ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" лютого 2017 р.Справа № 916/219/16

Позивач: селянське (фермерське) господарство "Світанок"

Відповідач: перший Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції

про стягнення 140 801,06 грн.

Суддя Цісельський О.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність

У відповідності до ст.77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерва з 07.02.2017р. до 11 год. 20 хв. 16.02.2017р.

СУТЬ СПОРУ: позивач, селянське (фермерське) господарство "Світанок", звернувся до господарського суду Одеської області із позовною заявою до першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в якій просить суд стягнути з Держаного бюджету України кошти в сумі 91 633,50 грн. згідно виконавчого наказу та 49 167,56 грн. втраченої вигоди.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 01.02.2016р. селянському (фермерському) господарству „Світанок у прийнятті позовної заяви до першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про стягнення 140801,06 грн. було відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 12.12.2016р. ухвалу господарського суду Одеської області від 01.02.2016 року за вих. № 916/219/16 про відмову у прийнятті позовної заяви скасувати, позовні матеріали разом з додатками передати на розгляд місцевого господарського суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2016р. позовну заяву селянського (фермерського) господарства "Світанок" (вх.№3756/16) було передано на розгляд судді Цісельського О.В.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.12.2016р. позовну заяву (вх.№3756/16) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №916/219/16 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

16.02.2017р. представник позивача звернувся до суду із клопотанням (вх.№3845/17) про витребування додаткових документів, у задоволенні якого судом було відмовлено.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у запереченнях на позов (вх.№3907/17 від 16.02.2017р.).

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані сторонами докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 07.06.2012р. у справі №12/38-НМ стягнуто з ПАТ „Імексбанк на користь СФГ „Світанок 89000грн., на виконання якого 05.12.2012р. було видано відповідний наказ.

Згідно вказаного виконавчого документу 15.01.2013р. постановою Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ було відкрито виконавче провадження, яке закрито 12.03.2013р. у звязку з виконанням виконавчого документу в повному обсязі та стягнуто визначену заборгованість на підставі меморіального ордеру №625 від 21.01.2013р.

При цьому, позивач зазначає, що кошти на рахунок СФГ „Світанок не перераховувались.

09.12.2013р. позивач звернувся до господарського Одеської області із позовом публічного акціонерного товариства „Імексбанк про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням господарського суду Одеської області від 17.02.2014р. у справі №916/3418/13 у селянського (фермерського) господарства „Світанок було відмовлено в повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 20.05.2014р. рішення господарського суду Одеської області від 17.02.2014р. у справі №923/3418/13 скасовано, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з ПАТ „Імексбанк на користь СФГ „Світанок 89 000,00 грн. незаконно списаних коштів, 1 720,00 грн. судового збору за подання позовної заяви, 913,50 грн. судових витрат за апеляційне провадження, в решті позовних вимог відмовлено.

Постановою першого Приморського відділу держаної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 10.07.2014р. відкрито виконавче провадження №43887133 щодо примусового виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 20.05.2014р.

Зазначена постанова надіслана сторонам виконавчого провадження.

У зв'язку з відсутністю відомостей щодо отримання Боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем були винесені постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Виконавче провадження було приєднано до зведеного виконавчого провадження

10.09.2014р. до Першого ВДВС надійшла заява голови правління АТ "Імексбанк" про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону, чинного на той час).

До заяви було додано оригінал меморіального ордеру № 54062 від 05.09.2014 року про перерахування коштів в розмірі 91 633,50 грн. на розрахунковий рахунок СФГ "Світанок".

Так, 27.11.2014р. державним виконавцем, на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, а виконавче провадження було виведено зі складу зведеного виконавчого провадження.

Згідно відмітки на постанові, 03.12.2014року головою СФГ "Світанок" - ОСОБА_1 отримано завірену належним чином копію постанови про закінчення виконавчого провадження.

12.01.2015р. до суду надійшла скарга СФГ „Світанок на дії Одеського міського управління юстиції по виконанню наказу суду від 28.05.2014р. у справі №916/3418/13, в якій скаржник просив суд скасувати постанову Першого ВДВС Одеського МУЮ про закінчення виконавчого провадження ВП №43887133 від 27.11.2014р.

Згідно заяви від 05.02.2015р. за вх.№3306/15 скаржник уточнив вимоги скарги, а саме, зазначив в якості органу, дії якого оскаржує Перший Приморський ВДВС Одеського МУЮ, та змінив прохальну частину скарги, згідно чого просив визнати недійсною постанову Першого ВДВС Одеського МУЮ про закінчення виконавчого провадження ВП №43887133 від 27.11.2014р.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.02.2015р. визнано правомірними доводи СФГ „Світанок, вкладені у скарзі від 12.01.2015р. за вх.№2-43/15 на дії Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ та визнано недійсною постанову Першого ВДВС Одеського МУЮ про закінчення виконавчого провадження ВП №43887133 від 27.11.2014р.

17.04.2015 до відділу надійшла ухвала Одеського апеляційного господарського суду про повернення апеляційної скарги від 09.04.2015 по справі № 916/3418/13.

Цього ж дня, державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження.

17.04.2015 державним виконавцем винесено постанову про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження.

Рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб за №16 від 26.01.2015 року вирішено розпочати з 27 січня 2015 року процедуру виведення АТ "Імексбанк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на три) місяці з 27 січня 2015 року по 26 квітня 2015 року включно.

17.04.2015р. державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження".

Керуючись ч.4 ст.34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду прийняла рішення №84 від 23 квітня 2015 року про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ "Імексбанк" до 26 травня 2015р. включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ "Імексбанк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_3 до 26 травня 2015 р. включно.

27.04.2015р. державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до постанови Правління НБУ від 21 травня 2015р. №330 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Імексбанк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27 травня 2015р. №105, "Про початок процедури ліквідації АТ "Імексбанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації АТ "Імексбанк" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ "Імексбанк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_3 строком на 1 рік з 27 травня 2015 р. до 26 травня 2016 р. включно.

02.06.2015 державним виконавцем винесено постанови про поновлення виконавчого провадження, виведення зі складу зведеного та про закінчення виконавчого провадження на підставі п.3-1 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження", а виконавчий документ спрямовано ліквідатору АТ "Імексбанк" - ОСОБА_3, за адресою - 65039, м. Одеса, пр. Гагаріна, 12 а.

Копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 02.06.2015р., згідно відмітки, отримано ОСОБА_1 особисто 03.09.2015р.

Таким чином, після відновлення виконавчого провадження, виконавче провадження було зупинено, відносно Боржника заходи примусового виконання не вживались, грошові кошти: на депозитний рахунок Першого - ВДВС від АТ "Імексбанк" в сумі 91633,50 грн. для подальшого їх перерахування на користь Стягувача, не надходили.

З врахуванням наведеного, позивач зазначає, що внаслідок тривалого невиконання відповідачем рішення суду, він зазнав збитків у вигляді упущеної вигоди, що і стало підставою для позивача звернутись до господарського суду Одеської області із даною позовною заявою для захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних правових підстав.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди передбачено статтею 22 ЦК.

Відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (абзац 1 частини 3 статті 22 Кодексу).

Відшкодування збитків передбачено також і ст.224 ГК України, якою встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправної поведінки,

- збитків,

- причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками,

- вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України встановлюється, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно статті 1173 цього Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про державну виконавчу службу" державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України.

Частина 2 ст.1 Закону України "Про державну виконавчу службу" встановлює, що завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Частиною 3 ст.11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до ч.2 ст.86 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, а тому предметом доказування є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди.

Причому, належним доказом неправомірності дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Таким чином, необхідною підставою для притягнення органу державної виконавчої служби до відповідальності у вигляді стягнення збитків є факти неправомірних дій - бездіяльності державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв'язок між бездіяльністю державного виконавця і заподіяною ним шкодою.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Незаконні рішення чи будь-які дії особи, яка спричинила шкоду, являються підставою для стягнення заподіяної шкоди, а визнання будь-яких дій чи бездіяльності незаконними, неправомірними чи протиправними здійснюється в судовому порядку.

На підтвердження заявлених позовних вимог, позивач надав суду відповідну ухвалу господарського суду Одеської області, якою було встановлено факт протиправності дій та бездіяльності органів державної виконавчої служби та їх посадових осіб.

Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною другою цієї норми визначено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою ст.11 вказаного кодексу визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.2 цієї норми одними з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Поряд з цим слід зазначити, що у відповідності до ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При цьому, судом встановлено, що позивач звертаючись до суду за захистом своїх прав шляхом стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди просить суд стягнути інфляційні втрати та 3% річних.

У відповідності з п.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, на думку суду, право позивача вимагати від відповідача сплатити 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

Таким чином стягнення коштів, втрачених внаслідок інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми є самостійним способом захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

В сукупності вищевикладені обставини свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог селянського (фермерського) господарства "Світанок", оскільки останнім було при обґрунтуванні заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди довільно трактовано приписи Цивільного кодексу України, що стало наслідком неправомірного віднесення інфляційних витрат та 3% річних до збитків, що зазнав позивач, внаслідок бездіяльності відповідача.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з Державного бюджету України 91 633,50 грн. згідно виконавчого наказу, суд зазначає наступне:

10.09.2014р. до Першого ВДВС надійшла заява голови правління АТ "Імексбанк" про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону, чинного на той час).

До заяви було додано оригінал меморіального ордеру № 54062 від 05.09.2014 року про перерахування коштів в розмірі 91 633,50 грн. на розрахунковий рахунок СФГ "Світанок".

Так, 27.11.2014р. державним виконавцем, на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, а виконавче провадження було виведено зі складу зведеного виконавчого провадження.

Згідно відмітки на постанові, 03.12.2014року головою СФГ "Світанок" - ОСОБА_1 отримано завірену належним чином копію постанови про закінчення виконавчого провадження.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.02.2015р. визнано правомірними доводи СФГ „Світанок, вкладені у скарзі від 12.01.2015р. за вх.№2-43/15 на дії Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ та визнано недійсною постанову Першого ВДВС Одеського МУЮ про закінчення виконавчого провадження ВП №43887133 від 27.11.2014р.

Проте, суд зазначає, що постановою Правління НБУ від 21 травня 2015р. №330 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Імексбанк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27 травня 2015р. №105, "Про початок процедури ліквідації АТ "Імексбанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації АТ "Імексбанк" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ "Імексбанк" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_3 строком на 1 рік з 27 травня 2015 р. до 26 травня 2016 р. включно.

Згідно п.31 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" (у відповідній редакції), виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

За приписами ч.ч.2, 3, 4 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у випадках, передбачених пунктами 1 - 6, 8, 9, 11 - 13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження у разі офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виноситься державним виконавцем не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. При цьому виконавчий документ надсилається до господарського суду, який прийняв постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

З матеріалів справи вбачається, що 02.06.2015р. державним виконавцем винесено постанови про поновлення виконавчого провадження, виведення зі складу зведеного та про закінчення виконавчого провадження на підставі п.3-1 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження", а виконавчий документ спрямовано ліквідатору АТ "Імексбанк" - ОСОБА_3, за адресою - 65039, м. Одеса, пр. Гагаріна, 12 а.

Копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 02.06.2015р., згідно відмітки, отримано ОСОБА_1 особисто 03.09.2015р.

Крім того, доказів оскарження позивачем зазначених постанов відповідача, матеріали справи не містять.

З врахуванням наведеного правові підстави для захисту прав позивача в судовому порядку в межах даної справи, шляхом стягнення коштів в сумі 91 633,50 грн. згідно наказу по справі №916/3418/13 за рахунок Державного бюджету України у суду відсутні.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними, у зв'язку з чим відмовляє позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Повний текст рішення складено 21 лютого 2017 р.

Суддя О.В. Цісельський