ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2017 р. Справа № 917/36/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантіс транс груп", Проспект Возз`єднання 30 кв. 344, м. Київ 105,02105

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремоптторг", вул. Московська 37, Кременчук, Полтавська область,39626

про стягнення 39207,54 грн. заборгованості за договором від 29.07.2016 року № 45

Суддя Тимощенко О.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. від 18.01.2017 року

від відповідача: відсутні

В судовому засіданні 21.02.2017 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного рішення.

Обставини справи: розглядається позовна заява про стягнення з відповідача на користь позивача 39207,54 грн. заборгованості за договором від 29.07.2016 року № 45, з яких 29810,00 грн. - основний борг, 1788,86 грн. - сума пені, 185,42 грн. - сума 3% річних, 1461,26 грн. - сума інфляційних, 5962,00 грн. - сума штрафу (в редакції заяви від 21.02.2017 року)

31.01.2017 року від позивача до суду надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача, які обліковуються у відповідача на рахунку №2585 в КФ КБ "Приватбанк" м. Кременчук, МФО 331401 в межах суми 50876,38 грн. (арк. с. 44-45).

Представник позивача в судовому засіданні 31.01.2017 року підтримав дану заяву та просив суд її задовольнити. Суд ухвалою від 31.01.2017 року відклав вирішення заяви про вжиття заходів забезпечення позову до наступного судового засідання.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд враховує наступне.

Господарський суд відповідно до ст.ст. 66, 67 ГПК України за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22.12.2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду.

Як зазначив Вищий господарський суд України у Постанові Пленуму № 16 від 26.12.2011р. особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд відмовляє в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову як необґрунтованої та не підтвердженої доказами.

20.02.2017 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (арк. с. 54-56), в якому відповідач проти задоволення позову заперечує посилаючись на те, що позивачем не вірно визначено період початку прострочення з оплати. В пункті 4.3. договору сторони чітко визначили, що відповідач здійснює оплату перевезення вантажу на підставі виставлених рахунків протягом 3 банківських днів з моменту отримання рахунку від позивача, в тому числі електронною поштою, факсимільним зв'язком. Проте позивачем не надано суду доказів виставлення відповідних рахунків відповідачу, тому, на думку відповідача, він не порушував п. 4.3. договору. Також відповідач вказує на те, що позивачем обраховано пеню виходячи з розміру 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день такого прострочення, що суперечить вимогам ОСОБА_2 України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

21.02.2017 року від позивача до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (арк. с. 79), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 39207,54 грн., з яких 29810,00 грн. - основний борг, 1788,86 грн. - сума пені, 185,42 грн. - сума 3% річних, 1461,26 грн. - сума інфляційних, 5962,00 грн. - сума штрафу. Також позивачем подано клопотання про повернення суми судового збору у зв'язку зі зменшенням розміру позовних вимог (арк. с. 77)

Крім того, 21.02.2017 року від позивача до суду надійшов супровідний лист з документами для долучення до матеріалів справи (арк. с. 80-106) та пояснення по справі (арк. с. 76), в яких позивач вказує на те, що рахунки на оплату №393 від 20.09.2016 року та №299 від 29.07.2016 року надавались особисто представнику відповідача при підписанні актів про виконання послуг. Окрім того, додатково рахунки №393 від 20.09.2016 року та №299 від 29.07.2016 року надсилались на електронну адресу відповідача, яка зазначена у договорі, що підтверджується скріншотом з електронної пошти.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, хоча і був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання (повідомлення про вручення поштового відправлення в матеріалах справи, арк. с. 52).

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд двічі повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчується, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заяву про зменшення розміру позовних вимог та просив суд прийняти її до розгляду.

Згідно ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд приймає заяву позивача до розгляду та розглядає позовні вимоги в редакції даної заяви від 21.02.2017 року.

Також представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

29.07.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Атлантіс транс груп" (виконавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кремоптторг" (замовник, відповідач) було укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг вантажним транспортом №45 з додатком (арк. с. 10-18), відповідно до умов якого замовник доручив, а виконавець взяв на себе зобов'язання від свого імені та за рахунок замовника забезпечити організацію та здійснення перевезення вантажу замовника автомобільним транспортом в межах території України, а змовник зобов'язався прийняти надані послуги та здійснити оплату у порядку передбаченому даним договором (п. 1.1. договору).

Згідно п. 2.1. договору транспортно-експедиційні послуги перевезення вантажу здійснюються автомобільним транспортом виконавця, що належить йому на праві приватної

власності/оренди або від його імені транспортом, що належить третій особі з правом здійснення перевезення небезпечних вантажів. Транспортно-експедиційні послуги надаються виконавцем лише на підставі письмових заявок замовника (додаток № 1 до даного договору), які замовник подає за 12 годин до початку завантаження.

Відповідно до 2.4. договору після здійснення перевезення вантажу або його певної партії, між сторонами складається акт приймання-передачі наданих послуг.

Згідно п.4.1 договору вартість послуг за договором узгоджується сторонами на підставі наданої замовником та погодженої виконавцем заявки на перевезення.

Відповідно до п.4.2 договору за перевезення вантажу (як в цілому так і за перевезення окремої партії вантажу) замовник сплачує виконавцеві плату у розмірі вартості перевезення, що відображена в актах приймання-передачі виконаних робіт/наданих послуг та на підставі наданих рахунків на оплату. Розрахунки за послуги здійснюються замовником в українській національній валюті - гривні, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

В пункті п.4.3 договору сторони погодили, що замовник здійснює оплату в розмірі заявленого обсягу перевезення вантажу на підставі виставлених рахунків протягом 3 банківських днів з моменту отримання рахунку від виконавця ( в тому числі електронною поштою, факсимільним зв'язком) в порядку та в розмірі погодженому сторонами в заявці на перевезення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що до договору про надання транспортно-експедиційних послуг вантажним транспортом №45 було підписано дві заявки, а саме: заявка на перевезення нафтопродуктів №318 від 29.07.2016 року та заявка на перевезення нафтопродуктів №417 від 20.09.2016 року (арк. с. 19-20).

На виконання умов договору та заявок позивач надав відповідачу послуги з перевезення нафтопродуктів на загальну суму 34 810,00 грн. Зазначене підтверджується підписаними між сторонами та скріпленими їх печатками актами надання послуг №292 від 29.07.2016 року на загальну вартість 15 610, 00 грн., в т. ч. ПДВ та №401 від 20.09.2016 року на загальну вартість 19 200, 00 грн., в т. ч. ПДВ (арк. с. 21-22).

Як зазначає позивач, ним на виконання умов договору разом з актами виконаних послуг надавалися відповідачу рахунки на оплату наданих послуг, а саме: рахунок №393 від 20.09.2016 року на суму 19200,00 грн. та №299 від 29.07.2016 року на суму 15610,00 грн. (арк. с. 106). Також дані рахунки надсилались позивачем на електронну адресу відповідача, яка зазначена у договорі, що підтверджується скріншотом з електронної пошти (арк. с. 104).

Проте відповідач за надані послуги розрахувався лише частково в сумі 5000,00 грн., внаслідок чого і за ним рахується заборгованість за надані послуги в розмірі 29 810,00 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору про надання транспортно-експедиційних послуг вантажним транспортом №45 від 29.07.2016 року, яка складається з:

- основного боргу в сумі 29810,00 грн.;

- пені в сумі 1788,86 грн. за періоди: з 24.09.2016 року - 03.10.2016 року (на суму боргу 34810,00 грн.), з 04.10.2016 року -06.12.2016 року (на суму боргу 29810,00 грн.);

- 3% річних в сумі 185,42 грн. за періоди: з 24.09.2016 року - 03.10.2016 року (на суму боргу 34810,00 грн.), з 04.10.2016 року -06.12.2016 року (на суму боргу 29810,00 грн.);

- інфляційних в сумі 1461,26 грн. за періоди: вересень 2016 року (на суму боргу 34810,00 грн.), жовтень 2016 року (на суму боргу 29810,00 грн.);

- 20% штрафу в сумі 5962,00 грн. (розрахунок арк. с. 101-103).

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору транспортного експедирування, за яким в силу ч. 1 ст. 929 ЦК України, одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Статтею 931 ЦК України встановлено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент пред'явлення позову та розгляду справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати наданих позивачем послуг за договором №45 виконав лише частково в сумі 5000,00 грн., зобов'язання щодо оплати в сумі 29810,00 грн. ним не виконані.

Судом встановлено, що підписаним між сторонами та скріпленими їх печатками актами надання послуг №292 від 29.07.2016 року на загальну вартість 15 610, 00 грн., в т. ч. ПДВ та №401 від 20.09.2016 року на загальну вартість 19 200, 00 грн., в т. ч. ПДВ (арк. с. 21-22) підтверджується факт надання позивачем відповідачу послуг з перевезення вантажу на загальну суму 34810,00 грн.

Також судом встановлено, що позивачем на виконання вимог п. 4.3. договору на електронну адресу відповідача, надсилалися рахунки на оплату наданих послуг, що підтверджується скріншотом з електронної пошти (арк. с. 104). Так, рахунок №393 від 20.09.2016 року на суму 19200,00 грн. надсилався відповідачу 27.09.2016 року а рахунок №299 від 29.07.2016 року на суму 15610,00 грн. надсилався відповідачу 04.08.2016 року (арк. с. 106).

Отже, відповідач підписавши договір про надання транспортно-експедиційних послуг вантажним транспортом №45 від 29.07.2016 року, заявки на перевезення, акти надання послуг, оплативши частину послуг взяв на себе зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Згідно ст.1 ОСОБА_2 України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст.2 цього закону, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті п. 6.5. Договору сторони погодили, що при порушені строків, передбачених п. 4.3. даного договору, виконавець має право нарахувати, а замовник, в цьому випадку, зобов'язаний сплатити неустойку у вигляді пені в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, яку замовник зобов'язаний сплатити за кожний день такого прострочення виконання грошового, зобов'язання та до моменту погашення заборгованості в повному обсязі. За порушення строків, передбачених п. 4.3 даного договору виконавець має право стягнути з замовника штраф у розмірі 20 % від простроченої суми.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу до стягнення:

- пеню в сумі 1788,86 грн. за періоди: з 24.09.2016 року - 03.10.2016 року (на суму боргу 34810,00 грн.), з 04.10.2016 року -06.12.2016 року (на суму боргу 29810,00 грн.);

- 3% річних в сумі 185,42 грн. за періоди: з 24.09.2016 року - 03.10.2016 року (на суму боргу 34810,00 грн.), з 04.10.2016 року -06.12.2016 року (на суму боргу 29810,00 грн.);

- інфляційних в сумі 1461,26 грн. за періоди: вересень 2016 року (на суму боргу 34810,00 грн.), жовтень 2016 року (на суму боргу 29810,00 грн.);

- 20% штрафу в сумі 5962,00 грн. (розрахунок арк. с. 101-103).

Перевіряючи розмір заявлених позивачем до стягнення пені,3% річних, інфляційних та штрафу суд звертає увагу на наступне.

При нарахуванні пені, 3% річних та інфляційних позивачем невірно визначено початок перебігу строку прострочення.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Так, у пункті 4.3. договору сторони чітко визначили, що замовник здійснює оплату в розмірі заявленого обсягу перевезення вантажу на підставі виставлених рахунків протягом 3 банківських днів з моменту отримання рахунку від виконавця ( в тому числі електронною поштою, факсимільним зв'язком) в порядку та в розмірі погодженому сторонами в заявці на перевезення.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних, позивач починає їх обраховувати з 24.09.2016 року (через три банківських дні після підписання акту надання послуг від 20.09.2016 року), тоді як рахунок за надані послуги по акту від 20.09.2016 року надісланий позивачем відповідачу по електронній пошті - 27.09.2016 року. Отже, пеню, 3% річних та інфляційні потрібно починати обраховувати з 01.10.2016 року.

Судом при перевірці розрахунку пені також враховано приписи ОСОБА_2 України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, судом при нарахуванні інфляційних враховано п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», в якому роз'яснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Оскільки судом встановлено, що перебіг строку прострачення у відповідача почався з 01.10.2016 року то в нарахуванні інфляційних за вересень 2016 року на суму боргу 34810,00 грн. слід відмовити.

З урахуванням вищевикладеного за перерахунком, здійсненим судом за допомогою калькулятору "ЛІГА: ОСОБА_2 9.1.3", до стягнення підлягає пеня в сумі 1584,24 грн., 3% річних в сумі 164,94 грн. та 834,26 грн. інфляційних.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення 5962,00 грн. 20% штрафу суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявленої суми, оскільки при перевірці їх розміру судом не було виявлено їх завищення з боку позивача.

Крім того, судом враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 27.04.2012 року по справі №06/5026/1052/2011 де вказано, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Заперечення відповідача стовно того, що він не отримував від позивача рахунків на оплату наданих позивачем послуг спростовуються наявним в матеріалах справи скріншотом з електронної пошти (арк. с. 104), який підтверджує направлення позивачем відповідачу по електронній пошті рахунків на оплату наданих позивачем послуг за договором та відповідає положенням п.4.3 договору.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині 29810,00 грн. основного боргу, 1584,24 грн. пені, 164,94 грн. 3% річних, 834,26 грн. інфляційних та 5962,00 грн. штрафу обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами (в мат. справи) і підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до ч. 2 статті 49 ГПК України підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 ОСОБА_2 України від 08.07.2011р. № 3674-VІ "Про судовий збір" повернення судового збору здійснюється за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог.

Згідно п. 2.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у разі зменшення розміру позовних вимог зайво сплачена сума судового збору підлягає поверненню (пункт 1 частина першої статті 7 ОСОБА_2).

Оскільки від позивача 21.02.2017 року по даній справі надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог і дана заява була прийнята судом до розгляду, то поверненню підлягає 268,56 грн. судового збору.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 33,43,49,82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кремоптторг" (вул. Московська 37, м. Кременчук, Полтавська область,39626, ідентифікаційний код 39298251) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантіс транс груп" (Проспект Возз`єднання, 30 кв. 344, м. Київ, 02105, ідентифікаційний код 40076599) 29810,00 грн. основного боргу, 1584,24 грн. пені, 164,94 грн. 3% річних, 834,26 грн. інфляційних, 5962,00 грн. штрафу, 1085,33 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантіс транс груп" (Проспект Возз`єднання, 30 кв. 344, м. Київ, 02105, ідентифікаційний код 40076599) 268,56 грн. судового збору, сплаченого за платіжним дорученням № 834 від 21.12.2016 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи №917/36/17).

Повне рішення складено 24.02.2017 р.

Суддя Тимощенко О.М.