ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року Справа № 5010/276/2012-П-3/10-9/61

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Нєсвєтової Н.М. (доповідач), Стратієнко Л.В., Кондратової І.Д.
розглянувши касаційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 07.06.2016
у справі№5010/276/2012-П-3/10-9/61 Господарського суду Івано-Франківської області
за позовомзаступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України
до1.Приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" 2.Івано-Франківського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області 3.Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 4.Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур" 5.Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Федерація професійних спілок України
провизнання недійсним п. 2 розпорядження міського голови м. Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004; визнання недійсним свідоцтва серії НОМЕР_1 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1; визнання права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 за державою в особі Фонду державного майна України

за участю представників сторін:

прокуратури: Савицька О.В.,

позивача: Шевчук О.М.,

відповідача 1: Конограй Н.В.,

відповідача 2: не з'явився ,

відповідача 3: не з'явився,

відповідача 4: Конограй Н.В.,

відповідача 5: не з'явився,

третьої особи: Безсмертна Н.В.,

В С Т А Н О В И В:

Перший заступник прокурора Івано-Франківської області, 06.09.13, звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до відповідачів, Приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист", комунальне підприємство "Івано-Франківське ОБТІ", Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, в якій просить суд : визнати недійсним п.2 розпорядження міського голови № 301 від 04.06.2004; скасувати свідоцтво серії НОМЕР_1 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1; скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 01.07.2005 на нерухоме майно по АДРЕСА_1; визнати право власності на вказане нерухоме майно за державою в особі Фонду державного майна України.

9 квітня 2013 прокуратурою Івано-Франківської області було подано заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої остання просила визнати недійсним п.2 розпорядження міського голови міста Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004. Визнати недійсним свідоцтво серії НОМЕР_1 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно, до складу якого входить: спальний корпус А, 3335 м. кв.; котельню, склад Б, 44, 9 м. кв.; склад В, 8,5 м. кв.; склад Г, 102,9 м. кв., гаражі Д, 172, 2 м. кв., склад Е, 60, 9 м. кв.; овочесховище Ж, 24,3 м. кв.; ворота 1, 9, 75 м. кв.; огорожа 2, 330,24 м. кв., огорожа 3, 99,4 м. кв.; огорожа 4, 14 м. кв.; тенісний корт 5, 1808 м. кв., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Визнати право власності на нерухоме майно: спальний корпус А, 3335 м. кв.; котельню, склад Б, 44, 9 м. кв.; склад В, 8,5 м. кв.; склад Г, 102,9 м. кв., гаражі Д, 172, 2 м. кв., склад Е, 60, 9 м. кв.; овочесховище Ж, 24,3 м. кв.; ворота 1, 9, 75 м. кв.; огорожа 2, 330,24 м. кв., огорожа 3, 99,4 м. кв.; огорожа 4, 14 м. кв.; тенісний корт 5, 1808 м. кв., що розташоване по АДРЕСА_1 за державою України в особі Фонду державного майна України. Вказана заява була прийнята судом до розгляду.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 у справі №5010/276/2012-П-3/10-9/61 відмовлено в задоволенні позову заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до відповідачів, Приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист", Івано-Франківського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Приватного акціонерного товариства "Укрпрофтур", Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 2 розпорядження міського голови м. Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004р.; визнання недійсним свідоцтва серії НОМЕР_1 від 01.07.2005р. про право власності на нерухоме майно АДРЕСА_1; визнання права власності на нерухоме майно АДРЕСА_1 за державою в особі Фонду державного майна України.

Не погоджуючись з рішеннями судів, перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 та рішення господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015 скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ПАТ "Івано-Франківськтурист" створено відповідно до установчого договору від 18.12.2001. Товариство є правонаступником Івано- Франківського обласного дочірнього підприємства Українського закритого акціонерного товариства "Укрпрофтур".

Рішенням установчих зборів Івано-Франківського обласного ЗАТ "Івано- Франківськтурист" від 18.12.2001 вирішено створити філію - туристичний комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1". Для забезпечення діяльності туристичного комплексу в його господарське відання було передано нерухоме майно по АДРЕСА_1.

За результатами розгляду звернення ЗАТ "Івано-Франківськтурист", міським головою 04.06.2004 винесено розпорядження №301, п.2 якого вирішено оформити право власності за ЗАТ "Івано-Франківськтурист" на туристичний комплекс " ІНФОРМАЦІЯ_1" по АДРЕСА_1.

На виконання вказаного розпорядження виконавчим комітетом Івано- Франківської міської ради 01.07.2005 видано свідоцтво серії ЯЯЯ №472086 про право власності на туристичний комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1", що розташований по АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор вважав, що вказане розпорядження винесено з порушенням норм діючого законодавства, тому просив суд визнати недійсним п.2 розпорядження міського голови міста Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004. Визнати недійсним свідоцтво серії НОМЕР_1 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно та визнати право власності на нерухоме майно за державою України в особі Фонду державного майна України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції дійшли висновку про те, що в даному випадку державне майно вибуло з володіння держави без її волі та згоди (не надано також доказів делегування державою права розпорядження спірним майном іншим особам), тобто відсутній правочин, за яким власником чи особою, якій власником делеговано право розпорядження майном, здійснено відчуження майна. При цьому, місцевий суд дійшов висновку, що вимоги прокуратури в частині визнання недійсним п. 2. розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ № 301 від 04.06.2004 року "Про оформлення права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1" є обґрунтованими. Разом з тим, місцевий суд задовольнив клопотання ПАТ "Івано-Франківськтурист" про застосування строків позовної давності та вказав, що в даному випадку саме Фонд державного майна України, який набув статусу позивача по справі, повинен був обґрунтувати та підтвердити належними та допустимими доказами поважність причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, тому застосував позовну давність та відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає висновки судів попередніх судових інстанцій передчасними, виходячи з наступного.

Постановою президії Ради Федерації незалежних профспілок України №П- 7-7 від 23.08.1991 прийнято рішення про перетворення Української республіканської ради по туризму і екскурсіях в Акціонерне товариство "Укрпрофтур".

Рада Федерації незалежних профспілок України та Фонд соціального страхування України 04.10.1996 уклали установчий договір про створення на базі туристично-екскурсійних підприємств і організацій Української республіканської ради по туризму і екскурсіях акціонерного товариства "Укрпрофтур" і затвердили його статут.

На час створення Рада Федерації незалежних профспілок передала до статутного фонду акціонерного товариства основні фонди і оборотні засоби туристично-екскурсійних підприємств та організації.

18 грудня 2001 року, ЗАТ "Укрпрофтур", рада профспілок Івано-Франківської області та працівники ДП "Івано-Франківськтурист" уклали договір про створення ЗАТ "Івано-Франківськтурист" для надання комплексних туристично-екскурсійних послуг. Згідно ст. 6 вказаного договору товариство є власником майна, яке було передано йому власником, а саме майно туристичного комплексу "ІНФОРМАЦІЯ_1" по АДРЕСА_1.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Постановою Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном від 18.11.1990 укладено раніше ніж було прийнято мораторій, що був встановлений постановою Верховної Ради України від 29.11.1990. та прийнято постанову Верховної Ради України від 24 серпня 1991 "Про проголошення незалежності України".

Оскільки туристичний комплекс по АДРЕСА_1, було майном загальносоюзної громадської організації колишнього союзу РСР, а правонаступників майна загальносоюзних громадських oрганізацій колишнього Союзу РСР законодавчо не визначено, то дане майно на даний час є державною власністю.

При цьому, згідно зі ст. 1 Тимчасового Положення "Про Фонд державного майна України", затвердженого постановою Верховної Ради України від 07.07.1992, Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна і виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Згідно із постановою Верховної Ради України № 2268-ХП від 10.04.1992 "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього союзу РСР, що розташовані на території України" майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників були тимчасово передані до Фонду державного майна України.

Постановою Верховної Ради України № 3943-ХІІ від 04.02.1994 "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР", зазначене майно є загальнодержавною власністю.

До законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів).

Постановою Кабінету Міністрів України № 18 від 13.01.1995, виданою на виконання постанови Верховної Ради України № 3943-ХІІ від 04.02.1994 "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього союзу РСР", окреслено коло юридичних осіб, уповноважених управляти згаданим майном. В складі зазначених осіб Ради Федерації незалежних профспілок України не було.

Зазначене також підтверджується листом Міністерства юстиції України № -3.2 167 від 29.08.2006, який видано з метою формування єдиної нотаріальної практики та попередження неправомірного посвідчення нотаріусами України від імені Федерації професійних Спілок України договорів відчуження майна загальносоюзних профспілкових організацій колишнього Союзу РСР.

Зокрема, зазначеним листом визначено, що серед майна, яким на даний час володіє Федерація профспілок України, є майно загальносоюзних профспілкових організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України (колишньої Української республіканської ради профспілок).

Оскільки питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на даний час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій про те, що відсутні підстави вважати правомірно набутим АТ "Укпрофтур" спірний туристичний комплекс по АДРЕСА_1, оскільки в матеріалах справи відсутні, а сторонами не подані документальні докази, які би підтверджували надання уповноваженим державним органом згоди на відчуження спірного туристичного комплексу, шляхом його внесення до статутного капіталу АТ "Укрпрофтур", тому згідно ст. 128 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 4, 33, 48, 55 Закону України "Про власність" (чинних на момент створення АТ "Укрпрофтур").

Як вже зазначалося вище Українське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" було створено 04.10.1991 року шляхом реорганізації (перетворення) Української республіканської ради по туризму та екскурсіях. Державна реєстрація його статуту здійснена 28.10.1991 року.

Засновниками Товариства виступили Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої є Федерації професійних спілок України, та Фонд соціального страхування України. Відповідно до Статуту Федерації професійних спілок України вона є правонаступником майна та коштів Укрпрофради та Федерації незалежних профспілок України.

При цьому, Приватне Івано-Франківське обласне акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" створено у встановленому законодавством порядку, згідно Установчого договору про створення та діяльність Івано-Франківського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" від 18.12.2001 року, як суб'єкт приватного права.

Відповідно до положень Статуту Акціонерного товариства "Укрпрофтур" Рада Федерації незалежних профспілок передала до статутного фонду АТ "Укрпрофтур" основні фонди і оборотні засоби туристично-екскурсійних підприємств та організації. Разом з тим, в якості внеску до статутного фонду (капіталу) було передано майно (в тому числі спірне нерухоме майно - туристичний комплекс по АДРЕСА_1), яке продовжувало перебувати в державній власності відповідно до закону.

Таким чином, враховуючи викладене колегія суддів вважає обґрунтованим висновки попередніх судових інстанцій про те, що майно передане профспілковим організаціям належало до державної власності та передавалось останнім виключно у відання. Більше того, туристичний комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1", який перебував у віданні Федерації профспілок України, та в подальшому був переданий Акціонерному товариству "Укрпрофтур", є державною власністю і здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним (аналогічна правова позиція міститься у висновках Верховного Суду України, які викладені у інформаційному листі Вищого господарського суду України за № 01-06/1837/15 в якому зазначено, що Федерація профспілок України не має правових підстав для розпорядження майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP (шляхом продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств та відчуження у будь-який інший спосіб).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій, що в даному випадку державне майно вибуло з володіння держави без її волі та згоди (не надано також доказів делегування державою права розпорядження спірним майном іншим особам), тобто відсутній правочин, за яким власником чи особою, якій власником делеговано право розпорядження майном, здійснено відчуження майна.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій та вважає, що позовні вимоги прокуратури в частині визнання недійсним п. 2. розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ № 301 від 04.06.2004 року "Про оформлення права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1" є обґрунтованими для визнання недійсним п. 2. розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ № 301 від 04.06.2004 року "Про оформлення права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1", оскільки п. 2. розпорядження винесено з порушенням норм діючого законодавства України та невідповідністю його вимог (п. 2.) визначеній законом компетенції міського голови для видачі такого розпорядження.

Що стосується застосуванням судами строку позовної давності, колегія суддів вважає вказати наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом від 20 грудня 2011 року № 4176-VI) передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема за змістом пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак пункт 4 частини 1 статті 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом від 20 грудня 2011 року № 4176-VI) за своєю суттю спрямований на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом від 20 грудня 2011 року № 4176-VI) не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і спрямовані на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Разом із тим частинами 1, 2, 4 статті 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

При цьому, Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропущення строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим. Не може бути підставою для захисту права за позовом, заявленим з пропущенням строку позовної давності, непред'явлення заінтересованою особою позову навмисно або по необережності.

Якщо суд дійде висновку про те, що строк позовної давності пропущено з поважної причини, то у своєму рішенні приводить відповідні мотиви у підтвердження своїх висновків.

Отже, закон не наводить навіть приблизного переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв'язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи у суді першої інстанції від відповідачів: приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" та Приватного акціонерного товариства "Укпрофтур" надійшли заяви про застосування наслідків пропущення строків позовної давності.

При зверненні до суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України прокурор заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності. Разом з тим, судами встановлено, що з часу звернення прокурора до суду, ФДМ України набув статусу позивача і саме він повинен обґрунтувати та підтвердити належними та допустимими доказами поважність причин пропуску звернення за судовим захистом, про що зазначено у п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

У своїх поясненнях позивач зазначає, що строк позовної давності не пропущено, посилаючись на те, що про незаконне перебування туристичного комплексу "ІНФОРМАЦІЯ_1" у власності Приватного Івано-Франківського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" йому стало відомо в ході проведення перевірки, яка була здійснена на вимогу Генеральної прокуратури України щодо законності відчуження майна оздоровчих закладів професійних спілок. Тому, як вважає Фонд, після здійсненої перевірки і було подано заступником прокурора даний позов до суду в інтересах саме Фонду державного майна України в межах визначених чинним законодавством без порушення строків позовної давності.

Між тим, судами було зазначено , що позивач про порушення свого права дізнався ще у 1996 році, складаючи Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦПРС).

Разом з тим, колегія суддів вважає передчасними зазначені висновки судів попередніх судових інстанцій щодо обізнаності позивача про порушення його права та існування оспорюванного розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ № 301 від 04.06.2004, оскільки у 1996 році позивачем лише складався Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходилися у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок, проте вказаний Перелік не містить будь-яких відомостей про прийняття уповноваженими органами влади рішень про відчуження державного майна, а його наявність не може свідчити про порушення інтересів держави. Крім того, Фонд у 1996 році не міг знати про існування розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ № 301 від 04.06.2004 в силу його відсутності на той час. Отже, колегія суддів вважає, що суди попередніх судових інстанцій не з'ясували з якого моменту позивач все ж таки дізнався про порушення свого права , які належні та допустимі докази цей факт підтверджують, та з якого часу слід відраховувати строк позовної давності в даному випадку.

Враховуючи викладене, оскільки в порушення вимог ст. 32 ГПК України, ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу суди попередніх інстанцій не встановили початку перебігу строку позовної давності, наявності чи відсутності поважних причин його пропуску, колегія суддів касаційної інстанції приходить до висновку, що всупереч покладеному на суди обов'язку щодо повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи суди на вищенаведене уваги не звернули, а тому судові акти попередніх інстанцій не можна визнати законними та обґрунтованими.

Неповне дослідження фактичних обставин справи унеможливлює правильне застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини.

В силу ст. 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи допущені судами порушення норм матеріального права під час розгляду справи, які не можуть бути виправлені судом касаційної інстанції, а також з огляду на встановлені ст. 1117 ГПК України межі перегляду справи у касаційному порядку, прийняті у справі судові акти підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 85, 1115, 1117, 1119 _ 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015 у справі № 5010/276/2012-П-3/10-9/61 - скасувати.

Справу №5010/276/2012-П-3/10-9/61 направити до Господарського суду Івано-Франківської області на новий розгляд в іншому складі суду.

ГоловуючийНєсвєтова Н.М.
Судді:Стратієнко Л.В.
Кондратова І.Д.