РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2017Справа №910/23494/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКП Тріада"

про стягнення боргу в розмірі 39 377,41 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін: не з'явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКП Тріада" (далі - відповідач) про стягнення боргу в розмірі 39377,41 грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань Договором-доручення по організації перевезень вантажів автомобільним транспортом № 08/01 від 08.01.2016, у зв'язку з чим просить суд стягнути з відповідача 27 200 грн. боргу за надані послуги з перевезення вантажу міжнародним сполученням, 7 758,91 грн. пені, 662,00 грн. 3% річних та 2 378,50 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2016 порушено провадження у справі № 910/23494/16, розгляд справи призначено на 30.01.2017.

У судове засідання 30.01.2017 представник позивача з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав.

Відповідач в засідання господарського суду 30.01.2017 своїх представників не направив, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав.

Враховуючи те, що представник відповідача у судове засідання 30.01.2017 не з'явився, а також у зв'язку із невиконанням сторонами вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 22.12.2016 про порушення провадження у справі № 910/23494/16, розгляд справи було відкладено на 20.02.2017.

16.02.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли письмові пояснення.

Представники сторін у судове засідання 20.02.2017 не з'явились, про час, дату та місце судового засідання були належним чином повідомлені, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.02.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВКП Тріада" (далі - відповідач, довіритель, замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - позивач, повірений, експедитор) було укладено Договір-доручення по організації перевезення вантажів автомобільним транспортом № 08/01 від 08.01.2016 (далі - Договір), відповідно до умов якого, даний договір визначає та регулює порядок взаємовідносин між довірителем та повіреним, що виникають при транспортно-експедиторському обслуговуванні під час організації та виконанні перевезень вантажів в міжнародному і міжміському сполученні та розрахунках при цих перевезеннях, у відповідності с діючим законодавчими актами України, міжнародними конвенціями, вимогами міжнародних угод.

За умовами пунктів 1.2 та 1.4 Договору довіритель шляхом заявки доручає, а повірений бере на себе обов'язки по організації доставки вантажів до пункту призначення та передачі їх вантажоодержувачу.

Повірений приступає до виконання робіт на підставі заявки, яка є невід'ємною частиною даного Договору (Додаток до Договору).

Відповідно до п. 5.1 Договору порядок та форма оплати за перевезення визначаються у кожному конкретному випадку та зазначаються в транспортній заявці.

Згідно з п. 5.2 Договору обов'язковою умовою оплати є надання замовнику експедитором оригіналів документів: акт виконаних робіт; податкова накладна; рахунок-фактура з доданням оригіналу товарно-транспортної накладної (ТТН, CMR) з відміткою вантажоодержувача.

Пунктами 5.3 та 5.4 Договору визначено, що розрахунки за перевезення здійснюються протягом 10 (десяти) банківських днів після отримання оригіналів документів, вказаних в п. 5.2, якщо інше не вказано в заявці.

Оплата відбувається шляхом банківського переказу грошових коштів у національній валюті України на розрахунковий рахунок експедитора, вказаний у Договорі.

Даний Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2016 та рахується автоматично продовженим на наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмової заяви від однієї із сторін про закінчення його дії, і так на кожний наступний рік.

Надалі Сторонами було підписано Договір-заявку № 08/01/16, відповідно до якої позивач зобов'язався здійснити перевезення вантажу за маршрутом: м. Вишневе (Україна) - м. Білгород - м. Москва (Росія).

За умовами пунктів 13 та 14 Договору-заявки № 08/01/16 сума перевезення складає 18 000,00 грн.

Оплата безготівковим розрахунком: 50% по факту завантаження та митного оформлення та 50 % 5-6 діб по оригіналам документів.

09.01.2016 позивачем виставлено відповідачу рахунок № 1 від 09.01.2016, згідно із яким, вартість наданих послуг складає 18 000,00 грн.

12.01.2016 сторонами підписано Акт виконаних робіт (наданих послуг) до заявки № 08/01/16 та Договору, відповідно до якого виконавцем було надано транспортні послуги автомобілем по маршруту: Київська обл., м. Вишневе (Україна) - м. Москва (Росія). За виконану роботу замовник оплачує 18 000,00 грн. Сторони претензій не мають.

Виконання вказаного перевезення також підтверджується Міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) А № 329968.

Також, сторонами було підписано Договір-заявку № 26/01/16, відповідно до якої позивач зобов'язався здійснити перевезення вантажу за маршрутом: м. Вишневе (Україна) - м. Білгород - м. Москва (Росія).

Відповідно до пунктів 13 та 14 Договору-заявки № 08/01/16 сума перевезення складає 18 000,00 грн.

Оплата безготівковим розрахунком: 50% по факту завантаження та митного оформлення та 50 % 5-6 діб по оригіналам документів.

29.01.2016 сторонами підписано Акт виконаних робіт (наданих послуг) до заявки № 29/01/16 та Договору, відповідно до якого виконавцем було надано транспортні послуги автомобілем по маршруту: Київська обл., м. Вишневе (Україна) - м. Москва (Росія). За виконану роботу замовник оплачує 18 000,00 грн. Сторони претензій не мають.

Виконання вказаного перевезення також підтверджується Міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) А № 329977.

25.01.2016 позивачем виставлено відповідачу рахунок № 4 від 25.01.2016, згідно із яким, вартість наданих послуг складає 18 000,00 грн.

Як зазначає позивач, відповідач здійснив оплату наданих позивачем послуг частково в сумі 9 200,00 грн.

01.04.2016 позивач направив на адресу відповідача Претензію б/н від 01.04.2016.

Відповідач отримав зазначену претензію 07.04.2016, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення, однак відповіді на неї не надав, заборгованість не сплатив.

Враховуючи те, що відповідачем у повному обсязі та своєчасно не здійснено оплату, наданих позивачем послуг, позивачем заявлено до стягнення з ТОВ "ВКП Тріада" заборгованості у розмірі 27 200,00 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як встановлено судом, між позивачем як перевізником та відповідачем як замовником було укладено договір перевезення вантажу у міжнародному сполученні.

Частиною 2 статті 908 Цивільного кодексу України визначено, що загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956, до якої Україна приєдналась відповідно Закону України № 57-V від 01.08.2006 "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів", передбачено, що ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Статтею 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів передбачено, що договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

З міжнародних товарно-транспортних накладних (СМR) № 329968 та № 329977 вбачається, що позивачем як перевізником здійснено перевезення вантажу за маршрутом м. м. Вишневе (Україна) - м. Москва (Росія).

Факт надання міжнародних транспортних послуг по маршруту м. Вишневе (Україна) - м. Москва (Росія) та отримання таких послуг відповідачем підтверджується наявними в матеріалах справи міжнародними товарно-транспортними накладними (СМR) № 329968 та № 329977, які скріплені печатками як позивача так і відповідача.

Надання транспортних послуги по зазначеним маршрутам та відсутність претензій з боку відповідача також підтверджується Актами виконаних робіт (наданих послуг) від 12.01.2016 та від 29.01.2016, які підписані представниками сторін та скріплені печатками сторін.

Позивачем виставлено відповідачу рахунки № 1 від 09.01.2016 та № 4 від 25.01.2016 на оплату наданих міжнародних транспортних послуг по маршруту м. Вишневе (Україна) - м. Москва (Росія) на суму 18 000,00 грн. та на суму 18 000,00 грн.

Враховуючи відсутність з боку відповідача письмових зауважень або претензій до наданих позивачем послуг з перевезення вантажу та наявністю доказів про часткову їх оплату відповідачем, суд дійшов висновку, що послуги надані позивачем належним чином і прийняті відповідачем без зауважень.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідач за надані позивачем транспортні послуги по маршруту м. Вишневе (Україна) - м. Москва (Росія) в повному обсязі не розрахувався та здійснив оплату зазначених послуг частково на суму 9200,00 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що позивачем допущено арифметичну помилку, оскільки загальна вартість здійснених перевезень складає 36000,00 грн., а відтак з урахуванням часткової оплати у розмірі 9200,00 грн., здійсненої відповідачем, заборгованість відповідача перед позивачем складає 26800,00 грн., а не 27200,00 грн., як заявлено до стягнення позивачем.

Таким чином, розмір заборгованості за надані послуги складає 26800,00 грн. (36000,00 грн. - 9 200,00 грн.). Відповідачем доказів оплати заборгованості у розмірі 26800,00 грн. на час вирішення спору не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи те, що відповідачем порушено зобов'язання в частині оплати послуг, наданих позивачем, заборгованість у розмірі 26800,00 грн. підтверджується матеріалами справи та відповідачем належними доказами не спростована, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 26800,00 грн.

Крім основної суми заборгованості позивач просить стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 7758,91 грн., 3% річних в розмірі 662,00 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 378,50 грн.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Однак, ані актом цивільного законодавства, ані умовами Договору не визначено розмір пені, в зв'язку з чим, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 7 758,91 грн. не підлягають задоволенню.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 1.10 Постанови за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Пунктами 3.1 та 3.2 Постанови визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 4.1 Постанови сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок заявлених розмірів 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням допущеної позивачем арифметичної помилки у розрахунку суми основної заборгованості, судом встановлено, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних в розмірі 652,18 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 375,50 грн.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКП Тріада" (01133, м. Київ, вулиця Щорса, будинок 26, літера А, офіс 143; ідентифікаційний код: 39388566) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (37535, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер картки платника податків: НОМЕР_1) заборгованість у розмірі 26 800 (двадцять шість тисяч вісімсот) грн. 00 коп., інфляційні втрати в розмірі 2 375 (дві тисячі триста сімдесят п'ять) грн. 50 коп., 3 % річних в розмірі 652 (шістсот п'ятдесят дві) грн. 18 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 047 (одна тисяча сорок сім) грн. 28 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 22.02.2017.

Суддя О.А. Грєхова