ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2017 р.Справа № 916/1833/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів В.І. Жекова, А.І. Ярош

(на підставі розпорядження в.о. керівника апарату про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи від 23.12.2016р. №1029 та протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 23.12.2016р.),

(на підставі розпорядження в.о. керівника апарату про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи від 27.12.2016р. №1058 та протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 27.12.2016р.),

при секретарі судового засідання А.В.Земляк,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

від відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Магістраль-Юг

на рішення господарського суду Одеської області від 19.09.2016 року

у справі №916/1833/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Магістраль-Юг

до Малого приватного підприємства Фірма „ФАРТОН

про стягнення грошових коштів,

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Магістраль-Юг звернулося до Малого приватного підприємства Фірма „ФАРТОН з позовом про стягнення на підставі п.2 ст. 693 ЦК України грошових коштів у сумі 1400000,00 грн. з посиланням на те, що позивач перерахував відповідачу кошти за договором купівлі продажу тепловозу, укладеного у спрощеній формі з відповідачем, проте відповідач не передав позивачу товар. Позивач направив відповідачу вимогу про повернення коштів, сплачених у якості передплати за тепловоз, однак грошові кошти відповідачем не повернуті.

У відзиві на позов відповідач заперечував проти доводів, викладених в позові, посилаючись на те, що тепловоз не був поставлений у звязку з тим, що позивач не повністю сплатив його ціну.

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.09.2016р. в позові відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів обставини, на які послався у позові. Судом не встановлено передбачених п. 2 ст. 693 ЦК України підстав для повернення позивачу попередньої оплати в сумі 1400 000,00 грн., так як на день заявлення позивачем вимог про передачу товару відповідач, враховуючи несплату позивачем повної вартості за тепловоз згідно виставлених трьох рахунків на суму 2900000 грн., мав право, згідно з п.3 ст. 538 ЦК України, зупинити виконання свого обов'язку по передачі тепловозу у власність позивача до моменту отримання переплати за нього.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, позов задовольнити, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також через неправильне застосування норм матеріального права, а саме, незастосування до спірних правовідносин ч.1 ст.692, ч.ч.1,2 ст.693 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача заявив клопотання про залучення до матеріалів справи копії додаткових доказів, а саме: постанову прокуратури Миколаївської області від 07.12.2016р., лист прокуратури Миколаївської області від 26.12.2016р. №04/2/4-1899вих, витяг з кримінального провадження №0000323, лист Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області від 19.12.2016р. №П-86/50-16, витяг з кримінального провадження №0005523, які на його думку, спростовують докази відповідача, надані суду першої інстанції.

Вказане клопотання апеляційна інстанція задовольнила, оскільки вищеперелічені документи були отримані позивачем після прийняття рішення і стосуються раніше наданих відповідачем доказів.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Між позивачем та відповідачем укладено у спрощений спосіб договір купівлі-продажу тепловозу ТЕМ-2 №5502, що не заперечується обома сторонами.

Позивач отримав від відповідача рахунки через засоби електронної пошти (а.с. 56,57).

27.02.2015р. за рахунком відповідача №16 від 27.02.2015р. позивач платіжним дорученням №73 перерахував відповідачу 900000,00грн. переплати за тепловоз (а.с.8,10).

17.06.2015р. за рахунком відповідача №80 від 17.06.2015р. позивач платіжним дорученням №191 перерахував відповідачу 500000,00грн. переплати за тепловоз (а.с. 15,16).

25.02.2016р. позивач направив відповідачу вимогу б/н від 24.02.2016р. про передачу тепловозу у повній комплектації та всієї документації на нього протягом 7 днів, згідно ст. 530 ЦК України.

17.03.2016р. позивач повторно направив відповідачу вимогу б/н від 16.03.2016р. про передачу тепловозу.

Позивач 06.06.2016р. направив відповідачу вимогу б/н від 03.06.2016р. про повернення коштів, сплачених в якості передплати за тепловоз в сумі 1400000,00 грн., посилаючись на ст. 530, п.2 ст. 693 ЦК України (а.с.25).

Враховуючи, що відповідач в добровільному порядку кошти за передоплату тепловозу ТЕМ-2 №5502 не повернув, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач, не заперечуючи тієї обставини, що отримав від позивача грошові кошти в сумі 1400000 грн., стверджує, що направляв позивачу рахунок №16 від 27.02.2015р. на суму 900 000 грн., в якому зазначено загальну вартість тепловозу ТЕМ 25502 в сумі 2 900 000 грн. і переплату 100%. Вказаний рахунок прийнятий позивачем без заперечень, оскільки на ньому стоїть печатка позивача і підпис із зазначенням, що рахунок отримано 27.02.2015р. (а.с. 85,206). Отже, на думку відповідача, сторони погодили загальну вартість тепловозу. Проте, позивач не сплатив загальну вартість товару, так як не оплатив кошти за рахунком відповідача №86 від 22.06.2015р. на суму 1500000 грн.

З огляду на встановлені обставини судова колегія зазначає наступне.

Цивільним кодексом України визначено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України, а саме: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст.ст. 202, 205 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, в силу якого один суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта ( виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

При цьому, господарські зобов'язання можуть виникати у тому числі з договору (ч.1 ст. 174 ГК України). Чинне законодавство передбачає два способи укладення господарських договорів між суб'єктами підприємницької діяльності- у формі єдиного документу, підписаного сторонами з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого ст. 181 ГК України та у спрощений спосіб.

За загальним правилом укладення господарських договорів, договір повинен бути викладеним у формі єдиного документу , підписаного сторонами та скріпленого печатками. Разом з тим, норми ч.1 ст. 181 та ч.2 ст. 184 ГК України передбачають можливість укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що між сторонами у справі не було складено та підписано договір у формі єдиного документу, проте фактичні дії сторін та оформлення ними документів за даною угодою, зокрема, надання відповідачем рахунків на оплату, проведення позивачем оплати, прийняття відповідачем коштів та оформлення податкових накладних, підтверджує наявність договору укладеного у спрощений спосіб шляхом підтвердження відповідачем прийняття до виконання замовлення позивача про продаж йому тепловозу ТЕМ-2 №5502.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Отже, умова попередньої оплати повинна бути визначена в договорі. Враховуючи, що між сторонами не було укладено договір в письмовій формі, а позивач заперечує вказану відповідачем вартість тепловозу 2900000 грн. і обов'язкову 100% передплату, судова колегія вважає, що сторони не досягли згоди стосовно загальної вартості і порядку оплати (передплати в повному обсязі) за тепловоз.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позов, виходив із наданої відповідачем копії рахунку №16 від 27.02.2015р. на 900000 грн., в якому зазначена повна вартість тепловозу-2900000 грн., і які містять підпис позивача та дату отримання, засвідчені печаткою позивача. Позивач при отриманні вищевказаного рахунку зауважень не надав, а тому, на думку суду, прийняв умови відповідача без заперечень. Відповідач шляхом виставлення рахунку №86 від 22.06.2015р. на суму 1 500 000,00 грн., заявив позивачу вимогу про оплату повної вартості тепловозу, у розумінні п. 2 ст. 530, п. 1 ст. 693 ЦК України, а позивач, отримавши вказаний рахунок 22.06.2015р., не сплатив зазначену в ньому суму у строк, установлений п. 2 ст. 530 ЦК України, але і не направив відповідачу будь-яких заперечень щодо змісту цього рахунку.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність визначених п. 2 ст. 693 ЦК України, для повернення позивачу сплаченої ним передплати в сумі 1 400 000,00 грн., оскільки на день заявлення позивачем вимог про передачу товару відповідач, враховуючи несплату позивачем повної передплати за тепловоз згідно виставлених рахунків, мав право, згідно п. 3 ст. 538 ЦК України, зупинити виконання свого обов'язку по передачі тепловозу у власність позивача до моменту отримання передплати за нього.

Апеляційна інстанція не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідач посилається на рахунок №86 від 22.06.2015р. на суму 1500000 грн., який позивач отримав, та сторонами була погоджена інша вартість товару (а.с. 72).

Проте, вказаний рахунок не приймається до уваги судовою колегією, так як у вказаному рахунку не міститься ні строку, протягом якого рахунок має бути сплачений, ні вказівки на те, що зазначена у ньому сума є попередньою оплатою за тепловоз і має бути внесена до передачі товару (а.с. 72).

Твердження відповідача про те, що вказаний рахунок був надісланий позивачу засобами поштового зв'язку цінним листом з описом вкладення спростовується листом Миколаївської дирекції УДППЗ "Укрпошта" №06-19-629 від 11.10.2016р. З тексту вказаного листа вбачається, що в період з 25.03.2016р. по 04.04.2016р. на адресу позивача надійшло лише два рекомендованих листа та одне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, жодних цінних листів з описом вкладення не надходило.

Щодо попередніх копій рахунків відповідача, наданих позивачем №16 від 27.02.2015р. на суму 900000,00 грн. та №80 від 17.06.2015р. на суму 500 000,00 грн., якими сторони обумовили вартість тепловозу, відповідач надсилав на електронну адресу позивача. Вказані рахунки сплачувалися позивачем в день їх отримання, про що свідчать виписки банку. Рахунок №16 від 27.02.2015р. на суму 900000,00 грн. отриманий від відповідача електронною поштою та не містить слів "загальна вартість тепловозу 2 900 000,00 грн." та "переплата 100%".

Отже, позивач сплачував рахунки №16 від 27.02.2015р. та №80 від 17.06.2015р. на суму 500 000,00 грн., саме ті, що додані до позовної заяви (а.с.8,15).

В процесі розгляду справи в першій інстанції МПП Фірма "Фартон" був наданий рахунок №16 від 27.02.2015р. на суму 900 000 грн., в якому зазначено: "Договір-Покупець Тепловоз ТЕМ 25502. Загальна вартість 2 900 000 грн.", відповідно до відмітки позивача отриманий останнім 27.02.2015р. (а.с. 85). Оригінал вказаного рахунку був оглянутий судом, про що вказано в рішенні. Цей рахунок відрізняється від рахунку, наданого позивачем до позову тим, що в екземплярі позивача відсутні слова "Загальна вартість 2 900 000 грн." Матеріали справи містять ще один оригінал рахунку №16 від 27.02.2015р. на суму 900 000 грн., наданий відповідачем в апеляційну інстанцію, в якому зазначено: "Договір-покупець ТЕМ 25502. Загальна вартість 2 900 000 грн. Передплата 100%." (а.с. 206). Цей рахунок також містить печатку і підпис позивача про його отримання 27.02.2015р. Проте, відмітка і печатка про отримання розташовані по-іншому, ніж на рахунку, що знаходиться на а.с. 85.

Враховуючи вищевикладені обставини та різний зміст рахунків №16 від 27.02.2015р., наданих відповідачем позивачу, а також те, що рахунок не є документом суворої звітності, і відмітка позивача про отримання рахунку не свідчить про узгодження умов поставки товару (загальної вартості і передплати), апеляційна інстанція відхиляє доводи відповідача про правомірність зупинення виконання свого обов'язку про передачу тепловозу до повної сплати позивачем вартості за нього на підставі п.3 ст.538 ЦК України.

Відповідач, надаючи суду копії документів, зокрема, адресований відповідачу лист позивача б/н та дати, рахунки на оплату №16 від 27.02.2015р., №80 від 17.06.2015р., №86 від 22.06.2016р. вказав на те, що копія листа та оригінали вказаних рахунків були вилучені слідчим Володіною О.В. під час обшуку в приміщенні, що належить директору ТОВ "Магістраль-Юг", під час досудового розслідування за №0004120 від 02.09.2016р. Засвідчені слідчим копії вказаних документів представник відповідача отримав відповідно до свого клопотання від 15.11.2016р.

Проте, як вбачається з доданих позивачем додаткових доказів, наданих суду апеляційної інстанції, зокрема, з протоколу обшуку від 05.11.2016р., в переліку якого відсутні документи, а саме: лист позивача, адресований відповідачу б/н та дати, рахунки на оплату №16 від 27.02.2015р., №80 від 17.06.2015р., №86 від 22.06.2016р. Так як вказані документи слідчим Володіною О.В. не вилучалися, не опечатувалися та не направлялися до слідчого відділу, отже, вона не могла виготовити з них копії та засвідчувати їх власним підписом і надавати представнику відповідача за його клопотанням.

Крім того, з копії витягу з кримінального провадження вбачається, що за фактом внесення недостовірних відомостей слідчим Володіною О.В. до протоколу обшуку у кримінальному провадженні №0004120 від 02.09.2016р. з правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 366 "Службове підроблення" КК України.

З огляду на викладене, судова колегія критично ставиться до вищевказаних доказів, наданих відповідачем.

Таким чином відповідач, отримавши сплачені позивачем кошти в якості попередньої оплати 1400000 грн. за тепловоз ТЕМ-2 №5502 після невиконання своїх зобов'язань щодо передачі позивачу тепловозу, зобов'язаний повернути позивачу сплачені грошові кошти в сумі 1400000 грн.

З урахуванням викладеного, апеляційна інстанція вважає, що апеляційна скарга і позов підлягають задоволенню, а рішення суду-скасуванню.

Керуючись ст.ст. 99, 103-105 Господарського процесуального кодексу

України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 19.09.2016р. у справі №916/1833/16 скасувати, позов задовольнити.

Стягнути з Малого приватного підприємства фірми "Фартон" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Магістраль-Юг суму 1400000 грн. основного боргу та витрати по сплаті судового збору в сумі 44100 грн., в т.ч. за апеляційний перегляд справи.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 14.02.2017

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя В.І. Жеков

Суддя А.І. Ярош