РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2017Справа №910/23159/16
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.Впри секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС»
до про Приватного акціонерного товариства «Київстар» стягнення заборгованості у розмірі 601 грн. 54 коп.
Представники:

від Позивача: Гарнага П.А. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Ральченко Ю.Г. (представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Державне спеціалізоване підприємство «Чорнобильська АЕС» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київстар» (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 601 грн. 54 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 20.10.2010 року між Державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильська АЕС» (Орендодавець) та Закритим акціонерним товариством «Київстар», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Київстар», (Орендар) було укладено Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт, відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину бетонованого майданчика основи башти РРЛ СВ-3 площею 10,0 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, вул. Військових будівельників, 1, що перебуває на балансі Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобільська АЕС" (інв. № 167), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна станом на 31.05.2010 р. і становить за незалежною оцінкою 3149 грн. 00 коп. Як зазначає Позивач, за результатами проведеної Державною фінансовою інспекцією у Київській області перевірки було складено Акт № 07-21/67 від 27.06.2014 року, відповідно до якого було встановлено недоотримання доходів у період з 20.09.2011 року по лютий 2013 року в сумі 601 грн. 54 коп. за Договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року. Таким чином, Позивач просить Суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київстар» 601 грн. 54 коп. збитків.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.12.2016 року порушено провадження у справі № 910/23159/16, судове засідання призначено на 28.12.2016 року.

28.12.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

28.12.2016 року в судове засідання з'явився представник відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив. Представники сторін вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 19.12.2016 року не виконали.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав клопотання про відкладення розгляду справи, просив Суд надати час для виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 19.12.2016 року.

Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи.

Крім того, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Відповідача надати докази на підтвердження погашення заборгованості за Договором №212 тіт від 20.10.2010 року у розмірі 601,54 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2016 року відкладено розгляд справи на 01.02.2017 року, у зв'язку з неявкою представника позивача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

03.01.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання, в якому зазначив, що ухвалу про призначення розгляду справи на 28.12.2016 року Позивач отримав в день засідання, а тому просив призначити розгляд справи на іншу дату.

23.01.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 19.12.2016 року.

27.01.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 19.12.2016 року та відзив на позовну заяву, яким просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

01.02.2017 року в судове засідання з'явились представники сторін.

Суд зазначив, що клопотання Позивача про призначення розгляду справи на іншу дату, окрім 28.12.2016 року, фактично задоволено, оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2016 року відкладено розгляд справи на 01.02.2017 року.

Також, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача:

- надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву Приватного акціонерного товариства "Київстар";

- надати докази на підтвердження направлення листа №71/18-353 від 13.10.2011 року з додатками до нього (Додаткова угода №1 до Договору №212тіт від 20.10.2010 року).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2017 року відкладено розгляд справи на 15.02.2017 року, у зв'язку з витребуванням додаткових доказів по справі.

В судовому засіданні 15 лютого 2017 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Що стосується клопотання Позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача - Північного офісу Держаудитслужби, викладеного у прохальній частині позовної заяви, Суд зазначає.

Статтею 27 Господарського процесуального кодексу України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Відповідно до п. 1.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ст. 27 ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін. З підстав, зазначених у третьому і четвертому реченнях частини першої згаданої статті, господарський суд залучає певну особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, й за відсутності згаданих заяви чи клопотання. Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Однак, Суд звертає увагу на те, що Державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильська АЕС» не наведено належних обґрунтувань щодо того, як рішення у даній справі може вплинути на права або обов'язки Північного офісу Держаудитслужби щодо однієї з сторін, а тому відмовляє в задоволенні клопотання Позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача - Північного офісу Держаудитслужби.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 15 лютого 2017 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

20.10.2010 року між Державним спеціалізованим підприємством «Чорнобильська АЕС» (Орендодавець) та Закритим акціонерним товариством «Київстар», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Київстар», (Орендар) було укладено Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт, відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину бетонованого майданчика основи башти РРЛ СВ-3 площею 10,0 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, вул. Військових будівельників, 1, що перебуває на балансі Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобільська АЕС" (інв. № 167), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна станом на 31.05.2010 р. і становить за незалежною оцінкою 3149 грн. 00 коп.

Згідно з п. 1.2 Договору майно передається в оренду з метою розміщення контейнерів базової станції стільникового зв'язку.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання - передавання майна.

Відповідно до п. 3.1 Договору орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий (травень 2010) місяць - 78 грн. 73 коп.

Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному законодавством. Орендна плата за перший місяць оренди - листопад 2010 визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць та індекси інфляції за червень - жовтень 2010 року. (п.3.2 Договору)

У п.3.3 Договору зазначено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з п. 3.5 Договору розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, істотної зміни стану об'єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Цей Договір укладено строком на один рік, що діє з 01.11.2010 р. до 30.10.2011 р. включно (п. 10.1 Договору).

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір уважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною договору при обов'язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди (п. 10.4 Договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року Орендодавець передав, а Оренда в свою чергу прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину бетонованого майданчика основи башти РРЛ СВ-3 площею 10,0 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, вул. Військових будівельників, 1, що підтверджується Актом приймання - передавання державного майна від 01.11.2010 року.

Додатковими угодами № 1 від 30.10.2011 року та №2 від 12.09.2012 року до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року Сторони продовжили термін дії договору до 29.10.2012 року включно й до 18.10.2013 року включно відповідно.

Додатковою угодою №3 від 01.03.2013 року до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року Сторонами викладено п. 1.1 Договору в наступній редакції:» 1.1 Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину бетонованого майданчика основи башти РРЛ СВ-3 площею 10,0 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, проїзд Каштановий, 2, що перебуває на балансі Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобільська АЕС" (інв. № 167), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна станом на 31.05.2010 р. і становить за незалежною оцінкою 3 149 грн.»; внесено зміни до п.п.3.1, 3.2 Договору.

11.11.2014 року Сторонами на виконання умов Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року підписаний Акт приймання - передачі повернення майна, за яким Орендар повернув, а Орендодавець в свою чергу прийняв з орендного користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину бетонованого майданчика основи башти РРЛ СВ-3 площею 10,0 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, проїзд Каштановий, 2.

27.06.2014 року Державною фінансовою інспекцією у Київській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" за період з 01.01.2010 року по 01.04.2014 року, за результатами якої складено акт № 07-21/67 від 27.06.2014 року, в якому встановлено недоотримання доходів ДСП ЧАЕС від оренди державного майна за Договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року у розмірі 601 грн. 51 коп.

30.07.2014 року Позивач отримав лист Державної фінансової інспекції у Київській області №10-07-14-14/7208 від 24.07.2014 року про усунення виявлених порушень та забезпечити стягнення з орендарів суми недоотриманих доходів від оренди індивідуально визначеного майна.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що за результатами проведеної Державною фінансовою інспекцією у Київській області перевірки було складено Акт № 07-21/67 від 27.06.2014 року, відповідно до якого було встановлено недоотримання доходів у період з 20.09.2011 року по лютий 2013 року в сумі 601 грн. 54 коп. за Договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року. Таким чином, Позивач просить Суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київстар» 601 грн. 54 коп. збитків.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Як встановлено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 5 ст. 762 Цивільного кодексу України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За користування майном з наймодавця справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч.1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Статтею 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року Орендодавець передав, а Оренда в свою чергу прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину бетонованого майданчика основи башти РРЛ СВ-3 площею 10,0 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, вул. Військових будівельників, 1, що підтверджується Актом приймання - передавання державного майна від 01.11.2010 року, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

11.11.2014 року Сторонами на виконання умов Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року підписаний Акт приймання - передачі повернення майна, за яким Орендар повернув, а Орендодавець в свою чергу прийняв з орендного користування державне окреме індивідуально визначене майно - частину бетонованого майданчика основи башти РРЛ СВ-3 площею 10,0 кв.м., розміщене за адресою: Київська область, м. Славутич, проїзд Каштановий, 2, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

27.06.2014 року Державною фінансовою інспекцією у Київській області проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" за період з 01.01.2010 року по 01.04.2014 року, за результатами якої складено акт № 07-21/67 від 27.06.2014 року, в якому встановлено недоотримання доходів ДСП ЧАЕС від оренди державного майна за Договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року у розмірі 601 грн. 51 коп.

30.07.2014 року Позивач отримав лист Державної фінансової інспекції у Київській області №10-07-14-14/7208 від 24.07.2014 року про усунення виявлених порушень та забезпечити стягнення з орендарів суми недоотриманих доходів від оренди індивідуально визначеного майна.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що за результатами проведеної Державною фінансовою інспекцією у Київській області перевірки було складено Акт № 07-21/67 від 27.06.2014 року, відповідно до якого було встановлено недоотримання доходів у період з 20.09.2011 року по лютий 2013 року в сумі 601 грн. 54 коп. за Договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року. Таким чином, Позивач просить Суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Київстар» 601 грн. 54 коп. збитків.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Пунктом 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори:

- наявність реальних збитків;

- вина заподіювача збитків;

- причинний зв'язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Статтею 225 Господарського кодексу України визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Проте, Позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов»язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками є обов'язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

Суд зазначає, що загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано Главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено Главою 20 Господарського кодексу України

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язанні у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зі змісту статті 632 Цивільного кодексу України вбачається, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною, за виключенням випадків визначених законом, у яких ціни (тарифи, ставки тощо) встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно ч. 1 до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, істотними вважаються насамперед ті умови договору, які названі такими за законом.

Статтею 284 Господарського кодексу України визначено, що істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" істотною умовою договору оренди є, зокрема, орендна плата з урахуванням її індексації.

Орендна плата, як істотна умова договору оренди, за розміром, формою та порядком її сплати визначається статтями 19, 20 цього Закону.

Як встановлено Судом та вбачається з матеріалів справи, при укладенні Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року Сторонами було погоджено таку істотну умову Договору оренди, як орендна плата. Відповідно до п. 3.1 Договору орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий (травень 2010) місяць - 78 грн. 73 коп. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному законодавством. Орендна плата за перший місяць оренди - листопад 2010 визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць та індекси інфляції за червень - жовтень 2010 року. (п.3.2 Договору) У п.3.3 Договору зазначено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з ч. 2 ст. 284 Господарського кодексу України умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря.

Додатковою угодою №3 від 01.03.2013 року до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року Сторонами внесено зміни до п.п.3.1, 3.2 Договору.

Таким чином, Сторонами при укладенні Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року було узгоджено розмір орендної плати з визначенням її розміру у сумах на місяць та з встановленням порядку подальшого обчислення її розміру за наступні періоди шляхом корегування на індекс інфляції за попередній місяць.

В свою чергу, Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Частиною 2 ст. 632 Цивільного кодексу України регламентовано, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

В силу приписів ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 651 Цивільного кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частинами 2-3 статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне, зокрема, змінити договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні, яка у двадцятиденний строк після одержання такої пропозиції повідомляє іншу сторону про результати її розгляду.

Згідно з п. 3.5 Договору розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, істотної зміни стану об'єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України зміни Сторонами спірного Договору розміру орендної плати шляхом укладання відповідної додаткової угоди до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року.

Відповідно до частин 4-5 статті 188 Господарського кодексу України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Крім того, матеріали справи не місять жодних належних та допустимих доказів відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження звернення Позивача до Відповідача з пропозицію про внесення змін до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності №212тіт від 20.10.2010 року в частині зміни розміру орендної плати, а також доказів звернення Позивача до суду з відповідним позовом про спонукання Відповідача внести зміни до договору в частині нового розміру орендної плати.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

За приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Суд зазначає, що саме на Позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов'язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв'язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню (Постанова Вищого господарського суду України від 19 березня 2015 року у справі №910/19489/14).

Суд вважає, що Позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки Позивачем не доведено об'єктивну та суб'єктивну сторони спричинених Відповідачем збитків, причинно-наслідковий зв'язок між діями та понесеними Позивачем збитками саме у розмірі 601 грн. 54 коп. Крім того, Позивачем не доведено факту завдання йому збитків саме в розмірі 601 грн. 54 коп., оскільки Суд не вбачає за можливе встановити правильність нарахованої та заявленої до стягнення позивачем суми збитків.

При цьому, Суд зазначає, що Акт № 07-21/67 від 27.06.2014 року, складений Державною фінансовою інспекцією у Київській області за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Державного спеціалізованого підприємства "Чорнобильська АЕС" за період з 01.01.2010 року по 01.04.2014 року та зазначені в ньому відомості, на який посилається Позивач в якості підстави позову, за своєю правовою природою не може бути безумовним доказом наявності фактів, які в силу норми ст. 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування. Вищевказаний акт не змінює, не припиняє частково або повністю договірні правовідносини сторін, оскільки виявлення будь-яких порушень в діяльності позивача за спірний період не свідчить про зміну правовідносин між ним та відповідачем, що виникли саме на підставі укладеного та виконаного договору.

Крім того, вищезазначений акт також не несе жодного імперативного характеру для сторін Договору. Так, загальне поняття акта ревізії наведено у пункті 3 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 № 550, згідно з яким акт ревізії - документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта. У цьому випадку акт ревізії, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень (що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта ревізії) не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.09.2013 року у справі № 21-237а13.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про стягнення заборгованості у розмірі 601 грн. 54 коп. у повному обсязі з підстав їх недоведеності.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» до Приватного акціонерного товариства «Київстар» про стягнення заборгованості у розмірі 601 грн. 54 коп. - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 20 лютого 2017 року.

Суддя О.В. Чинчин