ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.02.2017 Справа № 912/4852/16

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "УПК ГРУП", м.Київ

до приватного підприємства "ВК і К", м.Дніпро

про стягнення заборгованості за договором поставки від 25.08.2015 №3

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1 - довіреність № б/н від 19.08.15р.;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

27.12.2016 товариство з обмеженою відповідальністю "УПК Груп", м.Київ (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою до приватного підприємства "ВК і К", м.Дніпро (далі по тексту - відповідач) про стягнення 71565,41грн.

Позовна заява обґрунтована невиконанням з боку відповідача умов укладеного між сторонами договору поставки №3 від 25.08.2015 в частині оплати поставленого за видатковою накладною №327 від 23.11.2016 товару.

Ухвалою господарського суду Кіровоградської області від 29.12.2016 порушено провадження по справі; справу призначено до розгляду на 23.01.2017.

23.01.2017 позивач звернувся до суду з заявою про зміну предмету та підстав позову. Заява обґрунтована невиконанням з боку відповідача умов укладеного між сторонами договору поставки №3 від 25.08.2015 в частині оплати поставленого за видатковою накладною №327 від 23.11.2016 товару на суму 71565,41грн. та видатковою накладною №296 від 27.10.2016 товару на суму 115865,82грн.

Ухвалою від 23.01.2017 господарський суд Кіровоградської області вирішив передати справу №912/4852/16 за підсудністю до господарського суду Дніпропетровської області, у зв'язку з тим, що на момент прийняття позовної заяви та порушення провадження у справі, а саме станом на 29.12.2016 місцезнаходження відповідача було місто Дніпро.

Керуючись ст. ст. 61, 64, 65 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд ухвалив прийняти справу №912/4852/16 до свого провадження та призначити до розгляду в засіданні на 23.02.2017.

23.02.2017 через канцелярію суду отримано заяву позивача від 23.02.2017 в якій останній уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача 187431,23грн. основної заборгованості та 3115,97грн. судового збору.

Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 09.02.2017 з відміткою представника позивача про отримання ухвали суду 06.02.2017 та явкою представника в судове засідання.

Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 08.02.2017 з відміткою представника відповідача про отримання ухвали суду 06.02.2017.

Враховуючи викладене господарський суд констатує, що сторони належним чином повідомлені про час і місце розгляду заяви судом.

В судовому засіданні, яке відбулося 23.02.2017 повноважний представник позивача позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі, просить суд розглянути справу без участі представника відповідача, про що подав відповідне клопотання, крім того, подав документи для долучення до матеріалів справи, витребуванні ухвалою суду.

Повноважний представник відповідача в судове засідання не з'явився, відзив на позов не надав, інших документів не представив, причини неявки у судове засідання не повідомив, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Абзацом 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. за №18 визначено, що у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Пунктом 3.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, якщо їх явку судом визнано обов'язковою, також може розцінюватися судом як зловживання процесуальними правами.

Відповідна практика, спрямована на умисне затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

На думку суду неявка у судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами.

Отже, з метою уникнення умисного затягування судового процесу з боку відповідача та недопущення порушення прав позивача господарський суд розглянув справу по суті позовних вимог.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд констатує, що сторони мали реальну можливість надати всі існуючі докази в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень суду першої інстанції .

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 23.02.2017 в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, -

ВСТАНОВИВ:

25.08.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю "УПК Груп" (далі по тексту - позивач, постачальник) та приватним підприємством "ВК і К" (далі по тексту - відповідач, покупець) укладено договір поставки №3 (далі по тексту - договір), відповідно до пункту 1.1 умов якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, та у відповідності з заявкою покупця, поставити та передати у власність покупця поліамідну сосисочну, сардельну, ковбасну оболонку "Біга-3" або іншу продукцію (далі по тексту - товар), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його в порядку і строки обумовлені цим договором.

Пунктом 5.4 договору визначено, що загальна сума за цим договором визначається як сумарна вартість товару, поставленого відповідно до видаткових накладних.

Пунктом 5.7 договору визначено, що покупець зобов'язаний перерахувати грошові кошти на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 (тридцять) календарних днів з моменту прийняття товару. Прийняття товару підтверджується оформленням видаткової накладної.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016 (пункт 9.1 договору).

25.08.2015 між сторонами підписано протокол розбіжностей яким зокрема узгоджено редакцію пункту 5.7 договору, а саме: "покупець зобов'язаний перерахувати грошові кошти на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 (тридцять) календарних днів з моменту прийняття товару. Прийняття товару підтверджується оформленням видаткової накладної".

На виконання умов укладеного між сторонами договору позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується видатковою накладною №327 від 23.11.2016 на суму 71565,41грн. та видатковою накладною №296 від 27.10.2016 на суму 115865,82грн.

Відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору отриманий від позивача товар не оплатив, що і стало підставою звернення позивача до господарського суду з даною позовною заявою.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав.

Крім того, відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, наведених позивачем обставин не спростував.

Дослідивши оригінали наданих позивачем до господарського суду документів у розумінні статті 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним договором.

Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов договору, відповідачем господарському суду надано не було.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги, слід визнати обґрунтованими, документально доведеними, такими, що не суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що підлягають задоволенню.

Факт отримання відповідачем товару підтверджується матеріалами справи, а саме видатковою накладною №327 від 23.11.2016 на суму 71565,41грн. та видатковою накладною №296 від 27.10.2016 на суму 115865,82грн., що містяться в матеріалах справи, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств позивача та відповідача.

Зобов'язання відповідача, щодо оплати за отриманий товар передбачено умовами договору та нормами законодавства.

З огляду на положення пункту 5.7 договору, строк оплати товару отриманого за видатковою накладною №327 від 23.11.2016 на суму 71565,41грн. та видатковою накладною №296 від 27.10.2016 на суму 115865,82грн. є таким, що настав.

Доказів оплати товару в сумі 187431,23грн. відповідач не надав.

Доводи позивача, наведені в обґрунтування позову, належними доказами не спростував.

Доказів повернення вказаного товару позивачу відповідачем не надано.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено один із загальних засад цивільного законодавства, а саме свобода договору.

Відповідно до п. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статтею 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1). Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (ч.2). У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч.3). Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу (ч.4). Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (ч.5).

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір при задоволенні позову покладається на відповідача.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2811,47грн.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України „Про судовий збір визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Керуючись ст.ст. 11, 202, 509, 525, 526, 530, 536, 610, 612, 625, 629, 662, 663, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 199, 265, 266 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з приватного підприємства "ВК і К" (49125, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код 13745730) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "УПК Груп" (04070, м.Київ, вул.Волоська, буд.55/57, Літ.А; ідентифікаційний код 38952863) 187431,23грн. (сто вісімдесят сім тисяч чотириста тридцять одна грн. 23 коп.) основної заборгованості; 2811,47грн. (дві тисячі вісімсот одинадцять грн. 47 коп.) судового збору.

Видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

24.02.2017

Суддя ОСОБА_2