РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2017Справа №910/23714/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридичне агентство "Шевчук та Партнери"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬЯНСПРОФ"

про визнання договору недійсним

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Черній І.В. (довіреність)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Юридичне агентство "Шевчук та Партнери" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬЯНСПРОФ" (відповідач) про визнання договору надання послуг консультування з питань інформатизації № 01/05/15 від 01.05.2015 укладений між ТОВ "Юридичне агенство "Шевчук та Партнери" та ТОВ "АЛЬЯНСПРОФ" недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір не містить належним чином визначених істотних умов та суперечить вимогам законодавства України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2016 порушено провадження по справі №910/23714/16 та призначено її до розгляду на 31.01.2017.

30.01.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

В судове засідання 31.01.2017 з'явився представник позивача та надав суду пояснення щодо обставин справи. Представник відповідача не з'явився, витребуваних судом пояснень та документів не надав, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2017 розгляд справи відкладено на 16.02.2017 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

10.02.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

У судовому засіданні 16.02.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 16.02.2017 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав.

Відповідно до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвали про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи відповідачу направлено на адресу місцезнаходження, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Водночас, судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з огляду на визначені ст. 69 ГПК України строки вирішення спору, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 16.02.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.05.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЬЯНСПРОФ" (далі - виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридичне агентство "Шевчук та Партнери" (далі - замовник) укладено договір № 01/05/15 про надання послуг консультування з питань інформатизації (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого на умовах даного договору виконавець зобов'язується за завданням замовника надати йому послуги консультування з питань програмного забезпечення, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначені послуги.

Відповідно до п. 1.2 Договору, надання передбачених п. 1.1. Договору послуг здійснюється виконавцем у період з 01.05.2015 по 31.05.2015.

Положеннями п. 8.3 Договору встановлено, що даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 30.06.2015.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги стверджує, що договір № 01/05/15 про надання послуг консультування з питань інформатизації підлягає визнанню недійсним з наступних підстав:

- зі спірного договору неможливо встановити предмет, зокрема найменування послуг, що повинен надати виконавець, а також обсяги надання послуг;

- умовами договору не передбачено місця надання послуг, а також неможливо визначити ціну кожної послуги.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище, між позивачем та відповідачем було укладено договір № 01/05/15 про надання послуг консультування з питань інформатизації.

За своєю правовою природою зазначений договір є договором надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до п.п. 2.1., 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк договору.

Згідно положень статей 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, вказаний договір підписано сторонами та скріплено печатками, що свідчить про те, що на момент укладення та підписання договору сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов вказаного договору.

Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на те, що при укладенні спірного договору сторонами не погоджено таку істотну умову, як предмет договору, зокрема найменування послуг , що повинен надавати виконавець, а також їх обсяги.

Однак, суд зазначає, що відповідно до п.3.1 спірного Договору, при виконанні даного договору виконавець зобов'язаний здійснювати поточне консультування замовника з питань роботи програмного забезпечення; надання допомоги при встановленні нових версій програмного забезпечення; поновлення програмного забезпечення (випуск нових версій програмного забезпечення); забезпечення безперебійної працездатності програмного забезпечення; у разі збоїв у роботі програмного забезпечення відновлення втраченої та/або пошкодженої інформації; автоматичне оновлення встановленого у замовника програмного забезпечення у разі виходу нових версій зазначеного програмного забезпечення; попереджати замовника про інформацію, яка є конфіденційною або комерційною таємницею та не підлягає розголошенню; у разі наявності у виконавця зацікавленості, яка перешкоджає йому виконати завдання замовника на найбільш вигідних умовах, враховуючи умови, зазначені в даному договорі, виконавець повинен негайно повідомити про це замовника та не діяти всупереч інтересів останнього.

Таким чином, враховуючи наведене, твердження позивача про те, що договір не містить найменування послуг, не відповідає дійсності, а положення п. 3.1 договору встановлюють перелік послуг, які повинен надати виконавець замовнику.

Щодо посилання позивача на те, що у зв'язку з відсутністю найменування послуг неможливо встановити ціну кожної послуги, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.1 Договору, за виконання виконавцем зобов'язань за даним Договором замовник сплачує виконавцю винагороду (плату) в розмірі 300 000,00 грн. з ПДВ.

Таким чином, враховуючи зазначений пункт Договору, сторони погодили таку істотну умову договору, як ціна. При цьому, визначення ціни кожної наданої послуги окремо, не є обов'язковим.

Визначення місця надання послуг не є істотною умовою договору надання послуг.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що спірний договір містить всі необхідні умови, передбачені законодавством для договору про надання послуг.

Також, як вбачається з матеріалів справи, зокрема звіту про надання послуг № 1 від 22.05.2015, Акту №10501 здачі-прийняття робіт (надання послуг) відповідач надав позивачу послуги консультування з питань інформатизації.

Спірний договір виконувався сторонами, доказів неможливості виконання договору сторонами, в тому числі внаслідок незазначення в договорі місця надання послуг, матеріали справи не містять.

Крім того, судом також враховано, що сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевстановлені обставини, суд дійшов висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені ст. 203 ЦК України, а відтак не довів наявності підстав, в силу яких договір № 01/05/15 про надання послуг консультування з питань інформатизації від 01.05.2015 може бути визнаний недійсним.

Водночас, судом встановлено, що спірний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим положеннями статті 203 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції та враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в позовній заяві.

Підсумовуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридичне агентство "Шевчук та Партнери" про визнання недійсним договору № 01/05/15 про надання послуг консультування з питань інформатизації від 01.05.2015

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. ст. 44, 49ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 21.02.2017.

Суддя С.О. Турчин