РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2017Справа №910/33149/15

За позовом публічного акціонерного товариства "ЕНЕРГОБАНК"

до товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ПАПІР"

про стягнення 30.751,76 грн.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Кохановський В.С. - за довіреністю від 19.01.2017 № 09/05-10;

відповідача: не з'явилися.

С У Т Ь С П О Р У:

Публічне акціонерне товариство "ЕНЕРГОБАНК" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ПАПІР" про стягнення 30.751,76 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем підставі укладеного у спрощений спосіб між сторонами спору договору поставки перерахував на користь відповідача грошові кошти в сумі 30.751,76 грн. в якості оплати товару, проте цей товар відповідачем поставлений не був, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 30.751,76 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.03.2016 у справі № 910/33149/15, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2016, позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.10.2016 вказані вище судові акти скасовано, а дану справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва від 07.11.2016 № 04-23/2341 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/33149/15, за результатами якого зазначену справу передано на розгляд судді Балац С.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.11.2016 справу № 910/33149/15 прийнято до провадження судді Балац С.В.

Відповідач, скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позовні вимоги відхилив повністю з тих підстав, що прострочення повернення сплачених позивачем на користь відповідача грошових коштів в сумі 30.751,76 грн. здійснене саме з вини позивача, у зв'язку із невиконанням останнім укладеного між сторонами спору договору банківського рахунку у вигляді невиконання платіжних доручень, які сформовані відповідачем з метою повернення грошових коштів на користь позивача в сумі 30.751,76 грн.

В судовому засіданні 08.02.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважного представника позивача по суті спору та дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Відповідачем, виставлено позивачу рахунки-фактури на плату товару (авансовий платіж) в розмірі 30.751,76 грн., а саме: від 22.01.2015 № ЭБ-00010 на суму 22.962,14 грн. та від 22.01.2015 № ЭБ-00014 на суму 7.789,62 грн.

Позивачем оплачено виставлені рахунки в розмірі 30.751,76 грн., що підтверджується меморіальним ордерами від 29.01.2015 № 361881 та від 29.01.2015 № 362192.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положенням статті 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ст. 181 Господарського кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України та частиною 2 статті 180 Господарського кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Факт виставлення відповідачем рахунку на оплату товару та оплати його позивачем свідчить про виникнення між сторонами спору договірних правовідносин з поставки товару, відтак, в силу ст. 712 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору поставки є предмет та ціна, які узгоджені сторонами спору у названих документах.

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Спір між сторонами даного судового процесу виник внаслідок порушення, на думку позивача, відповідачем виконання обов'язку за укладеним у спрощений спосіб між сторонами спору договором поставки. Позивачем перераховані на користь відповідача грошові кошти в сумі 30.751,76 грн. в якості оплати товару, проте цей товар відповідачем поставлений не був, що призвело до звернення позивача до господарського суду з метою захисту порушеного права шляхом стягнення з відповідача заборгованості в сумі 30.751,76 грн.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Приписом ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу (ст. 663 ЦК України).

У відповідності до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З аналізу вказаних вище правових норм вбачається, що обов'язок з поставки та оплати товару має випливати саме із укладеного між сторонами договору поставки.

В матеріалах справи наявний укладений між публічним акціонерним товариством "ЕНЕРГОБАНК", як покупцем, та товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ПАПІР", як постачальником, договір поставки від 14.01.2013 № 2989, відповідно до предмету якого відповідач зобов'язується передати у власність позивача товар в асортименті, кількості та за цінами вказаними в рахунках-фактурах, а позивач зобов'язується прийняти цей товар та провести його оплату на умовах та в порядку, визначених даним договором.

Однак, вказаний вище договір позивач не зазначає, як підставу позову у даній справі.

Таким чином дана обставина судом не досліджується.

Так позивачем, направлено на адресу відповідача лист від 12.02.2015 № 290/20, відповідно до якого позивач вимагав повернення сплачених за Договором грошових коштів в сумі 30.751,76 грн., у зв'язку з відсутністю поставки товару за Договором.

Після отримання вказаного вище листа відповідачем сформоване платіжне доручення від 12.02.2015 № 33 на суму 30.751,76 грн., яким вказані кошти мали бути перераховані (з поточного рахунку відповідача відкритому в публічному акціонерному товаристві "ЕНЕРГОБАНК") на користь позивача за реквізитами, які зазначені в листі останнього від 12.02.2015 № 290/20.

Проте, платіжне доручення від 12.02.2015 № 33 на суму 30.751,76 грн. позивачем виконане не було.

В подальшому, позивачем направлена на адресу відповідача вимога від 23.12.2015 № 4127/5, відповідно до якого позивач повторно вимагав повернення сплачених за Договором грошових коштів в сумі 30.751,76 грн., у зв'язку з відсутністю поставки товару за Договором.

Після отримання вказаного вище листа відповідачем сформоване платіжне доручення від 28.12.2015 № 30 на суму 30.751,76 грн., яким вказані кошти мали бути перераховані (з поточного рахунку відповідача відкритому в публічному акціонерному товаристві "ЕНЕРГОБАНК") на користь позивача. Платіжне доручення від 28.12.2015 № 30 направлене відповідачем на виконання позивачу листом від 29.12.2015 № 1033-б.

Однак, позивачем не здійснено виконання платіжного доручення відповідача від 28.12.2015 № 30 з мотивів введення процедури ліквідації у банку, про що зазначено у листі від 06.01.2016 № 23/5.

Згідно з частиною 1 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка, зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом, за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. (ст. 1068 Цивільного кодексу України).

Приписами частини 1 статті 613 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Відтак, позивачем порушені умови укладеного між сторонами спору договору банківського рахунку у вигляді невиконання платіжних доручень від 12.02.2015 № 33 та від 28.12.2015 № 30.

Доводи позивача про неможливість виконання платіжного доручення відповідача від 12.02.2015 № 33 у зв'язку з введенням тимчасової адміністрації та ліквідації у банку судом відхилені, оскільки відповідно до постанови правління НБУ від 12.02.2015 № 96 тимчасову адміністрацію у позивача було запроваджено строком на три місяці з 13.02.2015 по 12.05.2015. Отже позивач мав змогу виконати платіжне доручення від 12.02.2015 № 33.

Також судом відхилені доводи позивача про неможливість виконання платіжного доручення від 12.02.2015 № 33 у зв'язку із обмеженнями в діяльності, які введені постановою правління НБУ від 22.01.2015 № 48/БТ "Про віднесення публічного акціонерного товариства "ЕНЕРГОБАНК" до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку" щодо прийняття погашення заборгованості за будь-якими активними операціями тільки в грошовій формі, оскільки остання може бути як готівкова так і безготівкова, що жодним чином не обмежує позивача у здійсненні функції виконання платіжного доручення клієнта.

Підсумовуючи наведені вище фактів та обставин даного спору, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми коштів в розмірі 30.751,76 грн., є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, оскільки прострочення повернення попередньої оплати здійснене саме з вини позивача у вигляді невиконання платіжних доручень відповідача від 12.02.2015 № 33 та від 28.12.2015 № 30 щодо повернення відповідачем позивачу суми попередньої оплати за товар, яка заявлена останнім до стягнення.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Враховуючи приписи статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання повного тексту рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Повне рішення складено 17 лютого 2017 року

Суддя С.В. Балац