РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

"22" лютого 2017 р. Справа №902/98/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Розізнана І.В. ,

суддя Грязнов В.В.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації на рішення господарського суду Вінницької області від 31.01.2017 р. у справі №902/98/17

за позовом публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до ОСОБА_1 соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації

про стягнення 88075,72 грн. компенсації витрат на надання послуг звязку на пільговій основі

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 31.01.2017 р. у справі №902/98/17 позов публічного акціонерного товариства "Укртелеком" до ОСОБА_1 соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації про стягнення 88075,72 грн. компенсації витрат на надання послуг звязку на пільговій основі, задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Вивчивши зміст апеляційної скарги, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для прийняття апеляційної скарги до розгляду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.97 ГПК України до скарги додаються докази сплати судового збору.

При цьому, частиною 1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції від 20.09.2016 р., чинній на момент звернення з позовом до суду) передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову або у фіксованому розмірі.

Підпунктом 1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" станом на 01.01.2016 р. мінімальний розмір заробітної плати встановлено у розмірі 1378,00 грн.

Згідно пп.4 п.2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" з апеляційної скарги на рішення суду встановлено ставку судового збору у розмірі 110% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, при подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апелянту належало сплатити 1515,8 грн. судового збору (110% від 1378 грн.), з урахуванням того, що позовна заява була подана 28.12.2016 р. згідно відбитку штемпеля підприємства поштового зв'язку на конверті.

Як вбачається з матеріалів поданої апеляційної скарги, всупереч наведеним вище вимогам чинного законодавства, скаржником при зверненні до суду апеляційної інстанції не було долучено документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених законом порядку та розмірі.

Натомість, разом з апеляційною скаргою, апелянтом подано клопотання про звільнення його від сплати судового збору, яке обґрунтоване тим, що при доведенні кошторису бюджетних призначень ОСОБА_1 соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації на І квартал 2017 року коштів по коду економічної класифікації 1139 "інші видатки", де закладено сплата судового збору при поданні позовних заяв, не передбачено.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про судовий збір" суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

При цьому слід зазначити, що за приписами вказаної статті звільнення від сплати судового збору є правом суду та не кореспондується з автоматичним обов'язком суду звільнити сторону від сплати судового збору, а відповідна заява розглядається, виходячи із визначених стороною обставин, що унеможливлюють сплату судового збору та підтвердження цих обставин належними доказами.

Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання про звільнення від сплати судового збору ОСОБА_1 соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації при зверненні до суду за захистом свого права потрібно з'ясувати, чи призводить вимога сплати судового збору за конкретних обставин справи до обмеження заявника на доступ до суду.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У Справі "Креуз проти Польщі" (п.53, "Case of Kreuz v. Poland", рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001р., надалі - Рішення) суд постановив, що "Право на суд", закріплене п.1 ст.6 Конвенції, не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Зокрема, такими обмеженнями є сплата судового збору при зверненні особи до суду.

Рішення Європейського суду з прав людини (п.60) постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Виходячи з аналізу норм законодавства України та практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів дійшла висновку, що вимога сплати судового збору при зверненні ОСОБА_1 соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації за захистом порушеного, оспорюваного або невизнаного права до суду, не є такою, що обмежує його право доступу до суду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що пунктом 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013 р. (далі - постанова Пленуму) передбачено, що оскільки статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади, то самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися підставою для звільнення від такої сплати.

Враховуючи даний принцип, а також положення ст. 5 Закону України "Про судовий збір", господарський суд позбавлений права надавити перевагу будь-якій стороні, в тому числі й у питанні звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до абз.1 п. 3.1 постанови Пленуму, клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи скаржника про обмеження чи неможливість захисту прав та інтересів при зверненні до суду повязані лише з відсутністю коштів, призначених для сплати судового збору, а в порушення вимог ст. 33 ГПК України жодних доказів на підтвердження наведених у клопотанні обставин заявник не надав, колегія суддів вважає, що наведені обставини не є вагомими при вирішенні питання про звільнення від сплати судового збору.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо до скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації не приймається до розгляду та підлягає поверненню.

Після усунення обставин, що стали причиною повернення скарги, зазначених у п. 3 ч.1 ст. 97 ГПК, апелянт має право повторно подати апеляційну скаргу у загальному порядку. У разі пропуску строку оскарження апеляційна скарга має бути подана повторно лише з мотивованим клопотанням про його відновлення.

Керуючись п. 3 ч.1 ст.97 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги - відмовити.

2. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації на рішення господарського суду Вінницької області від 31.01.2017р. у справі №902/98/17 - повернути заявнику.

3. Справу №902/98/17 повернути господарському суду Вінницької області.

Додаток: заявнику - матеріали скарги на 2 арк. з додатками до неї на 1 арк., поштовий конверт.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.