КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Справа№ 910/29615/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Гайдай Т.В. - дов. № 5 від 16.01.2017

від відповідача ОСОБА_3 - дов. № 245 від 22.01.2016

від третьої особи Шумінська Ю.Ю. - дов. № 062/01/10-119 від 06.01.2017

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

на рішення Господарського суду міста Києва

від 01.11.2016 (суддя Якименко М.М.)

у справі № 910/29615/15

за позовом Комунального підприємства «Київський метрополітен»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого

органу Київської міської ради (Київської міської державної

адміністрації)

про виселення з орендованого майна, демонтаж та стягнення

50 794,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2016 у справі № 910/29615/15 позовні вимоги задоволено частково, виселено Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 з нерухомого майна (частини вестибюлю), визначену тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) ФОП ОСОБА_5 згідно з викопіюванням з Схем тимчасового розташування МАФ, за адресою: станція метро «Палац Україна», Б/Н, загальною площею 50,4 кв.м. Зобов'язано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 у строк не пізніше 30 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили демонтувати тимчасові огороджуючи конструкції (кіоски), що належать Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 та знаходяться в частині вестибюлю за адресою: станція метро «Палац Україна», Б/Н, загальною площею 50,4 кв. м. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь Комунального підприємства «Київський метрополітен» 44 691,68 грн. - заборгованості за Договором оренди від 20.04.2012 № 199, 316, 09 грн. - 3% річних, 3 237, 71 грн. - судового збору, в решті задоволення позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким відмовити в адоволенні позову. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. На думку апелянта, Комунальне підприємство «Київський метрополітен» не наділене правами орендодавця спірного майна, а тому є неналежним позивачем у даній справі, відтак в задоволенні позову щодо виселення з орендованого майна та його демонтажу слід відмовити. За твердженнями апелянта, задовольняючи позов в частині стягнення заборгованості, місцевий суд не врахував сплаченого відповідачем авансового платіжу згідно платіжного доручення № 2 від 14.12.2014, відсутні правові підстави для застосування до відповідача господарських санкцій шляхом стягнення пені тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/29615/15 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2016 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 17.01.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2017 розгляд справи відкладено на 14.02.2017 на підставі ст. 77 ГПК України.

В судове засідання з'явились представники учасників провадження, представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові повністю.

Представники позивача та третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували доводи апеляційної скарги, просили не брати їх до уваги, а оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, КП «Київський метрополітен» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ФОП ОСОБА_5 про виселення з орендованого майна, демонтаж та стягнення 50 794,60 грн. В обґрунтування своїх вимог вказувало, що після припинення дії Договору відповідач продовжує користуватися орендованим майном, не звільняючи його та не повертаючи позивачу, а також має заборгованість зі сплати орендних платежів, в зв'язку з чим позивач просив суд:

1) Виселити Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 (02121, АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з нерухомого майна (частини вестибюлю), визначену тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) ФОП ОСОБА_5 згідно з викопіюванням з Схем тимчасового розташування МАФ, за адресою: станція метро «Палац Україна», Б/Н, загальною площею 50,4 кв. м.

2) Зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 (02121, АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у строк не пізніше 30 календарних днів з моменту набрання рішенням законної сили демонтувати тимчасові огороджуючи конструкції (кіоски), що належать ФОП ОСОБА_5 та знаходяться в частині вестибюлю за адресою: станція метро «Палац Україна», Б/Н, загальною площею 50,4 кв. м.

3) Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (02121, АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства «Київський метрополітен» (03056, м. Київ, пр-т. Перемоги, 35, ідентифікаційний номер 03328913) заборгованість за Договором оренди від 20.04.2012 №199 в розмірі 44 691,68 грн., 5 786,83 грн. пені, 316,09 грн. 3% річних, всього 50 794,60 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2015 за клопотанням позивача залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2016 зупинено провадження у справі №910/29615/15 до вирішення по суті справи №910/2266/16 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Комунального підприємства "Київський метрополітен" та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання договору №199 від 20.04.2012 продовженим та набрання законної сили рішення суду (ухвали, постанови) у даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2016 поновлено провадження у справі №910/29615/15.

Як встановлено матеріалами справи, 20.04.2012 між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавцем), Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (підприємством, позивачем) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (орендарем, відповідачем) укладено Договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва в оренду №199 (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) орендодавець на підставі протоколу постійної комісії Київради № 112 від 13.03.2012 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, далі - об'єкт оренди, знаходиться за адресою: станція метро «Палац Україна», для торгівлі непродовольчими товарами.

Об'єктом оренди є частина вестибюлю, визначена згідно проектної документації, розробленої ДП «ПІ Укрметротунельпроект», тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 50,4 кв. м. (п. 2.1. Договору).

Відповідно до п. 2.4. Договору об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі у КП «Київський метрополітен».

Положеннями п.3.1., 3.2 Договору сторони погодили, що за користування об'єктом оренди орендар сплачує підприємству орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради від 22.09.2011 №34/6250 та на дату підписання Договору становить без ПДВ 253,9 грн. за 1 кв. м. орендованої площі, що в цілому складає 12 796,54 грн. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць, опублікованого в поточному місяці.

Згідно п. 3.4 Договору додатково до орендної плати нараховується податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується орендарем разом з орендної платою.

Орендна плата на підставі п. 3.5. Договору сплачується орендарем на рахунок підприємства, за яким закріплено майно на праві господарського відання чи оперативного управління, а саме КП «Київський метрополітен» починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендованої плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди орендодавцеві.

За умовами п. 3.6 Договору орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 20 числа наступного місяця.

Орендодавець зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту підписання Договору з додатками передати, а орендар прийняти по акту приймання-передачі об'єкт оренди. Акт підписується відповідним орендодавцем, орендарем та підприємством (п. 4.1. Договору).

Відповідно до п. 4.2 Договору орендар зобов'язувався вносити орендні платежі своєчасно та в повному обсязі.

На виконання умов Договору, згідно акту прийому-передачі від 20.04.2012 орендодавець передав, а орендар прийняв в користування частину вестибюлю станції метро «Палац Україна» загальною площею 50,4 кв. м. Акт складений за участю підприємства.

Цей Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє з 20.04.2012 року до 18.04.2015 року (п. 9.1. Договору).

Відповідно до п. 9.7 Договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення Договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були ним передбачені. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною Договору.

Як встановлено матеріалами справи, листом від 24.04.2015 №384-НДД КП «Київський метрополітен» повідомило відповідача про закінчення терміну дії Договору та відмову від продовження й вимагало звільнити об'єкт оренди та повернути за актом приймання-передачі майна КП «Київський метрополітен».

Проте відповідачем цього листа проігноровано, об'єкту оренди не звільнено.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2016 року у справі №910/2266/16, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2016 встановлено, що строк дії Договору припинено 18.04.2015.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що відповідач в порушення умов Договору, після припинення його дії, продовжував користуватися об'єктом оренди, не повертав його позивачу, не сплачував орендної плати за час фактичного користування об'єктом оренди в період з 20.06.2015 по 20.10.2015.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором найму (оренди), а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 ЦК України, Глави 30 ГП України та Законом України «Про оренду державного та комунального».

Вищезгаданий договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 ГК України, ст. ст. 11, 202, 509, 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч.1. ст. 760 ЦК України).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі (ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

За користування майном згідно ч. 1 ст. 762 ЦК України з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Положеннями ч. 1, 4 ст. 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За приписами ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ст. 193 ГК України).

Зобов'язання на підставі ст. 525, 526 ЦК України має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Орендна плата на підставі п. 3.5. Договору сплачується орендарем на рахунок підприємства, за яким закріплено майно на праві господарського відання чи оперативного управління, а саме КП «Київський метрополітен» починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендованої плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди орендодавцеві.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 785 ЦК України, судом встановлено, що повернення об'єкта оренди позивачу не відбулось, тому у відповідача є обов'язок сплачувати оренду плату по дату підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди орендодавцеві (п.3.5 Договору).

Оскільки в період з 20.06.2015 по 20.10.2015 відповідач користувався об'єктом оренди, відповідно нарахування орендної плати за цей період є правомірним, через несплату коштів у відповідача виникла заборгованість в сумі 44 691, 68 грн.

З огляду на наведене та те, що матеріалами справи підтверджується факт передачі приміщення в оренду, користування відповідачем приміщенням після закінчення дії Договору та правомірне нарахування КП «Київський метрополітен» орендної плати за користуванням об'єктом оренди за період з 20.06.2015 по 20.10.2015 в розмірі 44 691, 68 грн. (з урахуванням всіх проведених відповідачем платежів, в тому числі й авансового платежу в розмірі 32 000, 00 грн. згідно платіжного доручення № 2 від 14.12.2014, на чому наголошує апелянт), апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 44 691, 68 грн. заборгованості, які доведені позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Крім цього, в зв'язку з простроченням сплати орендної плати позивачем заявлено до стягнення з відповідача 5 786,83 грн. пені та 316,09 грн. 3% річних.

Пунктом 6.2. Договору передбачено, що за несвоєчасну сплату орендних платежів орендар на користь орендодавця сплачує пеню в розмірі 0,5% за кожний день прострочення, але не більше розміру, встановленого чинним законодавством України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Відповідно до ч. 1 ст. 546, ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Положеннями п. 6 ст. 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. постанови пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

За приписами п. 2.5. Постанови № 14 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується вимоги ч.6 ст. 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Доводи відповідача про відсутність правових підстав для застосування до нього господарських санкцій у вигляді стягнення пені в зв'язку з припиненням дії Договору не заслуговують на увагу, оскільки згідно чинного законодавства України та умов Договору після припинення його дії нарахування орендної плати за фактичне користування майном припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщення позивачеві, відповідно й відповідальність за прострочення сплати орендної плати (нарахування пені згідно п. 6.2. Договору) припиняється з моменту підписання акта приймання-передачі приміщення позивачеві.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.03.16 №3-64гс16.

Оскільки в матеріалах справи наявні платіжні доручення відповідача, якими підтверджується факт сплати грошових коштів в розмірі 5 786,83 грн., які зараховані в якості погашення пені в розмірі 5 786,83 грн., апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заявленої суми пені, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно п. 4.1. Постанови № 14 сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних за заявлений позивачем період, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 316,09 грн. 3% річних, які доведені позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані (контррозрахунку 3% річних не надано), а тому ці вимоги підлягають задоволенню в заявленому до стягнення розмірі.

Відповідно до п. 2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та п. 9.4. Договору - договір припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно п. 2 ст. 26, п. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено, а орендар зобов'язаний повернути об'єкт оренди на умовах зазначених у договорі оренди.

За умовами п. 7.6. Договору у разі закінчення строку дії Договору або при його розірванні орендар зобов'язаний за актом приймання-передачі повернути об'єкт оренди підприємству у стані, в якому перебував об'єкт оренди на момент передачі його в оренду, з урахуванням всіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об'єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди. В акті приймання-передачі зазначається технічний стан об'єкта оренди на дату повернення.

У разі припинення дії Договору орендар згідно п. 8.5.6. Договору звільняє орендовану частину приміщення переходу станції метро «Палац Україна» в термін, визначений п. 4.15 Договору від своїх тимчасових огороджуючи конструкцій. При невиконанні орендарем зазначених в ньому умов, підприємство самостійно на свій розсуд розпоряджається огороджуючими конструкціями (кіосками).

Орендар після припинення дії Договору зобов'язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі підприємству (п. 4.15 Договору).

Відповідно ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється ( ч. 2 ст. 795 ЦК України).

З огляду на наведене та встановлення судом факту невиконання відповідачем обов'язку щодо звільнення орендованого майна, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновк, що вимоги позивача про виселення орендаря із займаного приміщення підлягають задоволенню.

Як наслідок, задоволенню підлягають й вимоги позивача про демонтаж тимчасових огороджуючих конструкції (кіоски), які належать відповідачу та знаходяться в частині вестибюлю за адресою: станція метро «Палац Україна», Б/Н загальною площею 50,4 кв.

Судом встановлено, що відповідач зобов'язаний вчинити певні дії по відношенню до позивача (звільнити орендоване майно, в тому числі і демонтувати відповідні конструкції), яких він не здійснив. Тому вимога позивача демонтувати тимчасові огороджуючи конструкції фактично є вимогою про примусове виконання обов'язку в натурі, відтак, демонтувати відповідні конструкції зобов'язаний саме відповідач, який є боржником у відповідному зобов'язанні.

Доводи відповідача про відсутність у КП «Київський метрополітен» права на розпорядження комунальним майном територіальної громади міста, зокрема, повноваження на укладення договорів оренди такого майна, тощо, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальними громадами сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Право комунальної власності згідно ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві на підставі ч. 1 ст. 18 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.

На підставі Наказу №98 від 23.04.2003 Головного управління комунальної власності м. Києва за КП «Київський метрополітен» на праві повного господарського відання було закріплено, в тому числі, підземний перехід станції метро «Палац Україна» (додаток № 2 до зазначеного наказу).

Пунктом 5.2 Статуту КП «Київський метрополітен» передбачено, що майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста Києва і закріплено за ним на праві господарського відання.

Відповідно до ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Оскільки предметом діяльності КП «Київський метрополітен» у відповідності до п. 3.2 Статуту є, зокрема, надання в оренду приміщень, обладнання іншим підприємствам та установам, КП «Київський метрополітен» є належним позивачем у даній справі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2016 у справі № 910/29615/15 - без змін.

Матеріали справи № 910/29615/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук