ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

16.02.2017

Справа № 917/1103/16

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Решетилівський маслозавод (вул. Зеленогірська, 8, м. Київ, 03037) про розстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області від 15.09.2016р. по справі № 917/1103/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерно-комерційний промислово- інвестиційний банк", пров. Шевченка, 12, м. Київ, 01001

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Решетилівський маслозавод", юридична адреса: вул. Шевченка, 11, смт. Решетилівка, Полтавська область, 38400; адреса листування: вул. Зеленогірська, 8, м. Київ, 03037

про стягнення 14 625 886,89 грн.

Суддя Мацко О.С.

Представники сторін:

Від заявника (боржника): ОСОБА_1. керівник

Від позивача (стягувача): ОСОБА_2, дов. № 09-32/178 від 24.03.2016 року

СУТЬ СПОРУ: Розглядається заява Товариства з обмеженою відповідальністю Решетилівський маслозавод в порядку ст. 121 ГПК України про розстрочення виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 15.09.2016р. по справі № 917/1103/16.

Представник боржника в судовому засіданні заяву про розстрочку виконання рішення підтримав та наполягав на її задоволенні.

Стягувач за мотивами заперечень на заяву посилається на те, що надання розстрочки на 2 роки призведе до непропорційного порушення балансу майнових інтересів стягувача, оскільки банк як фінансова установа повинен підтримувати коефіцієнт ліквідності, забезпечувати безперебійне виконання виконання зобовязань перед вкладниками; з огляду на кризу банківської системи, позивач не здійснює кредитування фізичних та юридичних осіб, а основним джерелом надходжень є депозити фізичних осіб та акумуляція коштів від боржників по вже виданих кредитах.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ГПК України питання щодо розстрочення виконання рішення розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні.

Розглянувши матеріали заяви, заслухавши пояснення представників стягувача та боржника,оцінивши надані докази, суд встановив :

Рішенням господарського суду Полтавської області від 15.09.2016 року по справі №917/1103/16 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Акціонерно-комерційний промислово-інвестиційний банк" задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Решетилівський маслозавод 14 615 886,89 грн. за кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 20-1495/2-1 від 31.05.2011 року, з яких - 13 716 118,58 грн. заборгованості за кредитом, 680 244,96 грн. заборгованості за процентами, 219 523,35 грн. пені.; 206 700,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.11.2016 року залишено без задоволення апеляційну скаргу відповідача та рішення господарського суду Полтавської області від 15.09.2016 року у справі № 917/1103/16 залишено без змін.

12.12.2016 року господарським судом Полтавської області був виданий наказ по справі №917/1103/16 на рішення господарського суду Полтавської області від 15.09.2016 р. та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 22.11.2016р., яка набрала законної сили 22.11.2016 р.

02.02.2017 року до Господарського суду Полтавської області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю Решетилівський маслозавод про розстрочку виконання рішення Господарського суду Полтавської області від 15.09.2016р. по справі № 917/1103/16 (вх. № 1471 від 02.02.2017р., т. 3, а.с. 62-64). В обґрунтування наявності підстав для розстрочки виконання рішення суду заявник посилається на те, що з жовтня 2014 року боржник не здійснює виготовлення та продаж молочної продукції, основним джерелом надходжень є кошти від оренди рухомого та нерухомого майна. Оскільки орендар виробничих потужностей ТОВ «Решетилівський маслозавод» зобовязався сплатити заборгованість по сплаті орендних платежів до 01.04.2017 року в сумі 4,7 млн. грн., які згідно постанов виконавчої служби будуть направлені на виконання рішення суду, заявник просить розстрочити виконання рішення на два роки. При цьому відповідач зауважував, що одночасне стягнення всієї грошової суми за рішенням у даній справі призведе до втрати можливості відновлення діяльності ТОВ «Решетилівський маслозавод» з виготовлення молочної продукції.

При прийнятті ухвали суд виходив з наступного:

Згідно статті 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з ч. 1 ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Відповідно до п. п. 7.1.1, 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.

Водночас Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, тому суд оцінює докази щодо наявності таких обставин в порядку ст. 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 р., ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Суд також бере до уваги те, що п. 1 статті 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У той же час, зважаючи на те, що 1) виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); 2) невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року № 11-рп/2012); 3) відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі - Суд) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hor№sby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgme№ts a№d Decisio№s 1997-II); 4) за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" , № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V), а також беручи до уваги те, що існування заборгованості, підтверджене обов'язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03, п. 43), суд зауважує, що з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача, як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 р. № 14 "Про практику розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду потрібно мати на увазі, що відповідно до ст. 351 ЦПК України і ст. 121 ГПК України їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сімї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачеві, стихійне лихо, інші надзвичайні події). При цьому такі виняткові обставини визначаються судом з огляду на матеріали справи, у тому числі подані стороною докази на обґрунтування такої заяви. Аналогічні приписи містить п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів".

З аналізу процесуальних норм, які регулюють питання можливості надання відстрочки та розстрочки виконання рішення суду випливає, що законодавець у будь-якому випадку пов'язує розстрочку виконання судового рішення в судовому порядку з об'єктивними, непереборними, тобто виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Вищим господарським судом України у постановах від 06.02.2017р. у справі №904/8314/15, від 10.07.2014 р. у справі № 917/2407/13, від 10.04.2014 р. у справі № 925/1408/13, від 16.11.2016р. у справі №908/3703/14 та інших.

Посилання заявника в обґрунтування підстав для розстрочення виконання рішення суду на ймовірне отримання доходу від орендних платежів судом не оцінюється як правомірне, оскільки заявник не надав жодних доказів отримання такого доходу, дане твердження ґрунтується лише на його припущенні.

Заявником до суду не надано жодних доказів на підтвердження доводів щодо наявності виключних обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення суду. Крім того, боржником не надано жодних доказів, що ті обставини, які, на його думку, унеможливлюють виконання рішення суду на момент розгляду заяви про розстрочку виконання рішення, зміняться у наступному, та доказів здійснення заявником заходів для зміни таких обставин і виконання судового рішення в повному обсязі.

При цьому судом враховано, що складне фінансове становище боржника, яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється товариством на власний ризик, не може бути безумовною підставою для надання відстрочки виконання судового рішення. До того ж, боржиком не надано жодних доказів у обґрунтування доводів про тяжке фінансове становище (наприклад, звіт про фінансовий стан товариства, оборотно-сальдові відомості, довідки про відсутність коштів на рахунках та відсутність майна, на яке можливо звернути стягнення і т.д.), адже до заяви додано тільки копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань та докази направлення заяви про розстрочку виконання рішення на адресу стягувача та органу виконання судового рішення.

Слід зазначити, що відповідач не виконує свої грошові зобов'язання протягом тривалого часу: заборгованість відповідача за кредитним договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 20-1495/2-1 від 31.05.2011 року утворилась з 2014 року, рішення господарського суду Полтавської області в справі № 917/1103/16 набрало законної сили 22.11.2016 року, проте за час, що минув, відповідач жодних проплат в рахунок погашення боргу не здійснив, а тому надання відповідачу, який неналежно виконує свої зобов'язання, ще й розстрочки, свідчило б про нехтування інтересами позивача, що є неприпустимим, з огляду на принцип рівності сторін у господарському процесі.

Судом враховано попередню поведінку відповідача при розгляді справи по суті: намагання затягнути розгляд справи зверненням до суду із клопотаннями то про відкладення розгляду справи, то про зупинення провадження у справі.

В силу ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що заявником не подано жодних доказів наявності виключних обставин для розстрочення виконання рішення господарського суду Полтавської області від 15.09.2016 р. у справі № 917/1103/16, а також беручи до уваги заперечення стягувача, заява ТОВ «Решетилівський маслозавод» про розстрочку виконання рішення задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 33, 43, 86, 121 Господарського процесуального Кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Решетилівський маслозавод» в задоволенні клопотання про розстрочку виконання рішення господарського суду Полтавської області від 15.09.2016р. по справі № 917/1103/16.

2. Копії ухвали направити сторонам по справі.

Суддя О.С.Мацко