КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2017 р. Справа№ 910/10364/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тищенко О.В.

Тарасенко К.В.

секретар судового засідання Романова Ю.М.

за участю представників:

від позивача: Нечай О.В. (представник за довіреністю), Колосюк В.А. (представник за довіреністю)

від відповідача-1: Гладишенко М.І. (представник за довіреністю)

від відповідача-2: Гладишенко М.І. (представник за довіреністю)

від третьої особи: Музичук Л.В. (представник за довіреністю)

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" Караченцева А.Ю.

на рішення господарського суду міста Києва

від 14.09.2016 року

у справі № 910/10364/16 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Омега Банк"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Іпотека кредит"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Омега Банк" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Іпотека кредит", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами Скай Кепітал Менеджмент", в якому просив:

- визнати нікчемний правочин - договір купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014, укладений між ПАТ "Омега Банк" та ТОВ "ФК "Іпотека Кредит", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., зареєстрованим в реєстрі за №1898 із змінами та доповненнями - недійсним;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015, укладений між ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" та ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., зареєстрованим в реєстрі за №912 із змінами та доповненнями.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що в укладеному між позивачем та відповідачем-1 договорі купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 визначено, що загальна купівельна ціна прав вимоги (згідно вказаних у додатку №1 становить 5000000,00 грн., а загальна сума заборгованості за платежами (згідно вказаних у додатку № 1) становить ,02 грн., а тому вартість прав вимоги (купівельна ціна права вимоги), яка визначена сторонами в договорі купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014, є нижчою від звичайної ринкової ціни на 20%, що на думку позивача, свідчить про нікчемність вказаного правочину на підставі п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що є підставою для визнання його недійсним згідно зі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Крім того, в обґрунтування підстав недійсності договору купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015, укладеного між ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" та ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 912 із змінами та доповненнями, позивач посилається на те, що оскільки договір купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 є нікчемним, а тому відповідач-1 не міг передавати права первісного кредитора (банку) до відповідача-2, при цьому позивач послався на суперечність вказаного договору приписам ст.ст. 328, 512, 514 Цивільного кодексу України, що згідно ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставами для визнання його недійсним.

Також, позивач вказував на те, що за своєю суттю договір купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 та договір купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015 є договорами факторингу, а у відповідності до ст. 1083 Цивільного кодексу України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановленого договором факторингу. В свою чергу, договором купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 таке право не передбачено.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.09.2016 року у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що оспорювані правочини не містили положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, жодним чином не порушували прав та охоронюваних законом інтересів позивача, волевиявлення сторін правочину було вільне і відповідало їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, договір купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 (зі змінами і доповненнями) не є нікчемним з підстав, обумовлених п. 1, п. 2, п. 3 ч. 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а договір купівлі-продажу від 04.07.2015 (зі змінами і доповненнями) жодним чином не суперечить ст.ст. 328, 512, 514 Цивільного кодексу України.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" Караченцев А.Ю. звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2016 року у справі №910/10364/16 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому скаржник посилається, зокрема на те, що звіт про незалежну оцінку ринкової вартості майнових прав, виконаний ТОВ "Незалежна експертна компанія "Правий берег" не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним, про що зазначено в рецензії експертної ради "Українського товариства оцінювачів", а тому не може вважатися підтвердженням відчуження права вимоги за цінами не нижчими від звичайних. Скаржник стверджує, що єдиним доказом того, що ціна договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 є нижчою або вищою від звичайних на 20% є висновок судової експертизи. Також скаржник зазначив, що суд першої інстанції не надав оцінку нормам Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема ст.ст. 34, 35, 38 вказаного закону.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду (у складі колегії суддів: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В.) від 05.12.2016 р. апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" Караченцева А.Ю. прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 18.01.2017 р.

17.01.2017 р. через відділ забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи, на вирішення якої поставити питання: - Чиє ціна за договором купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014, укладений між ПАТ "Омега Банк" та ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" нижчою або вищою на 20% від звичайної, станом на грудень 2014 р.?

17.01.2017 р. через відділ забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, при цьому третя особа зазначає, що уклавши оспорюваний правочин, банк здійснив відчуження майнових прав за ціною нижчою від звичайної, що позбавило банк у майбутньому можливості отримати актив у рахунок погашення кредитної заборгованості, а тому вказаний договір укладено з порушенням приписів Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та норм чинного законодавства.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду (у складі колегії суддів: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В.) від 18.01.2017 р. розгляд справи відкладено на 08.02.2017 р. Зобов'язано відповідачів надати суду відзиви на апеляційну скаргу та письмові пояснення, в яких викласти позицію щодо клопотання позивача про призначення у справі судової економічної експертизи. Зобов'язано третю особу надати суду письмові пояснення, в яких викласти позицію щодо клопотання позивача про призначення у справі судової економічної експертизи.

20.01.2017 р. через відділ забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін; відповідач вважає, що судом прийнято рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, при цьому відповідач посилається на відсутність обґрунтувань позовних вимог та відсутність відповідних доказів.

08.02.2017 р. через відділ забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від третьої особи надійшли додаткові пояснення, в яких викладено позицію щодо клопотання позивача про призначення у справі судової економічної експертизи, відповідно до яких третя особа підтримує клопотання позивача про призначення судової економічної експертизи.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 08.02.2017 р., відповідно до ст. 77 ГПК України, оголошено перерву на 15.02.2017 р.

В судовому засіданні 08.02.2017 р. представник позивача заявив клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги, на підставі ст. 69 ГПК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду (у складі колегії суддів: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді Тищенко О.В., Тарасенко К.В.) від 08.02.2017 задоволено клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги. Продовжено строк розгляду апеляційної скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" Караченцева А.Ю. у справі №910/10364/16 на п'ятнадцять днів.

15.02.2017 р. через відділ забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли пояснення до клопотання про призначення експертизи, в яких останній звертає увагу на договір купівлі-продажу прав вимоги від 23.08.2016 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЛОКО".

15.02.2017 р. через відділ забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшли заперечення на клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники позивача, третьої особи підтримали клопотання позивача про призначення у справі судової економічної експертизи, просили його задовольнити, призначити у справі судової економічної експертизи, на вирішення якої поставити питання: - Чиє ціна за договором купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014, укладений між ПАТ "Омега Банк" та ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" нижчою або вищою на 20% від звичайної, станом на грудень 2014 р.?

Представники відповідачів заперечували проти вказаного клопотання, просили відмовити у його задоволенні.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Так, відповідно до приписів ст. ст. 41, 42 ГПК України призначення експертизи на вимогу учасників процесу не є обов'язком суду, а є його правом; висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за загальними правилами, встановленими статтею 43 ГПК України.

Як зазначено в п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/2651 від 27.11.06. "Про деякі питання призначення судових експертиз", п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.12 р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Розглянувши заявлене клопотання, колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення, наголошує на тому, що оцінка наявних у справі доказів, які містять відомості, які позивач повторно просить поставити на вирішення експертизи - здійснюється під час розгляду справи по суті з урахуванням усіх обставин справи в сукупності та перевіркою їх належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представники сторін, третьої особи надали пояснення по суті спору.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

31.12.2014 р. між позивачем - ПАТ "Омега Банк", як продавцем, та відповідачем-1 - ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека Кредит", як покупцем, укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (далі - договір купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., зареєстрованим в реєстрі за №1898, за умовами якого продавець погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (п. 2.1), сторони засвідчили, що правочин, який між ними укладено, як продаж та застосовувати до нього обов'язкові положення законодавства України, що регулюють правочини купівлі-продажу прав вимоги (п. 2.2).

Відповідно до п. 1.1 договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014, сторони узгодили, що "права вимоги" означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення.

"Позичальник" означає позичальника за кредитним договором, які зазначені в додатку 1 (перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги).

"Загальна купівельна ціна" є сумою всіх купівельних цін за права вимоги, зазначених у додатку 1 та становить 5000000,00 грн.

"Купівельна ціна за право вимоги" означає суму, що визначена як "Купівельна ціна" у додатку 1 (перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги) щодо кожного права вимоги.

Пунктом 2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 визначено, що права вимоги переходять від продавця до покупця, та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

В додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 викладено перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги, який містить перелік боржників, реквізити правочинів, а також купівельну ціну окремого права вимоги за кожним правочином.

На виконання умов договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014, між ПАТ "Омега Банк", як продавцем, та ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека Кредит", як покупцем, підписаний акт приймання-передачі права вимоги від 31.12.2014, відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв право вимоги, зазначені у додатку до акту, що посвідчує факт здійснення відступлення.

09.01.2015 р. між ПАТ "Омега Банк", як продавцем, та ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека Кредит", як покупцем, укладено додатковий договір до договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., зареєстрованим в реєстрі за № 4), яким сторони виклали додаток №1 до договору у новій узгодженій редакції, а також підписали відповідний акт приймання-передачі права вимоги до додаткового договору.

04.07.2015 між відповідачем-1 - ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека Кредит", як продавцем, та відповідачем-2 - ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", як покупцем, укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (далі - договір купівлі - продажу прав вимоги від 04.07.2015), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., зареєстрованим в реєстрі за №912, за умовами якого продавець погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (п. 2.1), сторони засвідчили, що правочин, який між ними укладено, як продаж та застосовувати до нього обов'язкові положення законодавства України, що регулюють правочини купівлі-продажу прав вимоги (п. 2.2).

Відповідно до п. 1.1 договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015, сторони узгодили, що "права вимоги" означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення.

"Позичальник" означає позичальника за кредитним договором, які зазначені в додатку 1 (перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги).

"Загальна купівельна ціна" є сумою всіх купівельних цін за права вимоги, зазначених у додатку 1 та становить 5100000,00 грн.

"Купівельна ціна за право вимоги" означає суму, що визначена як "Купівельна ціна" у додатку 1 щодо кожного права вимоги.

Пунктом 2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015 визначено, що права вимоги переходять від продавця до покупця та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

На виконання умов договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015, між ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека Кредит", як продавцем, та ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", як покупцем, підписаний акт приймання-передачі права вимоги від 04.07.2015, відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв право вимоги, зазначені у додатку до акту, що посвідчує факт здійснення відступлення.

06.07.2015 між відповідачем-1 - ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека Кредит", як продавцем, та відповідачем-2 - ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", як покупцем, укладено додатковий договір до договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015 (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., зареєстрованим в реєстрі за №915), яким сторони виклали додаток № 1 до договору у новій узгодженій редакції, а також підписали відповідний акт приймання-передачі права вимоги до додаткового договору.

Постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 №152 "Про віднесення ПАТ "Омега Банк" до категорії неплатоспроможних", ПАТ "Омега Банк" було віднесено до категорії неплатоспроможних банків.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2014 №52 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Омега Банк", з 03.03.2015 розпочато процедуру виведення ПАТ "Омега Банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації (п. 1), тимчасову адміністрацію запроваджено строком на 3 місяці: з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно (п. 2), призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ "Омега Банк" Лемеша Миколу Володимировича.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії акту від 07.04.2015 перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ "Омега Банк" протягом 1 року до дня запровадження тимчасової адміністрації на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними, виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають критеріям, передбаченим частиною 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", комісією у складі головного бухгалтера ОСОБА_10, заступника головного бухгалтера ОСОБА_11, начальника служби внутрішнього аудиту ОСОБА_12, начальника Департаменту операційної підтримки банківських продуктів ОСОБА_13, юрисконсульта юридичного управління ОСОБА_14, начальника управління супроводження активних операцій клієнтів ОСОБА_15, начальника управління справами ОСОБА_16 проведено перевірку правочинів, укладених ПАТ "Омега Банк" в період з 03.03.2014 по 03.03.2015 щодо їх відповідності критеріям, передбаченим ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та встановлено зокрема наявність правочину по відчуженню активів, який викликає сумнів щодо відповідності ціни відчуження рівню ринкових цін, а саме: договір купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014, укладений з ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека Кредит", за яким права вимоги було продано за 5000000 грн., а незалежним експертом вартість прав вимоги в сумі ,02 грн. була оцінена в 4919493,60 грн. при балансовій вартості застави ,03 грн.;

Згідно із довідкою за підписами Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ "Омега Банк" Лемеша М.В. та головного бухгалтера ПАТ "Омега Банк", підписи яких посвідчені печаткою ПАТ "Омега Банк", балансова вартість забезпечення за відчуженими ПАТ "Омега Банк" на користь ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" договорами, згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за реєстровим №1898 від 31.12.2014, укладеного між ПАТ "Омега Банк" та ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" складає ,03 грн.

21.05.2015 р. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ "Омега Банк" листом №582 було повідомлено ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека Кредит" про те, що у відповідності до ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" здійснено перевірку договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 за реєстровим №1898, укладеного між ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека Кредит" та ПАТ "Омега Банк" та виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених п.3 ч. 3 ст. 38 Закону.

06.07.2015 р. постановою Правління Національного банку України №437 "Про відкликання банківської ліцензії ПАТ "Омега Банк" відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ "Омега Банк".

06.07.2015 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №127 "Про початок ліквідації ПАТ "Омега Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Омега Банк" з 06.07.2015 р., призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Омега Банк" Караченцева Артема Юрійовича.

22.07.2015 р. та 11.12.2015 р. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Омега Банк" Караченцев А.Ю. повідомленнями за №1360 та №2079 повідомлено ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека Кредит" про те, що у відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 37 та на виконання п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" здійснено перевірку договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 за реєстровим №1898, укладеного між ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека Кредит" та ПАТ "Омега Банк" та виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 Закону.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.07.2015 року №826/12348/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015 року, і які залишені без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.02.2016, визнано протиправними дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Омега Банк" Лемеша Миколи Володимировича щодо визнання нікчемним договору купівлі-продажу прав вимоги від 31 грудня 2014 року, укладений між ПАТ "Омега Банк" та ТОВ "ФК "Іпотека Кредит", який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстровано в реєстрі за №1898; та визнано протиправним і скасовано рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Омега Банк" Лемеша Миколи Володимировича щодо визнання нікчемним договору купівлі-продажу прав вимоги від 31 грудня 2014 року, укладений між ПАТ "Омега Банк" та ТОВ "ФК "Іпотека Кредит", який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстровано в реєстрі за №1898.

Вказані судові рішення у справі №826/12348/15 обґрунтовані невідповідністю дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ "Омега Банк" приписам Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", проте, як вірно зазначив місцевий господарський суд, під час розгляду справи №826/12348/15 обставини нікчемності договору купівлі-продажу від 31.12.2014 не досліджувались, у зв'язку з чим вищенаведені судові рішення у справі №826/12348/15 приймаються судом до уваги при вирішенні спору судом адміністративної юрисдикції в контексті саме наявності оскарження дій уповноваженої особи Фонду. Проте, обставини щодо нікчемності договору купівлі-продажу від 31.12.2014, на наявності яких наголошує позивач, є предметом дослідження саме у справі №910/10364/16 і встановлюються відповідні обставин саме на підставі поданих сторонами документів, які оцінюються судом на предмет їх належності та допустимості як доказів, саме під час розгляду даної справи.

При цьому, суд також зазначає, що позивачем наголошується на наявності підстав нікчемності договору купівлі-продажу від 31.12.2014 та підстав недійсності договору купівлі-продажу майнових прав від 04.07.2015 в контексті того, що вони порушують саме його права та охоронювані законом інтереси, як банку, що перебуває у стані припинення і має зобов'язання перед кредиторами, а тому оцінка вказаних правочинів при вирішенні даного спору здійснюється судом в сукупності з встановленням наявності або відсутності обставин порушення правочинами прав позивача.

Так, позивачем заявлено вимогу про визнання нікчемного правочину - договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014, укладеного між ПАТ "Омега Банк" та ТОВ "ФК "Іпотека Кредит", посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1898 із змінами та доповненнями - недійсним.

Позивач посилався зокрема на ту обставину, що договір купівлі-продажу майнових прав від 31.12.2014 є нікчемним в силу приписів статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". В обґрунтування вказаного доводу зазначав про те, що в укладеному між позивачем та відповідачем-1 договорі купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 визначено, що загальна купівельна ціна прав вимоги (згідно вказаних у додатку № 1) становить 5000000,00 грн., а загальна сума заборгованості за платежами (згідно вказаних у додатку № 1) становить ,02 грн., а тому вартість прав вимоги (купівельна ціна права вимоги), яка визначена сторонами в договорі купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014, є нижчою від звичайної ринкової ціни на 20%, що на думку позивача, свідчить про нікчемність вказаного правочину на підставі п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що є підставою для визнання його недійсним згідно з ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Підпунктом 2.5.2 пункту 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року №11 визначено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

За змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, господарський суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а має дати належну оцінку доводам позивача (п. 2.13 вказаної Постанови).

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або він не визнаний судом недійсним.

За приписами встановленими в ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного Кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, предметом розгляду у справі є договір купівлі-продажу від 31.12.2014, про нікчемність якого (тобто недійсність якого встановлена законом) позивачем заявлено відповідний позов з посиланням на припис статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а також як наслідок, недійсність договору купівлі-продажу від 04.07.2015.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Відповідно до п.16 ч.1 ст.2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Як встановлено ч.2 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Згідно з ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України;

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Уповноважена особа Фонду:

1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Позивачем, як підставою нікчемності договору купівлі-продажу права вимоги від 31.12.2014 р. вказується на те, що вартість прав вимоги (купівельна ціна права вимоги), яка визначена сторонами в договорі купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014, є нижчою від звичайної, а також вартість застави проданих активів значно перевищує ціну продажу за договором купівлі-продажу від 31.12.2014, тобто посилається на підставу нікчемності, обумовлену пунктом 3 ч. 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

На підтвердження вказаного доводу позивачем подано Акт від 07.04.2015, яким зафіксовано наявність правочину по відчуженню активів, який викликає сумнів щодо відповідності ціни відчуження рівню ринкових цін, а саме: договір купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014, укладений з ТОВ "Фінансова компанія "Іпотека Кредит", за яким права вимоги було продано за 5000000 грн., а незалежним експертом вартість прав вимоги в сумі ,02 грн. була оцінена в 4919493,60 грн. при балансовій вартості застави ,03 грн.

Позивач вважає, що ціна за договором купівлі-продажу від 31.12.2014 мала відповідати вартості застави проданих активів.

Як встановлено судом, за умовами договору купівлі-продажу від 31.12.2014 (зі змінами і доповненнями) продавець (позивач) продав, а покупець (відповідач-1) придбав право вимоги продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення. Сторони узгодили, що загальна купівельна ціна є сумою всіх купівельних цін за права вимоги, зазначених у додатку 1 та становить 5000000,00 грн.

Статтею 189 Господарського кодексу України визначено, що ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування (ч. 1). Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін (ч. 2). Суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни (ч. 3).

Вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання (ст. 190 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами статті 191 Господарського кодексу України, державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку (ч. 1). Державне регулювання цін здійснюється згідно із Законом України "Про ціни і ціноутворення" (ч. 2). Державні регульовані ціни встановлюються на бланки документів, у тому числі суворого обліку, які використовуються органами виконавчої влади, іншими державними органами для оформлення результатів надання адміністративних послуг (крім власних бланків цих органів), відповідно до закону (ч. 3).

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, сторонами в договорі купівлі-продажу від 31.12.2014 (зі змінами і доповненнями), в розумінні приписів ст. 189 Господарського кодексу України, узгоджено істотну умову договору - ціну, за якою позивач продав (відступив), а відповідач придбав (набув) майно (майнові права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення згідно узгодженого сторонами додатку). При цьому, встановлена між позивачем та відповідачем-1 ціна за відчуження позивачем та придбання відповідачем-1 права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення - є вільною ціною, не відноситься до державних регульованих цін, у зв'язку з чим сторони, як суб'єкти господарювання на діяльність яких не поширюється обов'язок встановлення державних регульованих цін на певні товари, самостійно за двосторонньою згодою у відповідності до ст. 190 Господарського кодексу України встановили вільну ціну за майнові права, які у даному правочину виступали як об'єкти цивільного права з вільною оборотоздатністю, що узгоджується і з приписами ст.ст. 177, 178, 190 Цивільного кодексу України.

При цьому, жодним нормативно-правовим актом, як і самим договором купівлі-продажу від 31.12.2014 не встановлено обов'язок сторін (суб'єктів господарювання), встановлювати ціну за певне майно на рівні вартості заставленого права, яким забезпечено кредитний договір, майнові права за яким відчужені за певним цивільним договором (або з будь-якою процентною градацією), оскільки ціна за відчуження позивачем та придбання відповідачем-1 права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення та вартість застави проданих активів - є різними поняттями, адже як зазначалось вище, ціна - це показник, за яким від однієї особи до іншої переходить право власності на певне майнове право (у даному випадку право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення), і яка визначається за згодою сторін, а вартість застави проданих активів - це грошовий показник, який визначає еквівалент певної суми вартості заставленого майна, яким забезпечено кредитне зобов'язання (борг боржника за кредитним договором) і є умовною сумою, яка може бути отримана або не отримана новим кредитором в майбутньому внаслідок реалізації новим кредитором свої прав щодо отримання задоволення набутих ним прав кредитора до боржника за цивільним договором внаслідок звернення стягнення на предмети застави.

Колегія суддів вважає вердження позивача про те, що поняття "ціна за договором купівлі-продажу від 31.12.2014" та "вартість застави проданих активів" є тотожними безпідставним та необґрунтованим, таким, що суперечить вищенаведеним приписам закону, оскільки ціна - це грошовий показник узгоджений сторонами при укладенні угоди, за якою переходить певне право від продавця покупцю, а вартість - це умовна сума коштів.

Визначення поняття "звичайна ціна" міститься у Податковому кодексі України, а саме у п. 14.1.71 ст. 14, згідно якого звичайна ціна - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Якщо під час здійснення операції обов'язковим є проведення оцінки, вартість об'єкта оцінки є підставою для визначення звичайної ціни для цілей оподаткування.

Також, пунктом 14.1.219 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах;

Тобто, у даному випадку, звичайна ринкова ціна є ціна, яку сторони узгодили у правочині, що є їхнім правом як суб'єктів господарювання, діяльність яких по встановленню між собою ціни не регулюється державою і є їхнім конституційно гарантованим правом на здійснення підприємницької діяльності, а отже узгодження сторонами загальної купівельної ціни у розмірі 5000000,00 грн. є звичайною ринковою ціною на такий вид майна, як майнове право вимоги.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач за договором купівлі-продажу від 31.12.2014 здійснив відчуження майнових прав за звичайною ринковою ціною, узгодженою з відповідачем-1. В свою чергу, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України і позивачем як особою, на яку процесуальним законом покладено обов'язок з доведення своїх вимог не подано доказів того, що загальна купівельна ціна за договором купівлі-продажу від 31.12.2014 є вищою або нижчою від звичайних цін на таке майно (у даному випадку майнове право вимоги) (тобто на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості такого ж майна (майнового права вимоги).

Посилання позивача на те, що укладаючи договір купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 сторони керувалися Звітом незалежної оцінки ринкової вартості майнових прав від 30.12.2014, виконаним ТОВ "Незалежна експертна компанія "Правий берег", а згідно рецензії на Звіт незалежної оцінки ринкової вартості майнових прав від 30.12.2014, виконаної Експертною радою "Українського товариства оцінювачів" (виконаної 25.09.2015), вказаний звіт класифіковано як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісним і не може бути використаний з метою, вказаною по тексту звіту - судом відхиляються як безпідставні та необґрунтовані, оскільки по-перше, вказана рецензія не існувала на момент вчинення сторонами договору купівлі-продажу від 31.12.2014, а тому вона і не може свідчити про нікчемність наведеного правочину; а по-друге, згідно ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору, і на момент укладення договору купівлі-продажу від 31.12.2014 сторони обґрунтовано керувалися його висновками.

З огляду на викладене, встановлена п. 3 ч. 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" підстава нікчемності договору купівлі-продажу від 31.12.2014 позивачем не доведена і судом за результатами дослідження обставин справи та перевірки їх належними та допустимими доказами не встановлена.

Також, позивач в обґрунтування підстав нікчемності посилався у позові на п. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", які визначають такі підстави нікчемності:

- банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

- банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Проте, вказані доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими з огляду на те, що договір купівлі-продажу від 31.12.2014 є відплатним двостороннім договором, за умовами якого банк відчужив належне йому майнове право вимоги за кредитними договорами, а відповідач-1 зобов'язався оплатити набуття такого права за узгодженою сторонами ціною 5000000,00 грн.; позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, що укладення договору купівлі-продажу від 31.12.2014 мало наслідком неплатоспроможність позивача або неможливість виконання ним грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково.

З огляду на викладене, визначені п. 1 та п. 2 ч. 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" підстави нікчемності договору купівлі-продажу від 31.12.2014 позивачем не доведені і судом за результатами дослідження обставин справи та перевірки їх належними та допустимими доказами не встановлені, а тому відсутні підстави для визнання наведеного договору нікчемним (в межах заявлених позивачем вимог), в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині судом визнаються необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015, укладеного між ТОВ "ФК "Іпотека Кредит" та ТОВ "КУА "Скай Кепітал Менеджмент", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В., зареєстрованим в реєстрі за № 912 із змінами та доповненнями, також не підлягає задоволенню, оскільки підстави нікчемності договору купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014, визначені п. 1, п. 2, п. 3 ч. 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" судом не встановлені, умови договору купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015 узгоджуються з приписами ст.ст. 328, 512, 514 Цивільного кодексу України, судом не встановлено станом на момент вирішення спору обставин того, що вказаний оспорюваний правочин порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, у зв'язку з чим визначені ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання його недійсним у суду відсутні.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів. Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим Кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Особа, права якої порушені, може скористатися способом захисту свого порушеного права та подати позов до суду.

Проте, доказів порушення прав або законних інтересів позивача укладенням як договору купівлі-продажу від 31.12.2014 (зі змінами і доповненнями), так і оспорюваного правочину купівлі-продажу від 04.07.2015 (зі змінами і доповненнями) матеріали справи не містять.

Також, позивач вказував на те, що за своєю суттю договір купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 та договір купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015 є договорами факторингу, а у відповідності до ст. 1083 Цивільного кодексу України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановленого договором факторингу. В свою чергу, договором купівлі-продажу прав вимоги від 31.12.2014 таке право не передбачено.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК України).

Отже, з договору факторингу, згідно положень ст. 1077 ЦК України виникають правовідносини пов'язані з предметом договору (фінансування під відступлення права грошової вимоги), зобов'язання фактора надати фінансування та зобов'язання клієнта передати фактору право грошової вимоги до третьої особи, тобто істотною умовою є саме домовленість про надання фінансування в обмін на право грошової вимоги.

Поняття факторингу, як фінансування під відступлення права грошової вимоги, визначається також Законами України "Про банки і банківську діяльність" (ст. 49), "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (ст. 4), які є спеціальними законами, що регулюють правовідносини з надання фінансових послуг, у тому числі фінансування під відступлення права вимоги.

Як вбачається з умов договору купівлі-продажу від 31.12.2014 (зі змінами і доповненнями) та договору купівлі-продажу від 04.07.2015 (зі змінами і доповненнями), продавець погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (п. 2.1), сторони засвідчили, що правочин, який між ними укладено, як продаж та застосовувати до нього обов'язкові положення законодавства України, що регулюють правочини купівлі - продажу прав вимоги (п. 2.2), а "права вимоги" означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Таким чином, виходячи з положень та умов оспорюваних позивачем договорів, укладення оспорюваного договору регулюється ст.ст. 512-519 Цивільного кодексу України; оспорювані правочини не є предметом безпосередньої фінансової діяльності з фінансування під відступлення права грошової вимоги, обмеження щодо здійснення якої встановлені у Законами України "Про банки і банківську діяльність", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а правовідносини сторін за ним не є відносинами у сфері факторингу. Крім того, наведені правочини є лише підставою для виникнення правовідносин між його сторонами, суб'єктний склад на укладення якого не обмежений ані загальними нормами цивільного законодавства, ані спеціальними.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що заявлений позов за наведених позивачем обґрунтувань та поданих доказів задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вищевикладені обставини справи спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, та на які він посилається як на підставу скасування рішення суду, а тому відхиляються судом.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Клопотання позивача про призначення у справі судової економічної експертизи відхилити.

2. Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" Караченцева А.Ю. залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 14.09.2016 р. у справі № 910/10364/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/10364/16 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді О.В. Тищенко

К.В. Тарасенко