ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2017р. Справа № 914/2564/16

За позовом:Першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, м. Львів;

до відповідача:Приватного підприємства фірми «ВМВ-Транс», м. Львів;
про:визнання недійсним договору про надання послуг №5/2015 від 01.03.2015р., застосування наслідків недійсності правочину
Головуючий суддя - Крупник Р.В. Суддя - Юркевич М.В., Яворський Б.І. Секретар - Цяпка О.І.
Представники сторін:
від прокуратури: Гальчинський С.О. - прокурор; від позивача-1: Шведа О.Б. - представник; від позивача-2: Черняк Ю.І. - представник; від відповідача: Дубас В.М. - представник.

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового процесу не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

05.10.2016р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (надалі - Позивач-1), Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (надалі - Позивач-2) до Приватного підприємства фірми «ВМВ-Транс» (надалі - Відповідач) про визнання недійсним договору про надання послуг №5/2015 від 01.03.2015р., застосування наслідків недійсності правочину.

Ухвалою суду від 06.10.2016р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 20.10.2016р., відстрочено першому заступнику військового прокурора Львівського гарнізону сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі. Розгляд справи неодноразово відкладався, в судових засіданнях оголошувалася перерва, строк розгляду справи продовжувався, що відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань. Ухвалою від 21.12.2016р. судом призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів, за результатами проведеного 22.12.2016р. автоматичного визначення складу колегії, склад колегії сформовано наступним чином: головуючий суддя Крупник Р.В., Юркевич М.В., Яворський Б.І. Розгляд справи відкладався на 25.01.2017р. та 08.02.2017р. В судовому засіданні 08.02.2017р. було оголошено перерву до 22.02.2017р.

Прокурор в судове засідання з'явився, просив позов з урахуванням заяви про відмову від позову в частині застосування наслідків недійсності правочину задоволити. Заявлений позов обґрунтовує тим, що 01.03.2015р. між КЕВ м. Львова та відповідачем укладено договір про надання послуг №5/2015, відповідно до якого КЕВ м. Львова взяло на себе зобов'язання надавати відповідачу місце під паркування транспортних засобів останнього на автостоянці за адресою: м. Львів, вул. Луганська, 3, а відповідач своєчасно оплачувати послуги виконавця. На думку прокуратури, укладений між сторонами правочин є удаваним, оскільки приховує правочин, який насправді вчинено сторонами, а саме договір оренди землі. Вказане пояснюється тим, що фактично має місце надання відповідачу в користування земельної ділянки оборони, а тому правовідносини, які виникли між сторонами договору за своєю правовою природою є відносинами оренди землі, відповідно до них слід застосовувати норми законодавства, що регулює порядок укладення та виконання та визнання недійсним правочину, який сторони насправді вчинили - договору оренди землі. Враховуючи те, що договір оренди землі укладено з порушенням норм законодавства, зокрема, без погодження із органом місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, оскаржуваний правочин є удаваним та приховує інший правочин, який насправді вчинено, а відтак є наявними підстави для визнання такого договору недійсним.

Представник позивача-1 в судове засідання з'явився, заявлені прокуратурою позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити повністю.

Представник позивача-2 в судове засідання з'явився, проти позову заперечив. Пояснив суду, що відповідач на праві власності володіє чотирма гаражними боксами по вул. Луганській, 3, паркування транспортних засобів здійснюється безпосередньо перед належними йому гаражами. Відповідач своєчасно та у встановлені договором строки перераховує плату за місце під паркування. Натомість твердження прокурора про фактично приховану оренду земельної ділянки не відповідає дійсності, оскільки земельною ділянкою володіє та користується КЕВ м. Львова, а відповідач лише паркує (отримує послуги) на зазначеній земельній ділянці за що проводить оплату.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю. Заперечуючи проти позову, представник зазначив, що прокурором не було належним чином обґрунтовано порушення інтересів держави в даному випадку. Посилання прокуратури на ст. 121 Конституції України є безпідставним, оскільки така була виключена та запроваджено нову ст. 131-1, якою, зокрема, передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом, однак як стверджує представник, такий наразі відсутній, що унеможливлює розгляд будь - яких таких позовів. Прокурором не наведено будь - яких належних відомостей щодо підтвердження факту формування будь - яких земельних ділянок як об'єктів цивільних прав у м. Львові на вул. Луганській, 3 (зокрема, щодо наявності таких у Державному земельному кадастрі із зазначенням кадастрового номеру, площі, меж і т.п.) та відомостей про право власності чи право користування будь - якими особами, зокрема, позивачем-2 на такі земельні ділянки, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що позбавляє будь - якої сили твердження прокурора. Також відсутні докази належності будь - яких земельних ділянок за вказаною адресою до земель оборони. Більше того, відповідач є власником нерухомого майна по вул. Луганській, 3 у м. Львові на підставі укладеного з позивачем-1 договору купівлі-продажу від 12.10.2009р. Виключно ініціативою відповідача-2 було укладення оскаржуваного договору з метою належного користування відповідачем належним йому нерухомим майном та зберігання поруч його транспортних засобів. На думку представника, спірний договір є комплексним правочином з елементами договору про надання послуг та зберігання майна, але в жодному випадку не є удаваним правочином щодо оренди земельної ділянки.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.03.2015р. між КЕВ м. Львова (Виконавцем) та відповідачем (Замовником) укладено договір про надання послуг №5/2015 (надалі - Договір), відповідно до п. 1, 2 якого виконавець зобов'язується надавати замовнику місце під паркування транспортних засобів останнього на автостоянці за адресою: м. Львів, вул. Луганська, 3, а замовник зобов'язується своєчасно оплачувати послуги виконавця. Виконавець не несе відповідальності за збереження транспортних засобів замовника.

Перелік транспортних засобів щодо яких надаються послуги паркування, затверджуються сторонами в Додатку до договору (п. 10 Договору).

У відповідності до п. 6 Договору, такий діє з 01.03.2015 року по 31.12.2015 року та вважається продовженим на такий же термін у випадку відсутності заяви про його припинення.

Як встановлено судом та вказане не заперечується жодною із сторін, у зв'язку з відсутністю заяви про припинення договору, строк його дії було продовжено по 31.08.2017р.

На думку прокурора, укладений між КЕВ м. Львова та відповідачем Договір є удаваним правочином, що вчинений з метою приховати правочин, який насправді було вчинено, а саме правочин оренди землі. Оскаржуваний правочин укладено поза встановленою законом процедурою, а тому прокурор просить суд його визнати недійсним.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що позовна вимога про визнання договору недійсним підлягає задоволенню, а провадження в частині позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину слід припинити, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

В силу положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Частиною 1 ст. 202, ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положеннями ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись з даним позовом до суду, прокурор стверджує, що укладений між сторонами договір є удаваним правочином, адже такий укладений з метою приховати укладення договору оренди земельної ділянки.

За змістом ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Із змісту оскаржуваного Договору вбачається, що уклавши такий, позивач-2 взяв на себе зобов'язання надати відповідачу місце під паркування транспортних засобів на автостоянці по вул. Луганській, 3 у м. Львові. Інші зобов'язання, які б покладалися на позивача-2 за Договором у ньому відсутні.

Перелік обов'язків замовника передбачені в п. 2, 3 Договору та стосуються своєчасної оплати платежів та порядку їх сплати.

В судовому засіданні представник позивача-2 та відповідача зазначили, що за оскаржуваним договором позивач-2 надавав послуг щодо збереження транспортних засобів відповідача, а також послуги щодо паркування.

Таке твердження представників суд оцінює критично, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами п. 4 Правил паркування транспортних засобів, затв. постановою КМУ від 03.12.2009р. №1342, відведені майданчики для паркування - майданчики для паркування, розміщені в межах проїзної частини вулиці, дороги або тротуару та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306; місце для паркування - місце стоянки одного транспортного засобу на майданчику для паркування, позначене дорожньою розміткою відповідно до Правил дорожнього руху; оператор - суб'єкт господарювання, який здійснює обладнання і утримання майданчика для паркування; паркування - розміщення транспортного засобу на майданчику для паркування.

Відтак, предметом договору про надання послуг, зокрема, послуг паркування є вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності. Більше того, за вказаним договором його виконавцем є суб'єкт господарювання, який здійснює обладнання і утримання майданчика для паркування.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 942 ЦК України, зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Також пунктом 27 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, завт. постановою КМУ від 22.01.1996р. №115 визначено, що автостоянки гарантують схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання згідно з цими Правилами, а у разі їх зникнення, розукомплектування чи пошкодження під час зберігання несуть відповідальність у встановленому законодавством порядку.

Натомість, пунктом 2 Договору чітко передбачено, що виконавець не несе відповідальності за збереження транспортних засобів замовника.

З урахуванням наведеного суд зазначає про відсутність в оскаржуваному Договорі елементів договору зберігання.

Детально проаналізувавши зміст оскаржуваного Договору суд зазначає, що уклавши Договір, позивачем-2 було надано в користування ПП фірми «ВМВ-Транс» земельну ділянку по вул. Луганській, 3, яка перебуває в користуванні КЕВ м. Львова з метою паркування на такій транспортних засобів відповідача.

Так, приписами ч. 1 ст. 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Тобто, зміст договору оренди землі зводиться до передачі однією особою (орендодавцем) земельної ділянки у тимчасове користування іншій особі (орендарю) за плату.

Разом з тим, аналізуючи зміст спірного Договору судом не встановлено, що підписуючи такий, волевиявлення КЕВ м. Львова було спрямоване на надання послуг паркування ПП фірмі «ВМВ-Транс», як і не встановлено того, що земельна ділянка по вул. Луганській, 3 у м. Львові являється спеціально відведеним майданчиком для паркування, а КЕВ м. Львова - суб'єктом господарювання, який утримує такий майданчик.

Наведене, на переконання суду, свідчить про те, що під час укладення спірного Договору зовнішнє волевиявлення сторін (щодо намірів надавати відповідачу послуги паркування) не збігалося з їх внутрішньою волею (щодо передачі та одержання в користування земельної ділянки), а тому в даному випадку між сторонами виникли договірні відносини оренди землі.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Водночас, закріпивши принцип свободи договору, ЦК України визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Враховуючи те, що відносили, які виникли між сторонами на підставі оскаржуваного Договору за своєю правовою природою є орендними правовідносинами земельної ділянки, судом зазначається наступне.

Положеннями ч. 1, 4 ст. 77 ЗК України встановлено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Частиною 1, 2 ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» унормовано, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об'єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.

У відповідності до приписів п. 38-40 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, завт. наказом Міністра оборони України від 22.12.1997р. №483 території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об'єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам. Передача земель в тимчасове користування відбувається з погодження: заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України - щодо земель спеціальних об'єктів центрального підпорядкування; командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування - щодо земель для об'єктів окружного, Північного оперативно-територіального командування підпорядкування. Передача земель в тимчасове користування оформлюється рішенням сільської, селищної чи міської рад.

Таким чином, законодавство не надає КЕВ м. Львова права самостійно розпоряджатися земельною ділянкою, в тому числі передавати її в оренду. Водночас будь-якого рішення відповідного органу виконавчої влади (Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України) щодо земельної ділянки, оренда якої фактично була предметом оскаржуваного договору, як свідчать матеріали справи, не приймалось.

З огляду на вищезазначене, КЕВ м. Львова з порушенням встановленого порядку щодо укладення договорів оренди земельних ділянок передав за спірним правочином у користування відповідача земельну ділянку по вул. Луганській, 3 у м. Львові, фактично розпорядившись нею.

Судом відхиляються твердження відповідача про недоведеність прокурором належності спірної земельної ділянки до земель оборони, оскільки така належність підтверджується рішенням Міськради №967 від 16.07.1956р., №433 від 10.07.1957р., №3-«С» від 08.02.1985р., зведеними показниками інвентаризації земель Міністерства оборони України на території міст Львівської області, погоджених керуючим ПрикВО 09.07.1993р.

Крім цього, суд бере до уваги також той факт, що на земельній ділянці у м. Львові по вул. Луганська, 3, станом на момент винесення рішення, знаходяться об'єкти нерухомості, які належать військовому містечку №288, а тому згідно приписів ч.1 ст.77 ЗК України вказана земельна ділянка відноситься до земель оборони.

Відповідно до правового висновку Верхового Суду України, викладеного у постанові від 16.09.2015 р. у справі №92/1017/14, держава є власником земель оборони за законом, при цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.

Враховуючи те, що під час укладення оскаржуваного Договору сторонами не було дотримано процедури такого укладення, передбаченої Законом України «Про використання земель оборони», Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями ділянки Положенням про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 2 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. При цьому, зобов'язання сторін за цим договором припиняються на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним

За змістом п. 4.6. постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. №18, якщо у справі заявлено кілька позовних вимог і позивач відмовився від деяких з них, провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 80 ГПК припиняється у частині тих вимог, від яких було заявлено відмову.

Враховуючи заяву прокурора від 20.12.2016р. про відмову від позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, суд зазначає, що провадження у цій частині підлягає припиненню.

Щодо звернення з даним позовом першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на прокуратуру покладаються такі функції, як зокрема, представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом.

Приписами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Як вбачається з позовної заяви, порушення порядку використання земельних ділянок, виділених для потреб оборони спричиняють шкоду державі в особі Міністерства оборони України, зокрема щодо неможливості користування земельною ділянкою, яка незаконно була передана відповідачу для паркування. Підставою звернення прокуратури до суду послужило те, що ні Міністерство оборони України, ні КЕВ м. Львова по виявленому порушенню (зокрема, укладенню договору оренди всупереч порядку, встановленому законом) не здійснюють захисту інтересів держави.

Відтак, прокурор вправі звертатися із даним позовом до суду, і твердження відповідача про відсутність такого права є необґрунтованими.

Відповідно до п. 3.3. постанови Пленуму ВГС України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше, ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Оскільки ухвалою від 06.10.2016р. суд відстрочив першому заступнику військового прокурору Львівського гарнізону сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, однак станом на 22.02.2017р. такий сплачений не був, судовий збір в розмірі 1378,00 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід державного бюджету України та в розмірі 1378,00 грн. з Військової прокуратури Західного регіону України у зв'язку з частковою відмовою від позову та припиненням провадження у справі у цій частині.

Керуючись ст.ст. 2, 4-3, 29, 33, 34, 43, 49, 80, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині позовної вимоги про застосування наслідків недійсності договору про надання послуг №5/2015 від 01.03.2015р. - припинити.

2. Решта позовних вимог задоволити.

3. Визнати недійсним договір про надання послуг №5/2015 від 01.03.2015 року, укладений між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова та ПП фірмою «ВМВ-Транс».

4. Стягнути з Військової прокуратури Західного регіону України (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20; ) в дохід державного бюджету України 1378,00 грн. судового збору.

5. Стягнути з Приватного підприємства фірми «ВМВ-Транс» (79049, м. Львів, вул. Драгана, 26/105; ) в дохід державного бюджету України 1378,00 грн. судового збору.

6. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

7. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 27.02.2017 р.

Головуючий суддя Крупник Р.В.

Суддя Юркевич М.В.

Суддя Яворський Б.І.