номер провадження справи 33/128/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2017 Справа № 908/3196/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Запорізької філії ПАТ Укртелеком (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 133)

до відповідача: Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області (71100, Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Захисників України (Дзержинського), 27/34)

про стягнення 94736,90 грн.

Суддя Мірошниченко М.В.

Секретар судового засідання Хилько Ю.І.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність № 1053 від 12.12.2016 р., ОСОБА_2 довіреність № 1052 від 12.12.2016 р.

від відповідача : ОСОБА_3 довіреність № 228 від 05.01.2017 р.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство Укртелеком в особі Запорізької філії ПАТ Укртелеком, м. Запоріжжя звернулося в господарський суд Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, Запорізька область, м.Бердянськ заборгованості в сумі 94736,90 грн.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 30.11.2016р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/3196/16, присвоєно номер провадження 33/128/16, справу до розгляду в засіданні господарського суду призначено на 10.01.2017р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 10.01.2017р., на підставі ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладено на 30.01.2017р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 30.01.2017 р. на підставі ст. 69 ГПК України, строк розгляду спору у справі № 908/3196/16 продовжено на 15 днів - по 14.02.2017р., розгляд справи відкладено на 14.02.2017р.

Позовні вимоги мотивовані наступним. Позивач, як оператор телекомунікацій, надає відповідні послуги звязку споживачам фізичним особам, в тому числі і тим, що мають визначені законодавством пільги з їх оплати. Обовязок позивача надавати послуги на пільгових умовах певним категоріям населення встановлений різними законодавчими актами. Відшкодування витрат, понесених внаслідок надання позивачем таких пільг, відповідно до Бюджетного кодексу України має здійснюватись за рахунок державних субвенцій. Відповідач є головним розпорядником коштів місцевого бюджету на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, який здійснює розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги. Протягом листопада, грудня 2015 року позивачем надавалися телекомунікаційні послуги споживачам, що проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, які мають право на відповідні пільги, передбачені чинним законодавством. Складені позивачем переліки споживачів-пільговиків за видами пільг було в електронному вигляді направлено відповідачу. За листопад 2015 року сума видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг склала 47237,75 грн., за грудень 2015 року - 47499,15 грн. Однак, понесені позивачем витрати внаслідок надання телекомунікаційних послуг населенню на пільгових умовах за листопад, грудень 2015 року відповідачем компенсовані не були, у зв'язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 94736 грн. 90 коп. Направлена позивачем на адресу відповідача вимога про сплату заборгованості була залишена останнім без задоволення. На думку позивача, відповідач незаконно ухиляється від відшкодування пільг з оплати послуг звязку, що є підставою для стягнення компенсації вартості наданих позивачем телекомунікаційних послуг споживачам, які мають право на пільги, в судовому порядку. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на ст. 63 ЗУ «Про телекомунікації», ст.ст. 48, 89, 102 Бюджетного кодексу України, п. 2 Постанови КМУ № 256 від 04.03.2002р., ст.ст. 11, 16, 96, 526, 530, 610, 625 ЦК України, ст. ст. 20, 144, 174, 193, 216, 218 ГК України.

У відзиві (Т.2;а.с.36) та уточненому відзиві на позовну заяву (Т.2;а.с.68) відповідач проти позову заперечив, зазначив, що видатки на компенсаційні виплати за надані пільги зв'язку окремим категоріям громадян, належать до бюджетних зобов'язань та здійснюються за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом. Тому з іншого бюджету відповідач не мав права здійснювати відшкодування витрат за надані пільги з послуг звязку, оскільки це вважається бюджетним правопорушенням. Видатки на компенсаційні виплати за надані пільги з послуг зв'язку були передбачені ЗУ «Про Державний Бюджет України на 2015 рік.», однак в 2016 році субвенція на зазначені цілі в Державному бюджеті не була передбачена і бюджетні призначення були відсутні, тому управління не мало законних підстав для взяття бюджетних зобов'язань за грудень 2015 року в 2016 році за надані телекомунікаційні послуги. На лист позивача №32/2-3-451 від 15.11.2016 щодо сплати заборгованості за листопад-грудень 2015 року відповідачем надана відповідь від 25.11.2016 №15544. Кошти субвенції на вказані цілі на відповідний рахунок Управління не надходили, що підтверджено довідкою державної казначейської служби про рух грошових коштів на рахунку за 2016 рік. У зв'язку з цим була відсутня можливість отримання позивачем компенсаційних виплат, в тому числі за листопад, грудень 2015р. Таким чином, позивачем не доведено наявності порушень зобов'язання та вини в діях відповідача, матеріали справи, на думку відповідача, таких доказів не містять.

У судовому засіданні 14.02.2017р. представник позивача підтримав заявлені вимоги, просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просить відмовити в його задоволенні.

Крім того, в судовому засіданні 30.01.2017р. представником відповідача було подано суду клопотання про припинення провадження у даній справі на підставі ст. 80 ГПК України, оскільки спір, що виник між сторонами, на його думку, не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Відповідач вважає, що даний спір є публічно-правовим, оскільки Управління праці та соціального захисту населення у відносинах між сторонами здійснює владні управлінські функції. Зазначив, що, Управління соцзахисту, як орган місцевого самоврядування, до відання якого належать питання праці та соціального захисту населення, відповідно до п. 3 постанови КМУ від 04.03.2002р. № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» є головним розпорядником коштів місцевого бюджету у даних відносинах. Як головний розпорядник коштів, відповідач веде персоніфікований облік отримувачів пільг за соціальною ознакою; здійснює розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів, щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги. Відповідач, в межах наданих йому повноважень, приймає рішення стосовно розрахунків з постачальниками послуг, що у даних відносинах є здійсненням владних управлінських функцій в розумінні ст. 2 КАСУ.

Представник позивача проти припинення провадження у справі заперечив, вважає, що даний спір є підвідомчим господарському суду, оскільки предметом спору є стягнення з відповідача заборгованості за надані пільги у розмірі 94 736,90 грн., розмір якої відповідачем не оспорюється. Звернув увагу суду, що в даному випадку, позивачем не заявлено вимоги про стягнення шкоди в звязку з визнанням протиправними дій або бездіяльності відповідача і зобовязання вчинити певні дії, як того вимагає Кодекс адміністративного судочинства України. Зазначив, що у взаємовідносинах з позивачем, відповідач не є субєктом владних повноважень, оскільки не приймає жодних управлінських рішень щодо розрахунків, а лише реалізує функціональний механізм відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд не вбачає підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Перелік справ у спорах, що підвідомчі господарським судам наведений у ст. 12 ГПК України.

Пунктами 1, 2, 3, 3.1., 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» із змінами і доповненнями встановлено, що підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції (стаття 12 ГПК України). З огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер. У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: - участь у спорі суб'єкта господарювання; - наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; - наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; - відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності.

У відповідності до п. 1 інформаційного листа Верховного Суду України від 26.12.2005 року № 3.2.-2005 визначення поняття «справа адміністративної юрисдикції» наведено у статті 3 КАС України, під якою розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією з сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Тобто, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта. У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Відповідно до п. п. 1.1., 5.6. Положення про Управління праці та соціального захисту населення Бердянської міської ради Запорізької області, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03.03.2009 року №106, Управління є структурним підрозділом виконавчого комітету Бердянської міської ради, утворюється рішенням міської ради, є підзвітним і підконтрольним виконкому та відповідно Головному управлінню праці та соціального захисту населення Запорізької облдержадміністрації. Управління є юридичною особою, має самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Державного казначейства, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

ПАТ «Укртелеком» є публічним акціонерним товариством, має цивільні права та обов'язки, здійснює свою діяльність відповідно до законодавства України, свого статуту та внутрішніх актів (п.п. 1.3, 1.8 Статуту ПАТ «Укртелеком»).

Так, ПАТ «Укртелеком» в особі Запорізької філії ПАТ «Укртелеком» здійснюючи свою діяльність у сфері телекомунікацій, надає телекомунікаційні послуги споживачам фізичним особам, в тому числі тим, що мають визначені законодавством пільги з їх оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 37, ч. 1 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації" оператори, провайдери телекомунікацій здійснюють свою діяльність та надають телекомунікаційні послуги відповідно до законодавства про телекомунікації.

Статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг звязку та критерії їх надання. Механізм реалізації визначених законодавством України соціальних гарантій, зокрема отримання пільг з оплати послуг звязку та їх фінансування, визначається ст. 89, 102 Бюджетного кодексу України, Положенням про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 № 117, Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 р.

Вищезазначеними законодавчими та нормативно-правовими актами на відповідача як головного розпорядника коштів покладено обов'язок щодо здійснення розрахунків з постачальниками послуг, в тому числі і операторами телекомунікацій, за послуги, надані особам, які мають право на відповідні пільги. Таким чином, у взаємовідносинах з позивачем відповідач не є суб'єктом владних повноважень, оскільки не приймає жодних рішень щодо розрахунків, а лише реалізує функціональний (а не владний) механізм відшкодування витрат, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Крім того, правовідносини сторін також врегульовані договором про співпрацю від 24.09.2015р., який за своєю правовою природою є господарським договором, укладеним між двома рівноправними сторонами (позивачем і відповідачем), що виключає ознаки відповідача - як носія владних управлінських функцій, що свідчить про господарську підсудність даної справи.

За наведених обставин, правовідносини, які склалися між сторонами мають господарський характер, а не публічно-правовий, на який послався відповідач, що в свою чергу відносить вирішення спорів даної категорії до компетенції господарського суду.

Слід зазначити, що ухвалою від 30.01.2017р. було залишено без задоволення клопотання відповідача у справі про залучення третіх осіб.

За клопотанням представників сторін судовий процес здійснювався без застосування засобів технічної фіксації.

У відповідності до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 14.02.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Укртелеком є оператором телекомунікацій і включений до реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері звязку та інформатизації. Позивач надає телекомунікаційні послуги фізичним особам, в тому числі і тим, що мають визначені законодавством пільги з їх оплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону України «Про телекомунікації» телекомунікаційні послуги (послуги звязку) споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно з п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295 визначено, що встановлені законами пільги з оплати послуг звязку надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня предявлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

У відповідності до ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», який визначає правові засади формування та застосування відповідних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, встановлено, що пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання визначаються виключно законами України.

Право окремих категорій громадян на пільги з оплати телекомунікаційних послуг встановлено Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії соціального захисту», Законом України від 28.02.1991 № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Законом України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України від 23.03.2000 № 1584-ІІІ «Про жертви нацистських переслідувань", Законом України від 26.04.2001 № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства», Законом України від 24.03.1998 № 203/98-ВР «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Відповідно до вищенаведених законодавчих актів України надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян є обов'язком позивача. При цьому в силу положень Конституції України та Законів України, якими встановлені пільги окремим категоріям громадян, держава взяла на себе обов'язок відшкодовувати витрати підприємств, що такі пільги надають.

Таким чином, надання пільг ґрунтується на принципі відшкодування витрат підприємствам, які надають послуги пільговим категоріям громадян.

Згідно з п.п. б п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з державного бюджету України (субвенцій з державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (надалі - Постанова № 256) затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (надалі Порядок № 256), яким встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету. Зокрема, п. 2 Постанови № 256 визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Відповідно до п. 3 Порядку № 256 головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення - є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Відтак, головним розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг в м. Бердянськ є Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області (відповідач к справі). Таким чином, саме на відповідача згідно положень Порядку та Постанови № 256 покладено обов'язок щодо здійснення розрахунків з постачальниками послуг, в тому числі і операторами телекомунікацій, за послуги, надані особам, які мають право на відповідні пільги. Пунктом 2 Постанови № 256 встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними місячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Як зазначає у позові позивач, протягом листопада, грудня 2015 року ПАТ Укртелеком в особі Запорізької філії ПАТ Укртелеком надавалися телекомунікаційні послуги споживачам, що проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, які мають право на відповідні пільги, передбачені чинним законодавством. Переліки споживачів-пільговиків за видами пільг було складено позивачем за формою № 2-пільга, затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 04.10.2007 N 535 «Про затвердження форми для розрахунку видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг 2-пільга, та Інструкції про порядок її заповнення», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.10.2007р. за № 1172/14439, та в електронному вигляді направлено відповідачу. За листопад 2015 року сума видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг, склала 47237,75 грн., за грудень 2015 року - 47499,15 грн.

Однак, всупереч вимогам чинного законодавства, витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг населенню на пільгових умовах за листопад, грудень 2015 року відповідачем відшкодовані не були, у зв'язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 94736 грн. 90 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості наявним у матеріалах справи.

Будь-яких доказів у спростування наявності заборгованості в сумі 94736,90грн. перед позивачем, відповідачем до суду надано не було.

При цьому, заборгованість за надані позивачем послуги звязку споживачам на пільгових умовах у листопаді 2015р. відповідачем визнано в сумі 47378,21 грн., про що свідчить підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками акт звіряння розрахунків станом на 01.01.2016р. (Т.1; а.с.140). Розрахунки ж суми відшкодування витрат за надані пільги з послуг звязку за грудень 2015р. були відповідачем безпідставно повернуті на адресу позивача без розгляду, що підтверджується супровідним листом за вих.№ 15006 від 16.11.2016р. (Т.1; а.с.144).

Також, відповідач листом за вих.№ 15544 від 25.11.2016р., повідомив позивача, про відсутність бюджетного фінансування на відшкодування пільг в 2016 році та про те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» субвенція з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з оплати телекомунікаційних послуг окремим категоріям громадян не передбачена (Т.2; а.с.42).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Доводи відповідача щодо неналежного бюджетного фінансування судом до уваги не приймаються з огляду на наступне.

Законодавством не передбачена залежність розміру відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах.

Частина 2 статті 218 ГК України та стаття 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення від відповідальності.

Згідно з пунктом 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Також, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446, від 15.05.2012 у справі № 3-28гс12 та постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 у справі № 15/5027/715/2011.

За таких обставин, Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області відповідає за своїми зобов'язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно з частиною 6 статті 48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частини 1-4 статті 48 Бюджетного кодексу України.

У листі від 30.06.2011 № 31-07310-10-24/16584 Міністерство фінансів України роз'яснило, що ...деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів)".

Також, у листі від 31.08.2016р. за вих. № 31-09010-16-16/24984 адресованому позивачу, Міністерство фінансів України вказує на те, що оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг звязку, інших визначених законодавством пільг не передбачено, надання вказаних пільг може бути здійснено місцевими органами виконавчої влади за рахунок коштів відповідних місцевих бюджетів.

Таким чином, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Посилання відповідача на укладені між сторонами договори про співпрацю № 17, № 17/1 від 24.09.2015р., згідно п.п. 2.3., 3.4., 3.5 яких, відшкодування вартості наданих пільг з послуг зв'язку здійснюється управлінням за фактом надходження субвенцій з Державного бюджету (не пізніше 5-ти днів з дня їх отримання) на підставі актів звіряння розрахунків (ф №3-пільга), як на підставу для звільнення його від виконання обовязку відшкодування наданих позивачем пільг, в звязку з ненастанням строку для їх оплати, судом до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Частиною 3, 4 ст. 11 ЦК України обумовлено виникнення цивільних прав та обовязків безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Чинне законодавство України не передбачає обовязковості договірних відносин сторін на відшкодування витрат за надані послуги звязку пільговим категоріям громадян, оскільки зобовязання сторін у даній справі виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від їх бажання.

Обовязок надання послуг певним категоріям громадян на пільгових умовах, як і загальні засади фінансування витрат повязаних з наданням таких пільг, встановлені безпосередньо законодавчими актами України, в тому числі Законами України: «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; «Про жертви нацистських переслідувань»; «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; «Про статус ветеранів військової служби і ветеранів органів внутрішніх справ та їх соціальний захист»; «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інш.

Норми вказаних законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обов'язок оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Підставою заявленого позову позивачем визначено неналежне виконання відповідачем зобовязання, що виникло у останнього на підставі Закону.

Таким чином, договірні зобовязання сторін не є єдиною підставою для предявлення позовних вимог позивачем, оскільки порядок надання та відшкодування пільг передбачено спеціальними законами та нормативно-правовими актами, посиланням на які позивач обґрунтував свої позовні вимоги.

Твердження відповідача стосовно того, що після попереднього електронного звіряння з базою ЄДАРП наданих позивачем розрахунків за грудень 2015, ним були виявлені розбіжності на суму 570,04 грн., судом відхиляються, виходячи з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів України N 117 від 29.01.2003р. було запроваджено Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги та затверджено Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі - Положення).

Пунктом 3 Положення, відповідача визначено уповноваженим органом, який, в тому числі, здійснює ведення обліку пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою "1-пільга".

Згідно з ч. 1 п. 10 Положення, підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою "2-пільга".

У відповідності до п. 11 Положення уповноважений орган щомісяця:

1) звіряє інформацію, що міститься в Реєстрі, з інформацією, яка надходить від підприємств та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадить розрахунків, що стосуються виявлених розбіжностей, до уточнення цієї інформації;

2) після проведення розрахунків з підприємствами та організаціями, що надають послуги, складає:

- реєстр погашення заборгованості перед підприємствами та організаціями, що надають послуги, згідно з формою "5-пільга" та реєстр розрахунків згідно з формою "7-пільга";

- акти звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою "3-пільга";

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем за наслідками наданих у період: листопад-грудень 2015р. телекомунікаційних послуг споживачам, які мають пільги, були надані відповідачу розрахунки щодо вартості цих послуг, згідно з формою "2-пільга".

Однак, відповідачем акт звіряння розрахунків за надані пільговикам послуги згідно з формою "3-пільга" було складено лише за листопад 2015р. За надані позивачем пільговикам послуги звязку у грудні 2015р. Управлінням праці та соціального захисту населення, в порушення п.п. 2 п. 11 Положення, акт звіряння складено не було.

При цьому, відповідачем жодних зауважень, щодо виявлення у розрахунках за грудень 2015р. розбіжностей, необхідності їх коригування, невірно визначеного розміру пільг, тощо, на адресу позивача не надсилалось. Розрахунки за грудень 2015р. щодо вартості послуг, наданих пільговикам, згідно з формою "2-пільга" на 59 аркушах було повернуто відповідачем на адресу позивача без розгляду супровідним листом за вих.№ 15006 від 16.11.2016р., в якому зазначено, що вказані розрахунки буде прийнято відповідачем до відшкодування після отримання субвенцій Державного бюджету та затвердження бюджетних асигнувань на 2016 рік на зазначені цілі, але не з причини їх невірності або наявності розбіжностей.

Необхідно зазначити, що жодних посилань про подання позивачем розрахунків суми відшкодування витрат за надані пільги, згідно з формою "2-пільга" з порушенням строку встановленого ч. 1 п. 10 Положення від відповідача не надходило.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення суму заборгованості.

Враховуючи вищенаведене, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Запорізької філії ПАТ Укртелеком до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про стягнення суми 94736,90 грн. відшкодування коштів за надані у період: листопад-грудень 2015р. телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області (71100, Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Захисників України (Дзержинського), 27/34, ) на користь Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Запорізької філії ПАТ Укртелеком (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 133, , поточний рахунок № 4929 в ПАТ «Альфа-Банк», м. Київ, МФО 300346) суму 94736 (девяносто чотири тисячі сімсот тридцять шість) грн. 90 коп. основного боргу.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області (71100, Запорізька область, м.Бердянськ, вул. Захисників України (Дзержинського), 27/34, ) на користь Публічного акціонерного товариства Укртелеком в особі Запорізької філії ПАТ Укртелеком (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 133, , поточний рахунок № 8 в АБ «УКРГАЗБАНК», МФО 320478) суму 1421 (одна тисяча чотириста двадцять одна) грн. 06 коп. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано згідно із вимогами ст. 85 ГПК України ГПК України 17.02.2017 р.

Суддя М.В. Мірошниченко