ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Справа № 911/3538/16

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк», м. Київ
до Приватного акціонерного товариства «Українська національна розрахункова картка», Київська обл., Сквирський район, с. Безпечна
про стягнення 548426,92 грн.
за участю представників:

позивача:ОСОБА_1 дов. від 11.10.2016 № 428
відповідача:ОСОБА_2 дов. від 21.11.2016 № 46, ОСОБА_3 дов. від 21.11.2016 № 45
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (далі позивач) до Приватного акціонерного товариства «Українська національна розрахункова картка» (далі відповідач) про стягнення 548426,92 грн., з яких 538426,92 грн. збитки у вигляді упущеної вигоди та 10000 грн. штраф.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором на супроводження програмних продуктів бек-офісу від 01.09.2010 № 3ВСZ щодо виконання, передбачених додатковими угодами від 14.07.2014 №№ 30, 32 до договору, робіт у визначений строк, у звязку з чим позивач зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі заявленої до стягнення суми.

Присутній в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з мотивів викладених в позові.

Присутні в судовому засіданні представники відповідача проти позовних вимог заперечили з підстав викладених в запереченнях на позовну заяву, які зводяться до безпідставності та необґрунтованості вимог позивача в частині стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, а в частині стягнення штрафу позов поданий після спливу строків позовної давності. За вказаних обставин, відповідач просить суд застосовувати до позовних вимог про стягнення штрафу строк позовної давності та повністю відмовити в позові.

Від позивача до суду надійшла заява про вжиття заходів до забезпечення позову, в якій він просить суд вжити заходи до забезпечення позову, а саме накласти арешт на кошти та майно відповідача у межах суми позовних вимог у розмірі 548426,92 грн. Подана заява мотивована тим, що позивач переконаний в доцільності та необхідності вжиття заходів до забезпечення позову шляхом арешту майна та коштів відповідача, оскільки останній тривалий час порушував виконання зобовязань, при цьому отримав аванс від банку за договором.

Представники відповідача усно проти вжиття заходів до забезпечення позову заперечили.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між сторонами у справі було укладено договір на супроводження програмних продуктів бек-офісу від 01.09.2010 № 3ВСZ (далі договір), відповідно до умов якого відповідач компанія виконує роботи по супроводженню наступних програмних продуктів бек-офісу банка: програмного забезпечення BCZ-Card+ (ПО BCZ-Card+); системи видання карток BCZ-PINprint; і технічної підтримки програмного забезпечення PRACLE (ліцензія SU-49) (п. 1 договору).

Даний договір вступає в силу з 01.09.2010 і діє до 31.08.2011. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від виконання тих зобовязань, котрі залишились невиконаними в період дії цього договору (п. 10.1 договору).

Згідно п. 10.2 договору якщо протягом 30 календарних днів до дати закінчення строку дії даного договору жодна із сторін не виявить бажання розірвати договір, то він пролонгується ще на один рік на тих же умовах.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 14.07.2014 № 30 до договору банк доручає, а компанія виконує роботи по розробці в модулі емітента BCZ-Card+ функцій для обслуговування підсистеми «Visa Money Transfer (VMT)».

Пунктом 1.6 додаткової угоди від 14.07.2014 № 30 до договору передбачено, що вартість робіт визначена сторонами актом № 30 від 14.07.2014 про врегулювання вартості робіт, що є невідємною частиною даної додаткової угоди.

Роботи виконуються згідно з план-графіком узгодженим сторонами, що є невідємною частиною угоди (додаток 1) (п. 1.8 додаткової угоди від 14.07.2014 № 30 до договору в редакції змін від 31.12.2014 до додаткової угоди).

У відповідності до п. 2.4 додаткової угоди від 14.07.2014 № 30 до договору в редакції змін від 31.12.2014 до додаткової угоди строк виконання робіт до 01.08.2015.

Актом урегулювання вартості робіт по наданню ліцензії «Visa Money Transfer (VMT)» від 14.07.2014 № 30 сторони визначили, що у відповідності з додатковою угодою № 30 від 14.07.2014 вартість робіт наданню ліцензії на розроблені в модулі емітента BCZ-Card+ функції для обслуговування підсистеми «Visa Money Transfer (VMT)» складає 196000 грн.

Додатком 1 до додаткової угоди № 30 від 14.07.2014 сторони погодили план-графік реалізації проекту.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 14.07.2014 № 32 до договору банк доручає, а компанія виконує роботи по розробці в модулі емітента BCZ-Card+ функцій для обслуговування підсистеми «Mastercard Moneysend».

Пунктом 1.6 додаткової угоди від 14.07.2014 № 32 до договору передбачено, що вартість робіт визначена сторонами актом № 32 від 14.07.2014 про врегулювання вартості робіт, що є невідємною частиною даної додаткової угоди.

Роботи виконуються згідно з план-графіком узгодженим сторонами, що є невідємною частиною угоди (додаток 1) (п. 1.8 додаткової угоди від 31.12.2014 № 32 до договору в редакції змін від 31.12.2014 до додаткової угоди).

У відповідності до п. 2.4 додаткової угоди від 31.12.2014 № 32 до договору в редакції змін від 31.12.2014 до додаткової угоди строк виконання робіт до 01.08.2015.

Актом урегулювання вартості робіт по наданню ліцензії «Mastercard Moneysend» від 14.07.2014 № 32 сторони визначили, що у відповідності з додатковою угодою № 32 від 14.07.2014 вартість робіт наданню ліцензії на розроблене в модулі емітента BCZ-Card+ функцій для обслуговування підсистеми «Mastercard Moneysend» складає 190000 грн.

Додатком 1 до додаткової угоди № 32 від 14.07.2014 сторони погодили план-графік реалізації проекту.

Звертаючись з даним позовом позивач зазначає, що відповідач передбачені додатковими угодами від 14.07.2014 №№ 30, 32 до договору роботи у встановлений строк не виконав, внаслідок затримки впровадження сервісів Visa Transfer та Mastercard Money Send на сайті позивача, банк поніс збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі 538426,92 грн., які (збитки) полягають в неотриманні комісійної винагороди за здійснення клієнтами банку операцій з використання сервісу переказу коштів на сайті позивача.

Розмір заявлених збитків у вигляді упущеної вигоди позивач розраховує виходячи з того, що в період з 01.09.2015 по 01.08.2016 з використанням іншого сервісу на сайті банку його клієнтами було здійснено 27262 операцій з переказу коштів на загальну суму 40211691,95 грн., ринкова комісійна винагорода за операції з переказу коштів складає 1%+5грн. Виходячи з вказаних показників, позивач зазначає, що в зазначений період він міг отримати прибуток у вигляді комісійної винагороди за виконання зазначених операцій через зазначені сервіси Visa Money Transfer та Mastercard Money Send, який за підрахунком позивача складає 538426,92 грн. (що становить 1% від суми 40211691,95 грн. на яку були здійснені операції в зазначений вище період + 5 грн. до кожної з операції, яких здійснено в кількості 27262).

Як зазначає позивач, послуги з переказу коштів клієнтами банку на його сайті, надавались банку на підставі договору про надання послуг від 13.04.2015 № 0002/15, укладеного позивачем з ТОВ «Еденлаб», якими (послугами) в свою чергу, він був змушений користуватися через прострочку виконання зобовязань відповідачем.

На підтвердження надання таких послуг ТОВ «Еденлаб» позивачу, останній посилається на складені між банком та ТОВ «Еденлаб» акти наданих послуг, в яких відображено кількість здійснений операцій з переказу коштів на сайті позивача за період з 01.09.2015 по 01.08.2016, сума здійснених переказів клієнтам банку з використання сервісу переказів коштів, з показників яких позивач вирахував розмір доходу, який б він міг отримати.

Завірені копії актів наданих послуг, які складені між позивачем та ТОВ «Еденлаб» залучені до матеріалів справи.

На підставі викладеного, позивач вважає, що оскільки відповідач роботи в передбачений строк не виконав, внаслідок чого впровадження сервісу Visa Transfer та Mastercard Money Send на сайті позивача відбулось з запізненням, він поніс збитки у вигляді упущеної вигоди в заявленому до стягнення розмірі, які полягають в неотриманні комісійної винагороди за операції з використання сервісу переказу коштів на сайті позивача, які на його думку відповідач повинен відшкодувати.

Відповідач проти вказаних вимог заперечує, з тих підстав, що у відповідності до додатків № 1 до додаткових угод від 14.07.2014 №№ 30, 32 до договору позивач так як і відповідач визначений як відповідальний виконавець деяких етапів робіт реалізації проекту, в той же час, з боку позивача жодних дій щодо впровадження в промислову експлуатацію сервісу Visa Money Transfer та Mastercard Moneysend не здійснено.

За вказаних обставин, відповідач вважає, що твердження позивача, про те, що він поніс збитки у вигляді упущеної вигоди з вини позивача не відповідають дійсності, оскільки саме дії відповідача спричинили затримку впровадження сервісу Visa Money Transfer та Mastercard Moneysend.

З огляду на зазначені підстави вимог та заперечень суд зазначає таке.

Втрачена вигода це розрахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на даних бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують реальну можливість отримання потерпілим субєктом господарювання грошових цінностей чи інших цінностей, якби інший субєкт господарювання не допустив порушення зобовязання.

Статтею 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Згідно положень ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України та ст. 224 Господарського кодексу України.

Обовязковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Наявність і обґрунтованість розміру втраченої вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримувати прибуток. Незважаючи на те, що неодержаний прибуток це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання відповідних доходів.

Предявлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обовязок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обовязків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобовязання за договором.

Отже, покладення на особу обовязку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоду (постанова Верховного суду України від 09.12.2014 у справі № 5023/4983/12).

Враховуючи вищевикладене, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку ст. 33 ГПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивач зазначив, що він через прострочку виконання відповідачем своїх зобовязань щодо впровадження сервісів Visa Transfer та Mastercard Money Send на сайті позивача, був змушений користуватися іншими сервісами з переказу коштів на власному сайті на підставі договору про надання послуг від 13.04.2015 № 0002/15 укладеному між ним та ТОВ «Еденлаб».

Дослідивши вказаний договір суд зазначає, що він був укладений між банком та ТОВ «Еденлаб» раніше, ніж встановлений термін виконання відповідачем робіт, крім того, суд, за допомогою виходу в мережу Інтернет здійснив огляд веб-сайту банку http://www.ukrgasbank.com/, з якого вбачається, що позивач і по даний час користується послугами вказаної компанії, не дивлячись на те, що сервіси Visa Money Transfer (VMT) та Mastercard Moneysend підключено та вони працюють, про що судом відображено в протоколі судового засідання від 06.12.2016 по даній справі.

Посилання позивача на кількість здійснених операцій клієнтами банку з використання сервісу переказів коштів ТОВ «Еденлаб» за період з 01.09.2015 по 01.08.2016 та ринкову комісійну винагороду за здійснення таких операцій 1%+ 5 грн., не свідчить про те, що такі операції за наявності двох діючих систем, як відповідача так і ТОВ «Еденлаб», які дозволяють здійснювати переказ коштів на веб-сайті позивача, були б здійснені клієнтами банку лише через сервіси Visa Money Transfer та Mastercard Moneysend, що впроваджувались відповідачем та саме в такій кількості, як зазначає позивач, не підтверджені належними та допустимими доказами та є такими, що ґрунтується лише на припущеннях позивача.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що розмір комісійної винагороди (плати за здійснення операції) за користування клієнтами банку сервісами Visa Money Transfer та Mastercard Moneysend, що впроваджувались відповідачем був би визначений саме в розмірі 1% від суми операції + 5 грн., а не в іншому розмірі.

Суд, ухвалою від 17.01.2017 зобовязував позивача надати суду докази визначення банком відповідної комісії за користування клієнтами банку сервісами Visa Money Transfer та Mastercard Moneysend.

В той же час, позивач належних та допустимих доказів визначення банком відповідної комісії в розмірі 1%+5 грн. за користування клієнтами банку сервісами Visa Money Transfer та Mastercard Moneysend, що впроваджувались відповідачем, суду не надав, а його посилання на ринкову комісійну винагороду за аналогічні послуги, які надаються іншими компаніями та зокрема, ТОВ «Еденлаб» не можуть бути прийняті судом в якості встановлення відповідної комісії саме за користування сервісами Visa Money Transfer та Mastercard Moneysend, що впроваджувались відповідачем на сайті банку.

Позивач не довів та не підтвердив належними та допустимими доказами того, що, при наявності діючих систем Visa Money Transfer, Mastercard Moneysend, що впроваджені відповідачем та аналогічної системи ТОВ «Еденлаб», яка також дозволяє здійснювати переказ коштів на веб-сайті позивача, при умові встановлення банком комісійної винагороди за здійснення операцій з переказу коштів за допомогою систем Visa Money Transfer та Mastercard Moneysend, банком було б отримано дохід в розмірі заявленої до стягнення суми.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами реальної можливості одержання ним доходу в заявленому до стягнення розмірі 538426,92 грн. у вказаний ним період.

А отже, за вказаних обставин, посилання позивача на те, що він зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди, які полягають в неотриманні комісійної винагороди за операції з використання сервісу переказу коштів в сумі 538426,92 грн. є уявними, абстрактними, ґрунтується на припущеннях позивача, а також такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.

Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. У даному випадку на припущенні можливих доходів, які б міг отримати позивач, у разі виконання відповідачем робіт у визначений строк.

Суд також зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач 19.10.2015 отримав від Visa лист, в якому повідомляється, що всі необхідні перевірки для проекту Visa Direct були завершені та зазначається, що для вирішення будь-яких складнощів, необхідно звертатись до центру підтримки. Завірена копія зазначеного листа залучена до матеріалів справи.

Також, позивач 03.03.2016 отримав від MasterCard Worldwide лист, в якому підтверджується, що акціонерний банк «Укргазбанк» провів успішне тестування системи MasterCard. Завірена копія зазначеного листа залучена до матеріалів справи.

Суд звертає увагу на те, що Visa та MasterCard Worldwide не надали б підтвердження успішного тестування систем Visa Direct та MasterCard, якби відповідач не виконав своїх зобовязань з виконання робіт, визначених додатковими угодами від 14.07.2014 №№ 30, 32 до договору.

Ухвалою від 17.01.2017 суд зобовязував сторін у справі, зокрема позивача, надати суду докази вжиття заходів щодо спільного виконання у визначені сторонами строки етапів робіт передбачених планом-графіком реалізації проекту, який є додатком до додаткових угод № 30, 32 до договору на супроводження програмних продуктів бек-офісу від 01.09.2010 № 3BCZ по введенню в промислову експлуатацію сервісу «Visa Money Transfer (VMT)», «Mastercard Moneysend».

В той же час, позивач належних та допустимих доказів, які б свідчили, що банк, як один з відповідальних осіб за деякі графіки реалізації проекту, за наявності підтверджувальних листів від Visa та MasterCard Worldwide, вживав заходи щодо введення в промислову експлуатацію сервісів «Visa Money Transfer (VMT)» та «Mastercard Moneysend», щоб зменшити свої збитки та задля уникнення і надалі понесення ним збитків у вигляді упущеної вигоди, а навпаки щодо одержання доходу, позивач суду не надав.

Крім того, позивач не зазначає що йому заважало в період з 01.09.2015 по 01.08.2016, в який за його твердженням він ніс збитки, отримувати прибуток у вигляді комісійної винагороди за виконання клієнтами банку переказу коштів через сервіси Visa Money Transfer та Mastercard Money Send, що впроваджувались відповідачем, за наявності 19.10.2015 повідомлення Visa про перевірку проекту Visa Direct, та наявності 03.03.2016 повідомлення MasterCard Worldwide, яким підтверджено успішне тестування системи MasterCard.

Таким чином, за пасивної позиції банку щодо введення в промислову експлуатацію сервісів «Visa Money Transfer (VMT)» та «Mastercard Moneysend», він не міг отримати дохід, зокрема, в заявленій до стягнення сумі.

Виходячи з вищенаведеного, позивачем, всупереч вимогам ч. 1 ст. 33 ГПК України не доведено належним чином всіх складових, що можуть бути підставами стягнення з відповідача заявлених збитків, у звязку з чим, суд приходить до висновку про відсутність повного складу цивільного правопорушення, що є обовязковою умовою для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків, що відповідно виключає можливість задоволення позову в частині стягнення з відповідача 538426,92 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди.

Також позивач на підставі п. 5.4 договору просить суд стягнути з відповідача за порушення строків виконання робіт штраф, який за розрахунком позивача складає 10000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Враховуючи, що відповідач своїх зобовязань з виконання робіт в строк до 01.08.2015, як визначено додатковими угодами від 14.07.2014 №№ 30, 32 до договору не виконав, доказів протилежного відповідач суду не надав, здійснений позивачем розрахунок штрафу є арифметично вірним та відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Разом з тим, відповідач подав до суду клопотання про застосування до вказаних вимог наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 3.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до п. 2.4 додаткових угод від 14.07.2014 №№ 30, 32 до договору в редакції змін від 31.12.2014 до додаткових угод строк виконання робіт до 01.08.2015.

Враховуючи те, що відповідач порушив строки виконання зобов'язання щодо виконання передбачених додатковими угодами від 14.07.2014 №№ 30, 32 до договору робіт у визначений строк, позивач заявляє до стягнення штраф в сумі 10000 грн.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 01.11.2016, про що свідчить штамп господарського суду Київської області на позовній заяві від 01.11.2016.

Таким чином, враховуючи, що відповідач своїх зобовязань з виконання робіт в строк до 01.08.2015, не виконав, доказів протилежного, відповідач суду не надав та те, що позовна давність за позовними вимогами щодо стягнення штрафу застосовується в один рік, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення штрафу поза межами однорічного строку позовної давності.

Про застосування судом наслідки спливу строку позовної давності відносно вказаних вимог відповідачем у справі зроблено заяву до винесення рішення.

Згідно ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Суд також зазначає, що правила про позовну давність застосовуються лише тоді, коли доведено існування самого суб`єктивного права. Існування суб`єктивного права позивача доведено матеріалами справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу розмірі 10000 грн. задоволенню не підлягають, а відтак суд відмовляє в їх задоволенні.

Розглянувши подану позивачем заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, в якій він просить суд вжити заходи до забезпечення позову, а саме накласти арешт на кошти та майно відповідача у межах суми позовних вимог у розмірі 548426,92 грн., з мотивів того, що позивач переконаний в доцільності та необхідності вжиття заходів до забезпечення позову шляхом арешту майна та коштів відповідача, оскільки останній тривалий час порушував виконання зобовязань, при цьому отримав аванс від банку за договором, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Забезпечення позову є засобом, що гарантує виконання майбутнього рішення господарського суду. Забезпечення позову полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.

Згідно із ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно, що належать відповідачеві.

Відповідно до абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» від 26.12.2011 № 16 (далі Постанова) у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно п. 3 цієї ж Постанови умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент предявлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК України).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими повязується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобовязання після предявлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобовязання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Суд зазначає, що при розгляді справ предметом позовних вимог яких є стягнення грошових коштів вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно доцільне лише у разі відсутності у боржника грошових коштів.

З огляду на зазначене, такий захід до забезпечення позову як накладення арешту на майно відповідача не є адекватним вимогам, на забезпечення яких він вживається, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів та не спрямований саме на збереження грошових коштів останнього до вирішення справи по суті і не забезпечує збалансованість інтересів сторін.

Звертаючись з вимогою про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти відповідача заявник не зазначає відповідних відомостей про наявність у відповідача в банківських або в інших кредитно-фінансових установах рахунків, на яких обліковуються грошові кошти, номери рахунків та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, а також заявником не зазначено та не подано суду доказів, які б підтверджували, що грошові кошти відповідача можуть зникнути з рахунків чи зменшитись за кількістю або що відповідач витрачає грошові кошти за рахунок яких можливо виконати рішення суду у даній справі.

Крім того, заявник не подає доказів, які підтверджували б наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування заявлених позивачем заходів до забезпечення позову у даній справі та доказів, що їх невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі, а саме лише посилання в поданій ним заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення та існування загрози того, що вразі прийняття рішення господарським судом, його виконання буде неможливим, без наведення відповідного обґрунтування та без підтвердження таких посилань відповідними доказами не є достатньою підставою для задоволення такої заяви.

Враховуючи викладене, зазначена вимога про вжиття заходів до забезпечення позову заявника є недоведеною та необґрунтованою.

З огляду на вищезазначене, суд відмовляє в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та кошти відповідача.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу заяви про вжиття заходів до забезпечення позову покладається судом на позивача.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 66, 67, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. В позові відмовити повністю.

2. В задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» про вжиття заходів до забезпечення позову відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя Ю.В. Подоляк

Дата підписання рішення 27.02.2017.