ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2017 року Справа № 904/4451/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Орєшкіної Е.В. (доповідач),

суддів Джихур О.В., Антоніка С.Г.,

секретар судового засідання: Абадей М.О.,

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №2 від 03.01.2017 року, представник;

від позивача: ОСОБА_2, довіреність №1 від 03.01.2017 року, представник;

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність №б/н від 08.02.2017 року, представник;

від третьої особи: представник не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Обрій" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2016 року у справі №904/4451/16

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко", м.Червонозаводське, Лохвицький район, Полтавська область

до відповідача: Приватного підприємства "Обрій", м. Дніпро

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державного підприємства "ОСОБА_4 №77" Державного агентства резерву України, смт. Іванівка, Одеська область

про стягнення 4 766 785 грн. 80 коп.,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року Приватне акціонерне товариство "Райз-Максимко" (надалі - ПАТ "Райз-Максимко") звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення з Приватного підприємства "Обрій" (надалі ПП "Обрій") на свою користь 4 766 785 грн. 80 коп. збитків та понесених витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.07.2012 між сторонами було укладено договір зберігання, за яким відповідач прийняв від позивача на зберігання 445 494 кг насіння соняшника, на підтвердження чого позивач надав складений між ними за участю Державного підприємства "ОСОБА_4 база №77" Державного агентства резерву України акт приймання-передачі від 31.07.2012 року. На письмову вимогу позивача від 10.11.2015 року повернути прийняте на зберігання насіння соняшника відповідач не відреагував. Посилаючись на ст. 949, 950 Цивільного кодексу України, а також статті 224, 225 Господарського кодексу України, позивач розрахував заявлені до стягнення збитки, виходячи із вартості однієї тонни насіння соняшника на день подання позову до суду, яку визначив у сумі 10 700 грн. за тонну, а всього 4 766 785 грн. 80 коп. (10700,00 х 445,494 = 4 766 785 грн. 80коп.).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2016 року у справі №904/4451/16 (головуючий суддя Колісник І.І., судді Манько Г.В., Назаренко Н.Г.) позов задоволено; з ПП "Обрій" на користь ПАТ "Райз-Максимко" стягнуто 4 766 785 грн. 80 коп. основного боргу та 71 501 грн. 79 коп. судового збору.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, ПП "Обрій" подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить Дніпропетровський апеляційний господарський суд його скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апелянт вказує, що висновок суду першої інстанції про укладання 31.07.2012 року між ПП «Обрій» та ПАТ «Райз-Максимко» договору зберігання насіння соняшника в кількості 445 494 кг. є помилковим; дії сторін (передача продавцем товару покупцю за актом прийому передачі, прийняття товару покупцем, здійснення покупцем часткової оплати отриманого товару) свідчать про виникнення і існування між ними правовідносин поставки, тому відсутні підстави для задоволення позову за предявленим предметом.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає їх необґрунтованими та безпідставними.

Третя особа на виклик суду не зявилась, відзив на апеляційну скаргу на вимогу суду не надала, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не зверталась, про час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 46, 52, т.2), з огляду на що колегія суддів вважає можливим переглянути справу в апеляційному порядку за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до акту прийманняпередачі від 31.07.2012 року ПП Обрій (сторона-1) прийняло від ПАТ Райз-Максимко (сторона-2) на зберігання соняшник (не класне), партія 1, врожай 2011 у кількості 445,494 тонн, а Державне підприємство ОСОБА_4 база №77 Державного агентства резерву України (сторона-3) підтвердила надходження на імя ПП Обрій вказаного обсягу соняшника.

Зазначений акт підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками (а.с. 104, т. 1).

За складською квитанцією на зерно №5162 від 31.07.2012 року (АУ №725770) та на підставі договору складського зберігання №17 від 27.07.2012 року Державне підприємство ОСОБА_4 база № 77 Держрезерву України прийняло на зберігання від ПП Обрій строком до 01.06.2013 із зобовязанням видати ПП Обрій соняшник (не класне) врожаю 2011 року у кількості 445 494 кг, який згідно з приміткою у цій квитанції було переоформлено з ПАТ Райз-Максимко (а.с. 103, т. 1).

Згідно з договором складського зберігання зерна №17 від 27.07.2012 року, укладеним між Державним підприємством ОСОБА_4 база № 77 Державного агентства резерву України (зерновий склад) та ПП Обрій (поклажодавець), поклажодавець зобовязався передати зерно, а зерновий склад прийняти його на зберігання на умовах, визначених цим договором (п.1.1 договору).

Найменування, кількість зерна, що передається на зберігання, його якісні показники та інші характеристики зазначаються у складських документах, що видаються зерновим складом поклажодавцю відповідно до цього договору (п. 1.2 договору).

Зерно передається на зберігання поклажодавцем і приймається зерновим складом на складі за адресою: Одеська обл., cмт. Іванівка, ДП Хліібна база №77 Держрезерву України (п. 4.1 договору).

Строк зберігання зерна до 01.06.2013 (п. 8.1 договору) (а.с. 244 246, т. 1).

Листом від 10.11.2015 року позивач надіслав відповідачеві вимогу про повернення у строк до 18.11.2015 року насіння соняшника врожаю 2011 року у кількості 445,494 тонн або відшкодування його вартості у сумі 4 098 544 грн. 80 коп. із розрахунку 9 200 грн. за одну тонну.

При цьому позивач зауважив, що передача соняшника відбулася під час перемовин про укладення договору купівлі-продажу, який у подальшому укладений не був (а.с. 11-12, т. 1).

Відповідач на вказану вимогу насіння соняшника позивачеві не повернув, вартості його не відшкодував, що і є причиною виникнення спору.

Згідно ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За змістом ч. 1 ст. 937 Цивільного кодексу України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу, серед яких укладення договору між юридичними особами.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

У разі передання речі на зберігання іншій особі умови договору зберігання є чинними і первісний зберігач відповідає за дії особи, якій він передав річ на зберігання (ч. 3 ст. 943 Цивільного кодексу України).

Відповідач не заперечує складання і підписання акту приймання-передачі насіння соняшника від 31.07.2012 року.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що зважаючи на нормативні приписи статті 937, 943 Цивільного кодексу України, саме цей акт і є письмовою формою укладення договору зберігання і передання відповідачем як зберігачем прийнятого на зберігання насіння соняшника іншій особі - третій особі у справі для забезпечення виконання свого зобовязання.

Частиною 2 ст. 938 Цивільного кодексу України передбачено, що уразі якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобовязаний зберігати річ до предявлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Зберігач зобовязаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (ст. 953 Цивільного кодексу України).

За ч. 1 ст. 950 цього Кодексу за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Згідно з п. 3.4 Положення про обіг складських документів на зерно при витребуванні зерна складська квитанція повертається поклажодавцем зерновому складу в обмін на документ, який посвідчує відвантаження зерна складом. На повернутій складській квитанції та на її другому примірнику, який зберігався на зерновому складі, проставляються відмітки погашено, про що робиться відповідний запис у Реєстрі складських документів на зерно.

На оригіналі складської квитанції на зерно №5162 від 31.07.2012 року наявна відмітка погашено, яка датована третьою особою 22.08.2012 року (а.с. 103, т. 1).

Отже, вказана обставина свідчить про повернення елеватором відповідачеві спірного насіння соняшника.

За змістом ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За частиною першою статті 225 цього Кодексу до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, серед іншого, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо) понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Системний аналіз вказаних законодавчих норм дозволяє дійти висновку, що для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

За відсутності хоча б одного з цих елементів відповідальність не настає.

За частиною третьою статті 225 Господарського кодексу України при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобовязання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

Поданий позивачем 30.05.2016 до суду позов датований 23.05.2016 року (а.с. 3, т. 1).

Заявлені ним до стягнення збитки у сумі 4 766 785 грн. 80 коп. розраховані виходячи із вартості спірного насіння соняшника 10 700 грн. за одну тонну станом на 23.05.2016 року (10700 х 445,494 = 4766785,80), на підтвердження чого позивач надав свою довідку (а.с. 13, т. 1).

Вказана ціна не перевищує вартості насіння соняшника станом на 23.05.2016 року у сумі 11 000 11 400 грн/тн., що зазначена у довідці Дніпропетровської торгово-промислової палати № 1316/07-24 від 02.08.2016, а також не є вищою за середню ціну у травні 2016 9568,70 грн/тн (без ПДВ, накладних витрат по закупівлях, транспортних та експедиційних витрат) відповідно до довідці Головного управління статистики у Дніпропетровській області № 13-24/2217 від 15.09.2016 року (а.с. 117, 187, т. 1).

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що надані позивачем докази підтверджують наявність у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, необхідного і достатнього для стягнення з нього заявлених позивачем збитків, а визначення позивачем розміру збитків не суперечить чинному законодавству, внаслідок чого позов задовольнив.

Апелянт наполягає на тому, що фактично між сторонами виникли відносини поставки товару.

Відповідно до ч.1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ст. 179 Господарського процесуального кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 Цивільного кодексу України).

Правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі (ст. 208 Цивільного кодексу України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) та скріплений печатками (ст. 207 Цивільного кодексу України).

Ухвалою Дніпропетровського апеляцінйого господарського суду від 08.02.2017 року у справі №904/4451/16 суд зобовязав надати відповідачу докази в обґрунтування своїх доводів, зокрема договір поставки сільськогосподарської продукції №16-07-2012 від 16.07.2012 року; додаткову угоду №1 до договору №16-07-2012 від 16.07.2012 року; видаткову накладну №КIЕ07-000004 від 01.08.2012 року; претензію позивача від 09.08.2012 року на адресу відповідача; рахунок-фактуру №КІЕ1407-0012 від 30.07.2012 року; платіжні доручення №1892 від 07.09.2012 року на суму 80 893 грн. 10 коп., №1111 від 12.09.2012 року на суму 50 000 грн.; акт звірки розрахунків за 01.01.2012 року 17.06.2015 року; товарно-транспортні накладні, у тому числі №№223268, 223269, 223270 від 22.08.2012 року (оригінали для огляду, належним чином засвідчені копії в матеріали справи).

На вимогу суду апелянтом наданий договір поставки сільськогосподарської продукції №16-07-2012 від 16.07.2012 року, підписаний сторонами та скріплений їх печатками, за умовами якого ПАТ «Райз-Максимко» (постачальник) прийняв на себе зобовязання поставити, а ПП «Обрій» (покупець) прийняти та сплатити соняшник українського походження 2011 року у кількості 445,422 тонн за ціною 3550 грн/тн. на загальну суму 1 580 893 грн. 10 коп.

Згідно п.4.1. договору покупець здійснює 100% оплату товару шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок продавця в строк 3-х банківських днів з моменту поставки товару та виставлення рахунку-фактури.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що моментом поставки товару постачальником вважається фактична його передача покупцю на елеватор згідно складської квитанції із зазначенням власника товару з оформленням трьохстороннього акта прийому-передачі та надання оригіналу складської квитанції покупцю й виконання умов, передбачених п. 5.2. договору.

30.07.2012 року позивачем (постачальником) виставлено рахунок №КІЕ1407-0012 за соняшник у кількості 445 322 кг. на загальну суму 1 580 893 грн. 10 коп.

31.07.2012 року між позивачем та відповідачем, за участю Державного підприємства «ОСОБА_4 база №77» Державного агентства резерву України було складено і підписано акт прийому-передачі насіння соняшнику в кількості 445,494 тн.

Передача товару позивачем відповідачу оформлена видатковою накладною №КІЕ07-000004 від 01.08.2012 року.

ПП «Обрій» здійснило часткову оплату отриманого товару згідно платіжного доручення №1892 від 07.09.2012 року в сумі 80 893 грн. 10 коп. та №1111 від 12.09.2012 року в сумі 50 000 грн., у призначенні платежу яких вказано: «За соняшник згідно рахунку №1407-0012 от 30.07.2012 року. Без ПДВ».

Постачальник (ПАТ «Райз-Максимко») на виконання умов договору надав покупцю податкову накладну №1 від 01.08.2012 року на загальну суму 1 580 893 грн. 10 коп. Доводи позивача про її ануляцію не заслуговують на увагу, оскільки жодного належного доказу на підтвердження відповідного факту матеріали справи не містять.

Оригінали вищезазначених первинних документів надані відповідачем на вимогу ухвали Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 08.02.2017 року у справі №904/4451/16 та досліджені судом; вони відповідають копіям, долученим до матеріалів справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що дії сторін (передача продавцем товару покупцю за актом прийому-передачі, прийняття товару покупцем, здійснення часткової оплати отриманого товару) свідчать про виникнення і існування між ними правовідносин по договору поставки, за якими у відповідача виникло зобовязання щодо оплати отриманого від позивача товару.

Оскільки предметом позову у справі є стягнення з відповідача збитків, які виникли внаслідок неповернення ним товару позивачу за договором зберігання, відсутні підстави для задоволення позову за цим предметом.

Відповідачем заявлено в суді першої інстанції про застосування позовної давності при вирішенні спору.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Оскільки рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з причин необґрунтованості позову, колегія суддів не вбачає необхідності застосування позовної давності.

Отже, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача збитків за договором зберігання, внаслідок чого оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Обрій" задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.11.2016 року у справі №904/4451/16 скасувати.

Прийняти нове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" на користь Приватного підприємства "Обрій" 78 652 грн. судового збору за перегляд судового рішення апеляційною інстанцією.

Доручити Господарському суду Дніпропетровської області у відповідності до ст. 116, ст. 117 Господарського процесуального кодексу України видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд.

Головуючий суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя О.В. Джихур

Суддя С.Г. Антонік

(Повний текст постанови складено 24.02.2017 року).