями в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав на підставі договорів, рішень та ухвал господарського суду Запорізької області.

Первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредиторові всі документи, які засвідчують право вимоги до боржника, та інформацію, яка є важливою для його здійснення за основним договором, в термін до 3-х календарних днів з моменту підписання цього договору, а новий кредитор за відступлення права вимоги сплачує суму у розмірі 112401706,10 грн первісному кредиторові у повному обсязі до 31.12.2018 року (пп. 2.1, 2.5 договору про відступлення права вимоги).

Згідно п. 2.4 договору у разі отримання первісним кредитором грошових коштів від боржника в рахунок погашення ним заборгованості за основним договором після набуття новим кредитором права вимоги за цим договором, первісний кредитор зобов'язаний не пізніше наступного дня за днем отримання грошових коштів перерахувати їх на рахунок нового кредитора.

Відповідно до п. 2.6 договору про відступлення права вимоги сума в п. 2.5 цього договору зазначена з врахуванням винагороди первісного кредитора в розмірі 10000,00 грн. Новий кредитор перераховує первісному кредитору плату за відступлення права вимоги (компенсації вартості електричної енергії) в сумі 112301706,10 грн щомісячним платежами в розмірі 2 441341,43 грн починаючи з березня 2015 року та останнім платежем в грудні 2018 року в розмірі 2441341,75 грн на поточний рахунок із спеціальним режимом використання.

Пунктом 2.7 договору уступки сторони погодили, що умови, порядок та строки виконання зобов'язання боржником перед новим кредитором визначаються договором про порядок проведення розрахунків по договору про відступлення права вимоги.

Відповідно до п. 2.3 договору про відступлення права вимоги визначено, що Приватне акціонерне товариство ""Холдингова компанія "Енергомережа" набуває права вимоги, що відступається з моменту укладення договору про відступлення права вимоги від 22.12.2014 року №641214/41, в тому числі і по винесених рішеннях, ухвалах судів на користь ВАТ "Запоріжжяобленерго", як первісного кредитора за договором на користування електричною енергією від 01.07.2000 року № 76/199.

Пунктом 4.6 договору про відступлення права вимоги визначено, що даний договір є укладеним та набуває чинності з моменту погодження операції відступлення права вимоги за цим договором Фондом державного майна України.

Згідно з п. 5 додаткової угоди від 18.02.2015 року №1 до договору про відступлення права вимоги, пункт 4.6 договору викладено в наступній редакції: "договір набирає чинності з моменту йог підписання та скріплення печатками сторін".

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, сторонами не було надано в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України належних та допустимих доказів повного виконання відповідачем 1 грошового зобов'язання зі сплати на користь відповідача 2 суми за відступлення права вимоги.

Так, спір у справі виник у зв'язку з тим, що договір про відступлення права вимоги, за твердженням позивача, був укладений відповідачами всупереч положень ст. 514 Цивільного кодексу України, ст.ст. 15-1, 16, 26 Закону України "Про електроенергетику" та п. 6.3 Правил користування електричною енергією, що є підставою для визнання його недійсним.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У абзаці 4 пункту 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 року вказано, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що внаслідок укладення договору уступки відповідачами було змінено визначений законодавством порядок (алгоритм) розрахунків на ринку електроенергії, що порушенням ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику", який полягає в оплаті за електроенергію виключно коштами і виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальника.

Відповідно до преамбули Закону України "Про електроенергетику" цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі.

Закон України "Про електроенергетику" регулює відносини, що виникають у зв'язку з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, державним власності, безпечною експлуатацією енергетичного обладнання і державним наглядом за режимами споживання електричної і теплової енергії, а також з централізованим диспетчерським (оперативно-технологічним) управлінням (стаття 1 цього Закону).

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, приписи Закону України "Про електроенергетику" є спеціальними нормами по відношенню до приписів Цивільного кодексу України, які підлягають до застосування у даних правовідносинах.

Статтею 5 Закону України "Про електроенергетику" визначено основні принципи державної політики в електроенергетиці, зокрема відповідно до п. 4 ч. 1 цієї статті, таким принципом є додержання єдиних державних норм, правил і стандартів всіма суб'єктами відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, постачанням, розподілом і використанням енергії.

Приписами ч. 2 ст. 15 Закону України "Про електроенергетику" передбачено, що споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Згідно з Переліком поточних рахунків із спеціальним режимом використання, відкритих в установах уповноваженого банку - AT "Ощадбанк" оптовому постачальнику електричної енергії, енергопостачальним компаніям (ліцензіати НКРЕ з постачання електричної енергії за регульованим тарифом) та їх структурним підрозділам, затвердженим Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 27.12.2011 року №112 (далі - Перелік поточних рахунків), Відкрите акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго" для проведення розрахунків за спожиту електроенергію відкрито поточний рахунок із спеціальним режимом використання №01 у ОПЕРВ філії - Запорізьке ОУ AT Ощадбанк".

Відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону України "Про електроенергетику" споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Пунктом 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1136 від 19.07.2000 року, визначено, що споживачі, яким електрична енергія постачається енергопостачальником, що провадить підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та купує електричну енергію в оптового постачальника, зобов'язані оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання такого енергопостачальника (його структурного підрозділу), відкритий в уповноваженому банку.

Аналогічний припис міститься у п. 6.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996 року, відповідно до якого для проведення розрахунків за електричну енергію постачальник електричної енергії за регульованим тарифом або його відокремлений підрозділ відкривають в установі уповноваженого банку поточний рахунок із спеціальним режимом використання, номер якого зазначається у договорі про постачання електричної енергії.

Пунктом 6.3 вказаних Правил встановлено, що оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

З наведених приписів законодавства вбачається, що законодавцем в імперативному порядку визначено обов'язок споживача сплачувати за спожиту електроенергію постачальнику виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, номер якого зазначається у договорі про постачання електричної енергії.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, зазначеними положеннями Закону України "Про електроенергетику" та ПКЕЕ визначено порядок розрахунків між споживачем електричної енергії та енергопостачальником, які проводяться виключно шляхом перерахування споживачем електричної енергії коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

З огляду на викладене, грошові кошти за електричну енергію не можуть бути сплачені споживачем на будь-який інший рахунок.

Отже, кошти, в рахунок оплати поставленої ВАТ "Запоріжжяобленерго" електричної енергії ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат", повинні перераховуватися виключно ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" на поточний рахунок із спеціальним режимом використання №01 у ОПЕРВ філії - Запорізьке ОУ AT "Ощадбанк".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, внаслідок укладення договору відступлення права вимоги відбувається заміна сторони у зобов'язанні і може змінюватися обсяг прав, які переходять до первісного кредитора, якщо це встановлено договором або законом.

Внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги від 22.12.2014 року №641214/41 відбулася заміна кредитора у зобов'язанні, однак обсяг прав до ПАТ "Холдингова компанія "Енергомережа". перейшов той самий, що існував на момент переходу цих прав у ВАТ "Запоріжжяобленерго". Проте, вчинення правочину на таких умовах суперечить чинному законодавству, оскільки плата за відступлення права вимоги ВАТ "Запоріжжяобленерго" в подальшому мала бути здійснена ПАТ "Холдингова компанія "Енергомережа", який не міг бути постачальником такої електричної енергії, що є грубим порушенням вимог ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" та п. 6.3. ПКЕЕ.

При чому, кошти, за поставлену ВАТ "Запоріжжяобленерго" електричну енергію за договором на користування електричною енергією від 01.07.2000 року № 76/199 у сумі 112 301 706,10 грн, внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги не могли бути сплачені ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" на поточний рахунок із спеціальним режимом використання №01 у ОПЕРВ філії - Запорізьке ОУ AT "Ощадбанк".

Такі умови виконання зобов'язань по оплаті електричної енергії суперечать положенням ст. 15-1 Закону України Про електроенергетику" та п. 6.3. ПКЕЕ.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що Приватне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Енергомережа" не має поточного рахунку із спеціальним режимом використання, відкритого в установі уповноваженого банку, а зарахування коштів за поставлену електричну енергію на інші рахунки не допускається.

Відповідно до ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" розрахунки за спожиту електричну енергію здійснюються виключно грошовими коштами, які вносяться споживачем на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. Вказана норма виключає втручання у відносини між енергопостачальником та споживачем, стосовно розрахунків за поставлену електроенергію, третіх осіб.

В той же час, як правильно встановлено судом першої інстанції умовами договору про відступлення права вимоги визначено зобов'язання споживача ТОВ "Запорізький титано-магнієвий комбінат" сплатити заборгованість за поставлену ВАТ "Запоріжжяобленерго" електричну енергію не постачальнику, а іншій особі - ПАТ "Холдингова компанія "Енергомережа".

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання договору уступки відповідачем 3 було перераховано кошти за спожиту електроенергію не відповідачу 2, як це передбачено наведеними положеннями законодавства та умовами договору поставки, а відповідачу-1 на виконання договору про відступлення права вимоги.

Порядок відкриття банками поточних рахунків клієнтів, використання коштів за ними і порядок їх закриття визначається Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року № 492 (далі - Інструкція).

Згідно з п. 1.8 Інструкції банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. До поточних рахунків також належать рахунки за спеціальними режимами їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

Таким чином, заміна сторони у зобов'язанні за договором на користування електричною енергією від 01.07.2000 року №76/199 не призводить до заміни сторони у зобов'язанні за договором банківського рахунку, в той час як умови договору відступлення права вимоги та чинне законодавство визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу них прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні зчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за приписами зазначених норм, уступка первісним кредитором права вимоги до боржника новому кредиторові здійснюється на тих самих умовах, що і основне зобов'язання, яке існувало на момент переходу прав.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України, право вимоги за договором про відступлення права вимоги від 22.12.2014 року № 641214/41 могло перейти до ПАТ "Холдингова компанія "Енергомережа" виключно на умовах, що існували на момент укладення вказаного договору.

Станом на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 22.12.2014 року №641214/41 умовами договору на користування електричною енергією від 01.07.2000 року № 76/ 199 було визначено порядок розрахунків за спожиту електричну енергію (що є обов'язковою істотною умовою договору), яким передбачалося перерахування споживачами коштів за поставлену електроенергію виключно на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання.

З огляду на викладене та враховуючи, що ПАТ "Холдингова компанія "Енергомережа", згідно з переліком поточних рахунків, не має поточного рахунку із спеціальним режимом використання, відкритого в установі уповноваженого банку, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що права вимоги ВАТ «Запоріжжяобленерго» за договором на користування електричною енергією від 01.07.2000 року №76/199 не могли бути передані ПАТ "Холдингова компанія "Енергомережа" на визначених вказаним договором умовах.

Згідно ст. 512 Цивільного кодексу України, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Згідно з п. 2.3 договору про відступлення права вимоги від 22.12.2014 року № 641214/41, ПАТ "Холдингова компанія "Енергомережа" набуває права вимоги, що підступається з моменту укладення договору про відступлення права вимоги від 22.12.2014 року №641214/41, в тому числі і по винесених рішеннях, ухвалах судів на користь ВАТ Запоріжжяобленерго", як первісного кредитора, у зв'язку з договором на користування електричною енергією від 01.07.2000 року № 76/199.

Заміна кредитора у зобов'язанні, як і саме зобов'язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов'язані з виконанням судового рішення, характеру цивільно-правових не мають.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що при укладенні договору про відступлення права вимоги від 22.12.2014 року №641214/41 сторони передбачили заміну стягувача за рішеннями судів, незважаючи на те, що уступка права стягувана за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 3-56гс14).

Тобто, спірний договір про відступлення права вимоги від 22.12.2014 року № 641214/41 в частині проведення розрахунків за спожиту електроенергію суперечить положенням ч. 1 ст. 514 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" та п. 6.3. ПКЕЕ.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання відповідача 2, як на підставу скасування оскаржуваної рішення на приписи Цивільного кодексу України, в яких відсутня заборона та/або не передбачено отримання дозволу на укладення договорів відступлення права вимоги, яке виникає в зобов'язаннях з постачання електричної енергії.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу".

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, ного моральним засадам.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним" № 9 від 06.11.2009 року, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відсутність у чинному законодавстві заборони відчуження права вимоги, яке виникає в зобов'язаннях з постачання електричної енергії, не є єдиною та достатньою умовою правомірності такого правочину відчуження.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржників щодо відсутності порушення приписів законодавства в частині зміни встановленого законодавством порядку розрахунків за поставлену електричну енергію, оскільки умовами договору уступки передбачено сплату відповідачем-1 на рахунок із спеціальним режимом використання відповідача-2 суми у розмірі 112 401706,10 грн (яка дорівнює розміру заборгованості відповідача-3 перед відповідачем-2), суд зазначає наступне.

З огляду на встановлені законодавством обмеження щодо кола осіб, які повинні сплачувати та отримувати таку оплату спожитої електроенергії та порядку проведення розрахунків за електричну енергію, а також приймаючи до уваги відмінність підстави перерахунку спірних коштів встановленій законодавством, то виконання відповідачем-1 свого грошового зобов'язання за договором уступки перед відповідачем-2 у сумі рівній заборгованості відповідача-3 не спростовує наявність правопорушення, яке полягає у зміні алгоритму розрахунків за електричну енергію між відповідачем 3 та відповідачем 1, оскільки наслідком такої сплати є припинення обов'язку відповідача 3 перед відповідачем 2, проте не має наслідком отримання відповідачем 2 коштів за спожиту відповідачем 3 електроенергію.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що відповідачами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів виконання відповідачем 1 свого зобов'язання з оплати відступленого права вимоги у сумі 112 301706,10 грн відповідачу 2 шляхом перерахунку вказаних коштів на рахунок Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" із спеціальним режимом використання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене та враховуючи, що в спірному договорі про відступлення права вимоги в порушення ст. 15, 26 Закону України "Про електроенергію", п. 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та п. 6.3 Правил користування електричною енергією було змінено порядок (алгоритм) розрахунків за електричну енергію, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

Так, скаржники, не надали суду апеляційної інстанції належних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, заявлених в апеляційних скаргах.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 року у справі №910/1424/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат", Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" та Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" - задоволенню не підлягають.

Судовий збір за розгляд апеляційних скарг у зв'язку з відмовою в їх задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянтів.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорізький титано-магнієвий комбінат", Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" та Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 року у справі №910/1424/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/1424/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич