ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2017 р.Справа № 923/1062/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого Діброви Г.І.

суддів Принцевської Н.М., Лисенко В.А.

секретар судового засідання Бендерук Є.О.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 27.12.2016 року №9-1546-9/21;

від відповідача ОСОБА_2 за довіреністю від 03.01.2017 року;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт. Петрівка, м. Херсон

на рішення господарського суду Херсонської області від 22.11.2016 року

у справі № 923/1062/16

за позовом Херсонської міської ради, м. Херсон

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт. Петрівка, м. Херсон

про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасової споруди

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року Херсонська міська рада звернулась до господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт. Петрівка, м.Херсон, в якій просило суд зобовязати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3, смт. Петрівка, м. Херсон звільнити земельну ділянку площею 32,42 кв. м., розташовану у м. Херсоні по вул. Миру, в районі будинку №8, шляхом демонтажу тимчасових споруд, а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 22.11.2016 року у справі № 923/1062/16 (суддя Сулімовська М.Б.) позов задоволено, зобовязано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_3, смт. Петрівка, м. Херсон звільнити земельну ділянку площею 32,42 кв. м., розташовану в м.Херсоні по вул. Миру, в районі будинку №8, шляхом демонтажу тимчасових споруд та відшкодовано позивачу за рахунок відповідача судові витрати.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, смт. Петрівка, м. Херсон з рішенням суду не погодився, тому звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення господарського суду Херсонської області від 22.11.2016 року у справі № 923/1062/16 і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Херсонської міської ради в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним зясуванням всіх обставин справи. Зокрема, на думку скаржника, застосування положень Земельного кодексу до спірних правовідносин є безпідставним, спори, які виникають з приводу самочинного будівництва є публічно-правовими та підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

До Одеського апеляційного господарського суду від Херсонської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт. Петрівка, м. Херсон та залишити без змін рішення господарського суду Херсонської області від 22.11.2016 року у справі №923/1062/16. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.

До апеляційної скарги відповідачем додано копії документів на підтвердження звернення до Херсонської міської ради для отримання згоди на розміщення тимчасової споруди, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції. До відзиву на апеляційну скаргу позивачем також були надані копії документів, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції, на підтвердження відмови органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розміщення тимчасової споруди.

В судовому засіданні представники сторін підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, викладених письмово, а також просили суд в порядку норм статті 101 Господарського процесуального кодексу України залучити документи, додані до апеляційної скарги і відзиву на апеляційну скаргу до матеріалів справи. Судова колегія задовольнила клопотання сторін та долучила до матеріалів справи вказані документи, оскільки причини, наведені сторонами щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції є поважними.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу, оскільки для зясування фактичних обставин справи достатньо матеріалів, що знаходяться в справі № 923/1062/16 та наданих представниками сторін пояснень.

Апеляційний господарський суд, у відповідності до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин повторно розглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді справи норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи, при цьому суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт. Петрівка, м. Херсон не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Херсонської області від 22.11.2016 року у справі № 923/1062/16 є обґрунтованим та правомірним, виходячи з наступного.

Як вбачається з ОСОБА_1 обстеження земельної ділянки від 31.08.2016 року №7, ОСОБА_3 користується без правовстановлюючих документів земельною ділянкою площею 32,42 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Херсон, вул. Миру, в районі будинку №8, цільове призначення: землі загального користування, зупинка громадського транспорту. ОСОБА_3 за зазначеною адресою самовільно було розміщено: металевий каркас з дахом, 3,9Ч3,4 м; стаціонарну тимчасову споруду «Полевой арбуз» 5,05Ч3,5 м; пересувну ТС лоток (прилавок) «Арбуз-диня», 2,0Ч1,63 м; навіс зупинки громадського транспорту.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу приписів статті 142 Конституції України та статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є земля і природні ресурси, що перебувають у власності територіальних громад міст.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами а), б), в), д) частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою.

Таким чином, міський раді як суб'єкту земельних правовідносин, який здійснює повноваження власника землі, належить право розпорядження та обов'язок здійснення контролю за використанням земельних ділянок, розташованих на її території.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки визначено як будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

За приписами статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, суб'єктами, яким підлягають поверненню самовільно зайняті земельні ділянки, визначено власників землі або землекористувачів, повернення самовільно зайнятих земельних ділянок є забезпеченням охорони права власності суб'єктів власності на землю, у тому числі згідно зі статтями 78, 80, 83 Земельного кодексу України територіальної громади, інтереси якої відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" представляє відповідна рада.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 28 Закону України «Про врегулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів".

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Відповідно до пункту 3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» ордер та інші дозвільні документи на право торгівлі надають суб'єкту господарювання право на здійснення підприємницької діяльності, зокрема, на відповідній території, земельній ділянці або у приміщенні. При цьому такий документ не надає права на відповідну земельну ділянку як частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами в розумінні частини 1 статті 79 Земельного кодексу України. Отже, розміщення малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій вона розміщена, може свідчити про самовільне зайняттям земельної ділянки і тягнути за собою наслідки, визначені статтею 212 Земельного кодексу України.

Таким чином, відповідно до наведених вимог закону обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у цієї особи на час прийняття судом рішення таких документів є самовільним зайняттям вказаної земельної ділянки.

Крім того, у пункті 2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року №244 зазначено, що підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди.

Згідно з пунктом 2.2 Порядку замовник, який має намір встановити тимчасову споруду, звертається до відповідного виконавчого органу ради із відповідною заявою у довільній формі про можливість встановлення тимчасової споруди.

Розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Таким чином, відповідно до наведених вимог закону, обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а також паспорту прив'язки тимчасової споруди.

Відповідачем не надано жодних правовстановлюючих документів на земельну ділянку та дозвільних документів на встановлення тимчасової споруди.

З документів, наданих суду апеляційної інстанції, вбачається, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_3, смт. Петрівка, м. Херсон неодноразово звертався до Херсонської міської ради щодо отримання дозволу на розміщення тимчасової споруди, проте органом місцевого самоврядування кожного разу відмовлялось в отриманні такого дозволу, у звязку з тим, що відповідачем порушено Правила благоустрою, а також у звязку із самовільним зайняттям спірної земельної ділянки.

З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки матеріалами справи у сукупності, згідно норм статті 43 Господарського процесуального кодексу України, доведено факт того, що відповідач фактично використовує земельну ділянку за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Відповідачем не надано жодних правовстановлюючих документів на земельну ділянку та дозвільних документів на встановлення тимчасової споруди.

Доводи апеляційної скарги не прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення. Зокрема, розглянуті та відхилені доводи апеляційної скарги щодо непідсудності даної справи господарському суду, виходячи з наступного.

Положеннями статей 170, 172 Цивільного кодексу України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади, а територіальні громади через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Реалізуючи свої повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування можуть вступати з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини і у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками з іншими юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частини 4 статті З Господарського кодексу України сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини. Під організаційно-господарськими відносинами розуміються відносини, що складаються між суб'єктами господарювання та суб'єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю (частина 6 статті З Господарського кодексу України).

Відносини між Херсонською міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 є організаційно-господарськими, а спір про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасової споруди, є спором про право на розміщення тимчасової споруди на земельній ділянці комунальної власності.

Таким чином, враховуючи наявність між сторонами господарських відносин та спору про право на розміщення тимчасової споруди на земельній ділянці комунальної власності, що виникає з цих відносин, даний спір підлягає розгляду у господарському суді, а посилання відповідача на підвідомчість даного спору адміністративному суду є безпідставними.

Виходячи з вищевикладеного, відповідно до статті 47 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення прийняте суддею за результатами дослідження усіх обставин справи. Тому судова колегія Одеського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Херсонської області від 22.11.2016 року у справі №923/1062/16 ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді всіх обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права України, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, смт. Петрівка, м. Херсон на рішення господарського суду Херсонської області від 22.11.2016 року у справі №923/1062/16 залишити без задоволення, рішення господарського суду Херсонської області від 22.11.2016 року у справі №923/1062/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, направляється сторонам по справі в триденний строк та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України через Одеський апеляційний господарський суд у двадцятиденний строк.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Судді ОСОБА_5
ОСОБА_6