ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А

21.02.2017р. Справа №905/2350/15

Господарський суд Донецької області у складі судді Кротінової О.В., розглянув матеріали за скаргою Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м.Київ, №2-4-10/709 від 20.12.2016р. на дії державного виконавця, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м.Київ,

до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю Східна зернова група, м.Слов'янськ Донецької області,

про стягнення 11696,64 гривень, з яких: 5640,24 гривень основний борг, 4150,15 гривень інфляційні втрати, 484,91 гривень 3 % річних, 1026,52 гривень пеня, 394,82 гривень - штраф,-

за участю представників сторін:

від позивача (заявника): ОСОБА_1 за довіреністю;

від відповідача (боржника): не з'явився;

від Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області: не зявився, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 11.11.2015р. у справі №905/2350/15 (повний текст рішення складено та підписано 12.11.2015р.) позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю Східна зернова група, м.Слов'янськ Донецької області, задоволено частково, а саме: стягнуто з відповідача на користь позивача основну заборгованість в сумі 5640,24 гривень, інфляційні втрати в сумі 4150,15 гривень, 3% річних в сумі 484,91 гривень, судовий збір в сумі 1069,99 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного судового рішення 30.11.2015р. господарським судом Донецької області видано відповідний наказ.

04.01.2017р. господарським судом Донецької області отримано скаргу Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м.Київ, №2-4-10/709 від 20.12.2016р., у якій останній просить визнати незаконним та скасувати повідомлення Словянського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 13.10.2016р. №1-756/35263 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (ВП №52641571); зобовязати Словянський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції прийняти до виконання наказ від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15, винести постанову про відкриття виконавчого провадження, провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Обґрунтуванням наведеного, за висновками заявника, є незаконні дії виконавчого органу. Скаржник вказує на неправомірне застосування положень п.8 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05.10.2016р., оскільки виконавчий документ було предявлено до виконання 04.10.2016р., тобто до набрання даним Законом чинності.

На підставі розпорядження керівника апарату господарського суду Донецької області №01-02/5 від 04.01.2017р., відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в господарському суді Донецької області, у зв'язку з переведенням судді Колесника Р.М. на посаду судді господарського суду Київської області (указ Президента України "Про переведення суддів" №21/2016 від 23.01.2016р.), для розгляду скарги №2-4-10/709 від 20.12.2016р. по справі №905/2350/15 визначено суддю Кротінову О.В. (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.01.2017р.).

Нормативним підґрунтям визначено ст.ст.2, 4, 13, 19, 26, 74, Закону України Про виконавче провадження, ст.255 Цивільного кодексу України, ст.121-2 Господарського процесуального кодексу України, а також посилання на постанову Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України».

До матеріалів скарги додано у копіях: повідомлення вих.№1-756/35263 від 13.10.2016р. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання (ВП №52641571), лицьовий бік поштового конверта, наказ господарського суду Донецької області від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15, опис вкладення у цінний лист, датований 04.10.2016р., фіскальний чек УДППЗ Укрпошта Київ-1 №6768 від 04.10.2016р., заява №2-4-10/522 від 04.10.2016р. про прийняття до примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15, довіреності на представників скаржника.

04.01.2017р. ухвалою господарського суду Донецької області означена скарга прийнята до розгляду.

Представник позивача (заявника) у судовому засіданні 21.02.2017р. підтримав вимоги скарги у повному обсязі.

Представник відповідача (боржника) у судові засідання не зявився, витребувані документи не надав.

Представник Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області у судове засідання 21.02.2017р. не зявився, причин неявки не повідомив, витребувані документи не надав.

Керуючись приписами ч.2 ст.121-2 господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розгляд скарги за наявними в справі матеріалами, у цьому судовому засіданні.

Дослідив надані матеріали та оцінив подані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо такого.

За змістом ст.121-2 Господарського процесуального кодексу України скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

Згідно із ст.4-5 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обовязкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

За приписом ст.115 Господарського процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

При цьому, відповідно до ст.116 Господарського процесуального кодексу України, виконання рішення господарського суду проводиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України Про виконавче провадження, як спеціальний нормативний акт, що регулює порядок здійснення виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, повідомленням головного державного виконавця Словянського міськрайонного відділу ДВС головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_2 від 13.10.2016р. вих.№1-756/35263 (ВП №52641571) на підставі п.8 ч.4 ст.4 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016р. №1404-VIII повернуто виконавчий документ (наказ господарського суду Донецької області від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15) без прийняття до виконання з підстав не сплати авансового внеску.

В обґрунтування вимог скарги позивач (стягувач) зазначає, що ним направлено заяву №2-4-10/522 від 04.10.2016р. про прийняття до примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15 на виконання до органу ДВС - 04.10.2016р., тобто в період дії норм старої редакції Закону України Про виконавче провадження від 21.04.1999р. №606-ХІV, яка не передбачала сплату авансового внеску та повернення виконавчого документу без прийняття до виконання з вказаної підстави.

Відповідно до ст.251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Частиною 2 ст.255 Цивільного кодексу України передбачено, що письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Відповідно до ст.51 Господарського процесуального кодексу України процесуальна дія, для якої встановлено строк, може бути вчинена до 24-ї години останнього дня строку. Якщо позовну заяву, відзив на позовну заяву, заяву про перегляд рішення та інші документи здано на пошту чи телеграф до 24-ї години останнього дня строку, строк не вважається пропущеним.

Як слідує з матеріалів скарги, заяву №2-4-10/522 від 04.10.2016р. про прийняття до примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15 разом із оригіналом наказу господарського суду Донецької області від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15 позивачем (стягувачем, скаржником) цінним листом з описом вкладення надіслано на адресу відділу ДВС - 04.10.2016р., про що свідчать копії фіскального чеку УДППЗ Укрпошта Київ-1 №6768 від 04.10.2016р. та опису вкладення у цінний лист, датований 04.10.2016р.

Таким чином, із означених документів вбачається, що заяву №2-4-10/522 від 04.10.2016р. про прийняття до примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15 разом із оригіналом наказу господарського суду Донецької області від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15 направлено позивачем (стягувачем) - 04.10.2016р., тобто до набрання чинності нової редакції Закону України Про виконавче провадження (05.10.2016р.), згідно із ст.26 якого до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску.

Згідно зі статтею 58 Конституції України закон та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

В силу вимог ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, загальним та таким, що поширюється на всі акти цивільного законодавства, є правило, відповідно до якого новий акт цивільного законодавства застосовується до тих прав та обовязків, що виникли після набрання ним чинності, і до тих юридичних фактів, що настали після набрання чинності таким актом. Тобто, усі ті юридичні наслідки, які відповідно до юридичних фактів, що відбулися в минулому, вже настали, за загальним правилом, зберігають свою силу. Натомість усі юридичні факти, що виникли після набрання чинності новим актом, підпадають під його дію.

Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватись на правовідносини, які виникли і закінчились до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довір до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено ч.1 ст.58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти помякшують або скасовують відповідальність особи.

Так, до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Дані висновки містять рішення Конституційного суду України від 05.04.2001р. №3-рп/2001 та від 09.02.1999р. №1-рп/99.

Крім того, пунктом 7 перехідних положень Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016р. №1404-VІІІ встановлено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Закон України Про виконавче провадження №1404-VIII від 02.06.2016 року набрав чинності 05.10.2016 року.

Натомість позивачем (стягувачем), як зазначалось вище, направлено заяву №2-4-10/522 від 04.10.2016р. про прийняття до примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15 разом із оригіналом наказу господарського суду Донецької області від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15 на адресу відділу ДВС - 04.10.2016р.

Відтак, при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження державний виконавець повинен був керуватися нормами редакції Закону України Про виконавче провадження N606-XIV від 21 квітня 1999 року, яка не передбачала сплату авансового внеску та повернення виконавчого документу без прийняття до виконання з вказаної підстави.

Однак, державним виконавцем не враховано того, що скаржником подано заяву до набрання чинності Законом України Про виконавче провадження від 02.06.2016р. №1404-VIII, тобто до 05.10.2016р. та винесено повідомлення вих.№1-756/35263 від 13.10.2016р. (ВП №52641571), яким повернуто виконавчий документ (наказ господарського суду Донецької області від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15) без прийняття до виконання на підставі п.8 ч.4 ст.4 Закону України Про виконавче провадження, відповідно до якого виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо, зокрема, стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обовязковим.

Відповідно до ч.2 ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Держава, за змістом ч.4 ст.13 Конституції України, прийняла на себе зобов'язання, через свої органи, забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, встановивши рівність всіх суб'єктів власності перед законом.

Згідно ст.129 Конституції України одним із засад судочинства є обов'язковість рішень суду. Статтею 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів визначено поняття обов'язковість судових рішень, яке полягає в тому, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами на всій території України.

Таким чином, повідомлення головного державного виконавця Словянського міськрайонного відділу ДВС головного територіального управління юстиції у Донецькій області вих.№1-756/35263 від 13.10.2016р. (ВП №52641571), за визначених обставин, винесено безпідставно.

Разом з цим, скаржник просить суд визнати незаконним та скасувати повідомлення Словянського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 13.10.2016р. №1-756/35263 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (ВП №52641571).

Статтею 121-2 Господарського кодексу України передбачений порядок розгляду господарськими судами скарг на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів, а також порядок такого оскарження у процедурі виконання судових рішень.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 26.12.2003р. Про практику розгляду судами скарги на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобовязує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

У п.9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України №9 від 17.10.2012р. зазначено, що при вирішенні питань, повязаних із застосуванням ст.121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам слід мати на увазі таке.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Якщо під час розгляду скарги господарським судом буде виявлено порушення законності або недоліки в діяльності органу Державної виконавчої служби, учасників виконавчого провадження, суд має вжити заходів, передбачених частинами першою і другою статті 90 ГПК.

Тобто, ані Господарський процесуальний кодекс України, ані Законом України Про виконавче провадження не надає повноважень відповідному суду скасувати акти державної виконавчої служби. З метою поновлення порушеного права, господарський суд вправі постанову державної виконавчої служби або наслідки виконавчих дій визнати недійсними. До того ж, суд не справі зобовязати державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із наведеним Законом можуть здійснюватись тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

За приписами статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

Відповідно до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовими доказами за визначенням статей 32-38 Господарського процесуального кодексу України слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства, господарський суд дійшов висновку щодо правомірності доводів заявника, з огляду на таке та неправомірність, тобто незаконність дій головного державного виконавця Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області з повернення виконавчого документа стягувачу у спірному випадку, задовольняє скаргу Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м.Київ, №2-4-10/709 від 20.12.2016р., внаслідок незаконності дій Словянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо винесення 13.10.2016р. повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання ВП №52641571, визнавши повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 13.10.2016р. ВП №52641571 недійсним.

В іншій частині вимог суд у задоволенні скарги відмовляє, з огляду на вищевикладене.

При цьому суд зауважує, що при пред'явленні наказу господарського суду Донецької області від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15 на примусове виконання, датою такого пред'явлення, у зв'язку із визнанням повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання вих.№1-756/35263 від 13.10.2016р. (ВП №52641571) недійсним, слід вважати 04.10.2016р., та питання про прийняття наказу до виконання слід вирішувати згідно з положеннями законодавства, яке діяло станом на 04.10.2016р.

За змістом вимог ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках.

До того ж норми статті визначають обов'язкові умови, що повинні бути дотримані при зверненні стягувача із заявою про відновлення виконавчого провадження.

Як наслідок, суд приходить до висновку, що встановлено обов'язок саме державного виконавця здійснити дії направлені на відновлення становища стягувача у разі визнання судом недійсним повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, із дотриманням вимог означеної норми Закону.

Враховуючи те, що відновлення становища, у даному випадку, є наслідком визнання повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання недійсним (незаконним), та з огляду на те, що суду не надано доказів безпідставного ухилення державного виконавця від вчинення запитуваних дій, вимоги скаржника щодо зобов'язання прийняти до виконання наказ від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15, винести постанову про відкриття виконавчого провадження, провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.4-2, 4-3, 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, приписами постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України, суд,

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, м.Київ, №2-4-10/709 від 20.12.2016р., про визнання незаконним та скасування повідомлення Словянського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 13.10.2016р. №1-756/35263 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (ВП №52641571); зобовязання Словянського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції прийняти до виконання наказ від 30.11.2015р. по справі №905/2350/15, винести постанову про відкриття виконавчого провадження, провести виконавчі дії в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", задовольнити частково.

2. Визнати повідомлення Словянського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 13.10.2016р. №1-756/35263 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (ВП №52641571) недійсним.

3. У задоволенні решти вимог відмовити.

4. Ухвала суду набирає законної сили в день її прийняття.

Суддя О.В. Кротінова