РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017№910/1427/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробниче

підприємство «Криворіждорвибухпром»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотос-Енергія»

про стягнення 74 224,40 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Дахіна І.Г. за довіреністю № 22 від 17.01.2017;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробниче підприємство «Криворіждорвибухпром» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотос-Енергія» (далі - відповідач) про стягнення 74 224,40 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказував на те, що між ним та відповідачем був укладений Договір, в порушення умов якого відповідач не поставив паливно-мастильні матеріали позивачу, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість за оплачений, але фактично не поставлений товар. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.01.2017 порушено провадження у справі № 910/1427/17, її розгляд призначено на 15.02.2017 року.

09.02.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 15.02.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 15.02.2017 року не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 15.02.2017 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.03.2014 року між позивачем (Покупець) та відповідачем (Постачальник) було укладено Договір № КР-48/Т поставки нафтопродуктів (далі - Договір), відповідно до п.п. 2.1., 2.2., 2.3. якого Постачальник зобов'язується передавати у власність покупця паливно-мастильні матеріали (далі - ПММ), а Покупець зобов'язується отримувати ПММ і оплачувати їх вартість. Постачальник зобов'язаний поставляти Покупцю ПММ через мережу АЗС при пред'явленні ним бланку-дозволу за умови наявності відповідних ПММ на відповідній АЗС та у робочий час, встановлений на такій АЗС. Передача/отримання палива здійснюється виключно з використанням дійсних бланків-дозволів.

АЗС - це автозаправна станція Постачальника або його партнерів, на якій Покупець має право отримати ПММ за бланками-дозволами відповідно до умов даного Договору. Перелік АЗС, на яких відбувається відпуск пального Покупцю, на його вимогу може бути наданий Постачальником у письмовій формі шляхом надіслання зазначеного переліку АЗС засобами факсимільного чи електронного зв'язку (п. 1.3. Договору).

Відповідно до п. 1.4. Договору бланк-дозвіл - спеціальний емітований Постачальником документ встановленого зразку та форми з певним ступенем захисту, одноразового використання та встановленого відпускною ціною, обумовленого номіналу, що підтверджує право його пред'явлення на отримання АЗС ПММ певного найменування марки, які позначені на ньому.

Згідно з п. 3.1.3. Договору Постачальник зобов'язується поставляти Покупцю ПММ (за фактичної наявності відповідного виду палива на АЗС), при пред'явленні ним (пред'явником) дійсного бланку-дозволу, відповідно до умов цього Договору.

Пред'явником бланку - дозволу є довірена особа Покупця, яка є уповноваженим утримувачем бланків-дозволів та уповноважена на отримання палива на АЗС. Особа, що звертається на АЗС за отриманням палива вважається належним пред'явником бланку-дозволу, якщо термін дії вказаних бланків не закінчився (п. 1.6. Договору).

Покупець здійснює розрахунки за даним Договором на умовах 100% передплати вартості ПММ вказаної у рахунку, наданому Постачальником (п. 5.1. Договору).

За умовами п. 6.1. Договору відпуск ПММ здійснюється на умовах ЕХW АЗС Постачальника в Україні (Інкотермс 2000) з урахуванням умов даного Договору.

Відповідно до п. 6.2. Договору Постачальник вважається таким, що виконав свої зобов'язання з поставки ПММ з моменту відпуску ПММ у розпорядження Покупця (пред'явника бланку дозволу) на АЗС.

Пунктом 6.3. Договору передбачено, що з моменту передачі ПММ Покупцю за видатковими накладними до моменту його фактичного відпуску Покупцю на АЗС за пред'явленими бланками-дозволами, ПММ знаходиться на зберіганні у Постачальника.

Бланк-дозвіл є підставою для надання ПММ його пред'явнику на АЗС Постачальника або АЗС партнерів Постачальника (п. 6.7. Договору).

На виконання умов Договору відповідач виставив позивачу рахунки на оплату бланків - дозволів № 6853 від 03.07.2014 на суму 90 000,00 грн., № 12091 від 17.09.2014 на суму 112 000,00 грн., № 12603 від 25.09.2014 на суму 82 100,00 грн., № 13847 від 14.10.2014 на суму 97 040,00 грн., а всього на загальну суму 381 140,00 грн.

Позивач, у свою чергу, у відповідності до умов п. 5.1. Договору здійснив попередню оплату на суму 381 140,00 грн., що підтверджується банківськими виписками від 03.07.2014 на суму 90 000,00 грн., від 18.09.2014 на суму 112 000,00 грн., від 25.09.2014 на суму 82 100,00 грн., від 14.10.2014 на суму 97 040,00 грн.

Після здійснення попередньої оплати відповідач передав позивачу бланки-дозволи на загальну суму 381 140,00 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи видаткові накладні № 6049 від 03.07.2014 на суму 30 000,00 грн., № 6133 від 07.07.2014 на суму 60 000,00 грн., № 10390 від 18.09.2014 на суму 112 000,00 грн., № 10736 від 26.09.2014 на суму 82 100,00 грн., № 11868 від 15.10.2014 на суму 97 040,00 грн.

Згідно з твердженнями позивача, не спростованими відповідачем, до листопада 2014 року відповідачем здійснювалося безперебійне постачання ПММ на автозаправках ТОВ «Лотос-Енергія», бланки-дозволи використовувались своєчасно, але у листопаді 2014 року почалися перебої із заправкою автомобілів, у зв'язку з чим у позивача залишились невикористані бланки-дозволи, які були повернуті відповідачу на підставі накладних № 549 від 25.11.2014 р. на суму 796,00 грн., № 550 від 25.11.2014 на суму 2 400,00 грн., № 551 від 25.11.2014 на суму 3 820,80 грн., № 552 від 25.11.2014 на суму 13 863,20 грн., № 553 від 25.11.2014 на суму 24 958,40 грн., № 554 від 25.11.2014 на суму 28 386,00 грн.

Таким чином, за відповідачем утворилась заборгованість перед позивачем за оплачений, але не поставлений товар у розмірі 74 224,40 грн.

Актом звірки взаєморозрахунків станом на 25.11.2014 року сторони підтвердили наявність заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 74 224,40 грн.

01.12.2014 року позивач звернувся до відповідача з вимогою № 612 від 27.11.2014про повернення грошових коштів у розмірі 74 224,40 грн., яка відповідачем була залишена без задоволення.

23.11.2016 року позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою № 698 від 22.11.2016 про повернення грошових коштів в сумі 74 224,40 грн., однак відповідачем вказані вимоги задоволені не були.

Оскільки відповідач взяті на себе договірні зобов'язання належним чином не виконав, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наступного.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 671 Цивільного кодексу України якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов'язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами. Якщо договором купівлі-продажу асортимент товару не встановлений або асортимент не був визначений у порядку, встановленому договором, але із суті зобов'язання випливає, що товар підлягає переданню покупцеві в асортименті, продавець має право передати покупцеві товар в асортименті виходячи з потреб покупця, які були відомі продавцеві на момент укладення договору, або відмовитися від договору.

Також, за змістом статті 669 Цивільного кодексу України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні. Умова щодо кількості товару може бути погоджена шляхом встановлення у договорі купівлі-продажу порядку визначення цієї кількості.

При цьому, як визначено частиною 2 статті 269 Господарського кодексу України строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (стаття 663 Цивільного кодексу України).

В силу статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду України № 3-127гс11 від 28.11.2011, умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Разом з цим, Верховний Суд України зазначив, що обмеження у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Аналогічну правову позицію викладено Вищим господарським судом України у постановах від 30.09.2015 у справі № 904/699/15, від 05.10.2016 у справі № 908/451/14

Судом встановлено, що відповідачем не було здійснено поставку замовленого позивачем обладнання на суму 74 224,40 грн.

Таким чином, оскільки відповідач прийняв кошти, сплачені як передоплата за товар, однак в обумовлені строки не поставив його, відповідний борг в сумі 74 224,40 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість заявлених позовних вимог, вони підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотос-Енергія» (01030, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 52 літера "Б", офіс 204; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване виробниче підприємство «Криворіждорвибухпром» (53800, Дніпропетровська область, Апостолівський район, місто Апостолове, вулиця Леніна, будинок 63; ) 74 224 (сімдесят чотири тисячі двісті двадцять чотири) грн. 40 коп. основного боргу та 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.02.2017.

Суддя М.Є. Літвінова