ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2017 р.Справа № 922/42/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Доленчука Д.О.

при секретарі судового засідання Івахненко І.Г.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка
про стягнення 61403,54 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю № б/н від 02.06.2016 р.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг № 00008804 від 14.10.2013 р. у розмірі 20149,40 грн., збитків у розмірі 27440,88 грн., пені у розмірі 3586,79 грн., 3% річних у розмірі 1076,71 грн., інфляційних витрат у розмірі 9149,76 грн.

Ухвалою суду від 05.01.2017 р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 24.01.2017 р. о 11:20.

24.01.2017 р. судом розгляд справи було відкладено на 21.02.2017 р. о 11:20.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи без застосування технічних засобів фіксації судового процесу (вх. № 6032 від 21.02.2017 р.), яка судом була задоволена.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач відзив на позовну заяву до суду не надав, в судове засідання представник відповідача не з'явився.

При цьому суд зазначає, що відповідач про розгляд справи у суді був повідомлений належним чином, оскільки згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача є: 62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, 18, а з матеріалів справи вбачається, що ухвала суду про порушення провадження у справі була надіслана відповідачу за вищезазначеною адресою, але не була ним отримана та повернута до суду.

У п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" було зазначено, що у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Крім того, суд зазначає, що на сторінці господарського суду Харківської області офіційного веб-порталу Судова влада України в мережі Інтернет було опубліковано 14.02.2017 р. повідомлення про розгляд даної справи у господарському суді Харківської області.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, встановив наступне.

14 жовтня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше лізинг Україна" (позивач, лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Постман" (відповідач, лізингоодержувач) було укладено договір про фінансовий лізинг №00008804

Згідно з преамбулою Додатку до договору про фінансовий лізинг "Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу" ці загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (надалі разом із Договором про фінансовий спільно іменується як "Контракт"), а також Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) як додаток до Контракту, що є невід'ємною його частиною, та інші додатки, що є невід'ємними його частинами, являють собою угоду між сторонами щодо придбання ТОВ "Порше Лізинг Україна", а також передачі Об'єкту лізингу Лізингоодержувачу (у відповідності до визначених у цьому Контракті значень вищезгаданих термінів) згідно з положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16 грудня 1997 року, а також іншими чинними положеннями українського законодавства (надалі - Контракт).

Відповідно до п.3.1. Контракту предметом лізингу за цим Контрактом є транспортний засіб, зазначений у Контракті (надалі - "Об'єкт лізингу"). Об'єкт лізингу був обраний у відповідності до специфікації Лізингоодержувача та в повній мірі відповідає вимогам Лізингоодержувача. Лізингоодержувач на власний розсуд здійснив вибір Дилера-продавця, у якого Порше Лізинг Україна придбавало Об'єкт лізингу.

Відповідно до п.4.1. Контракту Порше Лізинг Україна зберігатиме за собою право власності на Об'єкт лізингу, в той час як Лізингоодержувач матиме право на експлуатацію Об'єкт лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли Порше Лізинг Україна матиме право розірвати цей Контракт та вимагати повернення Об'єкта лізингу, як зазначено в цьому Контракті).

В п.6.1. Контракту сторони домовилися про те, що для експлуатації Об'єкта лізингу Лізингоодержувач щомісяця виплачуватиме Порше Лізинг Україна лізингові платежі у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього контракту, та інших положень контракту. Щомісячний лізинговий платіж включає в себе:

- відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування;

- частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості Об'єкта лізингу);

- комісії;

- покриття витрат, пов'язаний з оплати та відшкодуванням, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом (включаючи, окрім іншого, витрати на ремонт Об'єкта лізингу, реєстраційні платежі та інші витрати, передбачені або пов'язані з Контрактом).

За умовами п.6.5. Контракту лізингові платежі перераховуються Лізингоодержувачем на рахунок зазначений Порше Лізинг Україна у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування). Лізингові платежі у будь-якому разі не підлягають поверненню Лізингоодержувачу, за винятком випадків визначених Контрактом.

Додатковою угодою №1/1 від 12.01.2015 року до Договору про фінансовий лізинг № 00008804 від 14.10.2013 року строк дії договору продовжено до 84 місяців, визначено лізинговий платіж еквівалент 273,66 дол.США, також складено та підписано сторонами новий Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування), відповідно до якого Лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунка позивача в гривнях (за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США) банківським переказом на банківський рахунок позивача.

Отже, відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) відповідач зобовязаний сплачувати лізингові платежі щомісяця не пізніше 15 числа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав свої зобов'язання за Контрактом належним чином, передав відповідачу, а відповідач прийняв Обєкт лізингу - транспортний засіб типу VW Caddy GP Kasten 1.2 I TSI, 2013 року виробництва, шасі № WV1ZZZ2KZDX136818, двигун № СBZ 997447, вартість Об'єкту лізингу становить еквівалент у гривні 14012,60 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 6005,40 доларів США., всього - 20018,00 доларів США, що підтверджується актом прийому-передачі від 25.10.2013р.

На виконання п.6.5. Контракту позивач виставив відповідачу рахунки-фактури на оплату лізингових платежів.

Згідно позову позивач вказує, що з лютого 2015 року відповідач почав порушувати свої зобов'язання за договором.

Станом на 22.12.2016 р. у відповідача існує наступна заборгованість:

- часткова несплата щомісячного лізингового платежу за січень 2015 року на суму 1348,96 грн., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.01.2015 року;

- несплата щомісячного лізингового платежу за лютий 2015 року на суму 5527,93 грн. відповідно до рахунку № 00256771 від 02.02.2015 р., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.02.2015 року;

- несплата щомісячного лізингового платежу за березень 2015 року на суму 6841,50 грн. відповідно до рахунку № 00262451 від 06.03.2015 р., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.03.2015 року;

- несплата щомісячного лізингового платежу за квітень 2015 року на суму 6431,01 грн. відповідно до рахунку № 00268168 від 06.04.2015 р., належного до сплати відповідно до Плану відшкодування не пізніше 15.04.2015 року.

Отже, загальна сума невиконаних грошових зобов'язань відповідача за лізинговими платежами станом на 22.12.2016 р. складає 20149,40 грн.

За умовами п.п. 12.6.1. п.12.6. Контракту позивач має право в односторонньому порядку розірвати цей Контракт/відмовитись від Контракту, та, також серед іншого, право на повернення Об'єкту лізингу, зокрема у випадку якщо Лізингоодержувач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий внесок у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

Відповідно до п. 12.13. Контракту у випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12, Контракт вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Згідно з п.12.9. Контракту у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов`язаний повернути об`єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження позивача, якщо інша адреса не вказана позивачем, впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

16.04.2015 р. позивач направив відповідачеві повідомлення про розірвання договору та вимогу про повернення об'єкта лізингу (відмова від договору).

Як свідчать матеріали справи, відповідач отримав вказану вимогу та відповідно до акту приймання-передачі від 22.04.2015 року повернув позивачу об`єкт лізингу.

Відповідно до п. 12.13. Контракту у випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12, Контракт вважається розірваним на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

В силу ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частина 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

З огляду на вищевикладені обставини, норми закону і на те, що суму заборгованості відповідачем не сплачено і не спростовано, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення суми заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором у розмірі 20149,40 грн. правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення пені у розмірі у розмірі 3586,79 грн. то суд зазначає наступне.

Пунктом 8.2.1. п.8.2. Контракту у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовується пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання, мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що зроблений позивачем розрахунок пені у розмірі 3586,79 грн. відповідає вимогам ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", тому позовні вимоги в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 1076,71 грн. та інфляційних витрат у розмірі 9149,76 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність та правомірність нарахування позивачем 3% річних у розмірі 1076,71 грн. та інфляційних витрат у розмірі 9149,76 грн., суд вважає, що вони нараховані вірно та у відповідності до норм діючого законодавства, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) за користування Об'єктом лізингу в розмірі 17840,88 грн. слід зазначити наступне.

Згідно з п.12.9. Контракту у разі припинення лізингу відповідно до п.12 Контракту, відмови Лізингоодержувача, придбати Об'єкт лізингу, як передбачено пунктом 4.2. Контракту, а також якщо ТОВ "Порше Лізинг Україна" вимагає повернення Об'єкта лізингу відповідно до інших положень Контракту, Лізингоодержувач зобов'язаний повернути Об'єкт лізингу за свій власний рахунок відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження ТОВ " Порше Лізинг Україна", якщо інша адреса не вказана Порше Лізинг Україна, впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту. В цей же строк Лізингоодержувач сплачує ТОВ "Порше Лізинг Україна" будь-яку різницю між ринковою вартістю Об'єкт лізингу та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до Графіку покриття виплат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Приписами ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 20.12.2010 у справі №06/113-38, від 04.07.2011 у справі №51/250, від 22.01.2013 р. у справі № 5011-71/2684-2012).

Відповідно до ч. 4 ст. 623 Цивільного кодексу України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

В даному випадку, сторони при укладенні договору, не передбачили ані відповідальності у вигляді процентів та комісій, які позивач мав би отримати у випадку не належного виконання зобов`язання, ані процентної ставки такого нарахування процентів, при розірванні договору.

Крім того позивачем не було надано до суду обґрунтованого розрахунку збитків (упущеної вигоди) у розмірі 17840,88 грн., складеного у відповідності до умов договору та чинного законодавства.

Враховуючи те, що ані умовами договору, ані чинним законодавством не передбачено нарахування процентів та комісій, які позивач мав би отримати у випадку не належного виконання зобов`язання, при розірванні договору та відсутність обґрунтованого розрахунку вказаних збитків, суд дійшов до висновку про недоведеність позивачем суми неодержаних доходів та відмову в позові в частині стягнення 17840,88 грн. збитків (упущеної вигоди).

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача збитків (реальних збитків) в розмірі 9600,00 грн., слід зазначити наступне.

З метою супроводження процесу повернення заборгованості Об'єкта лізингу між позивачем (замовником), ТОВ "Автомобільний дім", ТОВ Автосоюз та ТОВ "Юридична фірма Вернер" були укладені договір відповідального зберігання від 20.03.2015 р., договір відповідального зберігання від 01.09.2014 року та договір про надання юридичних послуг № 17/2010 від 09.06.2010 року, з метою надання послуг по зберіганню об`єкта лізингу та надання послуг по юридичному консультуванню, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді.

У зв'язку з викладеним, позивач зазначає, що ним були понесені витрати, на підтвердження чого надає відповідні документи (том 1 а.с. 49-110).

За умовами п.13.5. Контракту Лізингоодержувач відшкодовує всі та будь-які витрати, понесені Порше Лізинг Україна у зв'язку з вилученням (повернення) Об'єкта лізингу, у тому числі витрати, пов'язані із залученням будь-яких третіх осіб, що надають послуги, пов'язані з вилученням Об'єкту лізингу.

Таким чином, позивач відносить до збитків витрати на правову допомогу (юридичні послуги), якій останній поніс у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору.

Разом з тим, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 623, 1166 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про стягнення збитків, позивач має довести вищезазначені умови в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При цьому, господарський суд зауважує, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні статті 623 Цивільного кодексу України та статті 224 Господарського кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Контрактом.

Відтак, господарський суд дійшов висновку, що отримання позивачем юридичних послуг не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом.

Таким чином, вимога про стягнення збитків в розмірі вартості юридичних послуг та вартості послуг зі зберігання майна за договором в сумі 6000,00 грн. та 3600,00 грн., не відповідає вимогам статті 22 Цивільного кодексу України та статті 225 Господарського кодексу України, оскільки позивачем не доведено причинно-наслідкового звязку між протиправною поведінкою відповідача та понесеними позивачем збитками, а тому є безпідставною, необґрунтованою, відтак не підлягає задоволенню.

Вказані висновки господарського суду узгоджуються з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеній у постанові від 29 грудня 2015 року у справі № 911/1623/15.

За таких обставин позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України, покладаючи судові витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим, з відповідача підлягає стягненню 762,03 грн. витрат зі сплати судового збору.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 6, 10, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст.ст. 193, 224, 225, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 22, 509, 525, 526, 530, 549, 611, 625, 627, 628, 629, 806, 1166 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, буд. 18, ідентифікаційний код 36125152) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, проспект Павла Тичини 1В, офіс В, ідентифікаційний код 35571472) заборгованість по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг № 00008804 від 14.10.2013 р. у розмірі 20149,40 грн., пеню у розмірі 3586,79 грн., 3% річних у розмірі 1076,71 грн., інфляційні витрати у розмірі 9149,76 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 762,03 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 23.02.2017 р.

Суддя ОСОБА_2