КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Справа№ 910/15683/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

За участю представників сторін:

від позивача: Цурка Н.О. - представник;

від відповідача: Зорич Г.А. - представник;

розглянувши апеляційну скаргу

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 23.11.2016

у справі № 910/15683/16 (суддя Чебикіної С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "УКРГАЗБАНК"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЖАГРО"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "УКРГАЗБАНК" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНЖАГРО" про визнання недійсним договору суборенди № ДС 662 від 19.04.2014 року.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 23.11.2016р. у справі № 910/15683/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати, оскільки вважає, що рішення місцевого суду є необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи, а також прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що на підставі укладеного договору суборенди АБ «Укргазбанк» отримало в користування нежитлові приміщення на вкрай невигідних для себе умовах, що призвело до неможливості користуватися своїми правами, а лише виконувати обов'язки.

Апелянт вважає, що представники сторін, які укладали договір, діяли за зловмисною домовленістю та усвідомлювали факт вчинення правочину всупереч інтересам позивача та передбачали настання невигідних наслідків та бажали їх настання, а отже відповідно до ст. 233 ЦК України договір суборенди № ДС 662 від 19.04.2014 має бути визнаний недійсним.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд встановив наступне.

19.04.2014 року між Публічним акціонерним товариством "УКРГАЗБАНК" (суборендар за умовами договору) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Форум-Менеджмент Груп" (орендар за умовами договору) було укладено договір суборенди №662, відповідно до умов якого орендар зобов'язується передати в суборенду, а суборендар зобов'язується прийняти згідно цього договору нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: Україна, місто Київ, проспект Московський, 9 (п. 1.1. договору).

Пунктом 2.3. укладеного договору сторони погодили, що у випадку зростання офіційно встановленого Національним банком України курсу гривні до долару США, який зафіксовано в п. 1.4.1. договору, орендар має право здійснити індексацію-перерахунок платежів по орендній платі за цим договором. Індексація-перерахунок проводиться не частіше, ніж один раз в місяць та здійснюється на дату виставлення рахунку.

Відповідно до п. 2.4. договору у разі, якщо суборендар не сплатив орендну плату до останнього дня строку, визначеного у пункті 1.4. цього договору, та протягом терміну від вищезазначеного дня до дня фактичного перерахування коштів відбулося зростання офіційного курсу долара США встановленого НБУ, орендар має право внести суму різниці, що виникла між сумою орендної плати, розрахованої по курсу на день виставлення рахунку, та сумою орендної плати, обчисленої по курсу на день фактичної оплати, до наступного чергового рахунку на сплату орендної плати, обчисленої по курсу на день фактичної оплати, до наступного чергового розрахунку на сплату орендної плати, а суборендар зобов'язується сплатити зазначену суму.

Пунктом 5.4. договору встановлено, що у випадку прострочення орендної плати, плати за сервісне обслуговування, порушення строків виконання зобов'язань, передбачених п. 1.5. цього розділу І цього договору, орендар має право застосовувати до суборендаря наступні оперативно-господарські санкції:

5.4.1. обмежити доступ суборендаря до приміщень (обмеження доступу включає заборону, в тому числі шляхом опечатування приміщень, входити до приміщень, забирати, виносити, вивозити будь-яке майно, що знаходиться в приміщеннях, користуватися приміщенням його працівникам, представникам, відвідувачам, або іншим особам, що діють від імені або в інтересах суборендаря;

5.4.2. частково або повністю припинити надання сервісних послуг та/або відключити суборендаря від систем електо- водо- і теплопостачання до моменту повного погашення заборгованості, включаючи штрафні санкції.

Відповідно до п. 7.3. договору у випадку припинення дії цього договору суборендар зобов'язаний протягом 3 (трьох) календарних днів повернути орендарю приміщення в первинному стані (відповідно до базового ремонту приміщення) для чого, у випадку необхідності, суборендар зобов'язаний здійснити ремонтні роботи для приведення приміщення в первинний стан, а орендар, в свою чергу, повинен прийняти вказане приміщення по акту приймання-передачі приміщення. Приміщення вважається поверненим з моменту підписання акту прийому-передачі приміщення. Орендна плата та плата за сервісне обслуговування приміщення нараховується (включаючи день підписання акту прийому передачі).

Пунктом 12.6. договору визначено, що у випадку довгострокового припинення дії цього договору з ініціативи суборендаря, або у випадку дострокового припинення дії цього договору внаслідок порушення суборендарем своїх зобов'язань, встановлених цим договором, суборендар зобов'язується сплатити орендарю штраф у розмірі трьохмісячної орендної плати (з урахуванням ПДВ) по цьому договору (вартість послуг суборенди), яка буде діяти на момент припинення дії цього договору з урахуванням п.п. 2.3. цього договору. За ініціативою орендаря такий штраф може бути повністю або частково погашений за рахунок гарантійного платежу.

Згідно п. 12.9. договору, у разі порушення строку та умов повернення приміщення, інших строків, зазначених у пунктах 1.2.1., 7.3. договору, або іншого строку, обумовленого сторонами та з урахуванням п. 6.1.1. цього договору, суборендар зобов'язаний сплатити орендарю штраф в розмірі трьохмісячної орендної плати (з урахуванням ПДВ), яка діє в момент припинення дії цього договору (вартість суборенди).

30.04.2015 року сторонами укладено договір про внесення змін до договору суборенди №662 від 19.04.2014 року, з 01.05.2015 року новим орендарем за спірним договором стало Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНЖАГРО".

Позивач звернувся до суду з позовом, оскільки вважає, що є підстави для визнання недійсним договору суборенди № ДС 662 від 19.04.2014 року з тих підстав, що він отримав у користування нежитлові приміщення за спірним договором у вкрай невигідних для себе умовах, що призвело до неможливості користування своїми правами, а лише виконувати обов'язки.

Відповідно до ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, визначених ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що пункти 2.3, 2.4. спірного договору суперечать нормам чинного законодавства та безпідставно надають право орендарю здійснювати перерахунок орендних платежів у зв'язку із зростанням курсу долара США.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Статею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, водночас сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного заіснодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).

З гідно з частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістюсторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які визначені для такого типу договору чинним законодавством України, а пункти 2.3, 2.4. спірного договору не суперечать нормам чинного законодавства України.

Позивач також посилається на те, що пункти 5.4., 12.6. та 12.9. спірного договору були укладені позивачем на вкрай невигідних для нього умовах.

Статтею 232 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв»язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

При ньому, відповідно до п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статтей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю (пункт 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Таким чином, умовою недійсності правочину, в порядку ч. 1 ст. 232 Цивільного кодексу України, є встановлення того, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє, при цьому, у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Частиною першою статті 237 Цивільного кодексу України передбачено, що представництвом є правовідношення, якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Проте згідно з частиною третьою статті 238 Цивільного кодексу України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин,який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 Цивільного кодексу України. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, по має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача (п.3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Таким чином, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Позивач посилається також на те, що застосування передбачених п. 5.4. Договору оперативно - господарських санкцій у вигляді обмеження доступу до приміщень є недопустимим та оскільки за умовами договору орендар не несе відповідальність за схоронність майна суборендаря, це може призвести до завдання останньому шкоди. 12.6. та п. 12.9. Договору є односторонніми та передбачають лише відповідальність (сплату штрафних санкцій) позивача за дострокове припинення дії договору з ініціативи суборендаря та порушення строку та умов повернення приміщення.

Відповідно до ст. 216 учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ст. 217 Господарського Кодексу України у сфері господарювання застосовуються, зокрема, оперативно-господарські санкції.

У відповідності до положень ст. 235 Господарського Кодексу України за порушення господарських зобов'язань до суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов'язання, що використовуються самими сторонами зобов'язання в односторонньому порядку. До суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.

Підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов'язання другою стороною. Оперативно-господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення у позасудовому порядку та без попереднього пред»явлення претензії порушнику зобов»язання. Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором. У разі незгоди з застосуванням оперативно-господарської санкції заінтересована сторона може звернутися до суду з заявою про скасування такої санкції та відшкодування збитків, завданих її застосуванням ( ст.237 ГКУкраїни).

Відповідно до ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтею 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних доказів як на підставу визнання недійсним договору суборенди № ДС 662 від 19.04.2014, а отже заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони розглядались місцевим господарським судом під час розгляду справи та спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування або зміни не вбачається, в зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "УКРГАЗБАНК" на рішення Господарського суду м. Києва від 23.11.2016 у справі № 910/15683/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 23.11.2016 у справі № 910/15683/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/15683/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська