ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Справа № 926/3800/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Зварич О.В. Хабіб М.І.,

за участю секретаря судового засідання Лялька Н.Р.

та представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1 представник (довіреність в матеріалах справи);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 5, б/н від 25.01.2017

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2017 (суддя Миронюк С.О.)

у справі № 926/3800/16

за позовом: Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 5, м. Чернівці

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Універсам, м. Чернівці

про стягнення заборгованості у сумі 13 183, 94 грн.

Комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 5 звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до ТОВ Універсам про стягнення 13 183, 94 грн заборгованості за надані послуги (зменшені позовні вимоги згідно з заявою від 17.01.2017). Позов заявлено на підставі договору участі субєктів підприємницької діяльності у розрахунках за утримання будинку, прибудинкової території та оплат комунальних послуг № 20 від 14.07.2004, укладеного позивачем з відповідачем.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем умов договору в частині оплати за надані експлуатаційні та комунальні послуги.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2017 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

При вирішенні спору місцевий суд виходив з того, що договір, який слугував підставою позову втратив свою чинність, інших договорів про надання послуг із утримання будинку та прибудинкової території з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання та переліком послуг і порядком оплати ЖРЕП № 5 з відповідачем не укладало, а позивач не довів суду надання відповідачеві послуг із утримання будинку та прибудинкової території, оскільки, суд не прийняв в якості належних доказів по справі надані позивачем довідки про нарахування вартості послуг які суперечать одна одній.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач Комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство № 5, звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2017 та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі, мотивуючи свої доводи порушення місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, покликається на те, що місцевий господарський суд не дослідив того, що зміни власника приміщення не відбулось, оскільки той самий орендар став власником, внаслідок чого дійшов неправильного висновку про втрату чинності договору на підставі п. 3.1. договору.

Поряд з цим, не заперечує, що ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» має виконуватись, однак зазначає, що КЖРЕП №5 робились намагання привести договір у відповідність з вимогами вказаного закону шляхом надсилання листів та копій проектів договорів. Вважає, що із-за вини відповідача не було укладено новий договір.

Крім того, зазначає, що місцевий господарський суд не надав оцінку актам виконаних робіт, які є належними доказами та свідчать про фактично надані послуги.

Позивач, скориставшись правом, передбаченим ст. 96 ГПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку щодо втрати чинності договором. Доводи скаржника щодо не встановлення вини кожної із сторін, вважає безпідставними та такими, що не мають юридичного значення для вирішення даного спору. Крім того, погоджується з висновком суду, що позивач не довів належними доказами надання послуг. А документи, зокрема, лист від 23.11.2016, рахунки на оплату від 29.11.2016, від 28.11.2016 в різних редакціях, від 25.11.2016, встановлюють різний склад витрат підприємства житлового господарства, тому надати правову оцінку складу витрат можливим не видається. Отже, позивач просив залишити рішення без змін, скаргу без задоволення.

10 лютого 2017 року відповідач подав пояснення на апеляційну скаргу, в яких по суті дублює доводи апеляційної скарги.

Крім того, подав заяву з проханням провести судовий розгляд даної справи за відсутністю його повноважного представника.

В дане судове засідання зявилась представник позивача, яка підтримала доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та просила залишити рішення Господарського суду Чернівецької області без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Також представник заперечила проти факту надання послуг позивачем.

Відповідач явку повноважного представник в судове засідання не забезпечив.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2017 у справі № 926/3800/16 залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16.06.2004 ТОВ Універсам та виконавчим комітетом Чернівецької міської ради в особі Департаменту економіки укладено договір оренди нерухомого майна № 200, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду майно площею 160,0 кв.м. розміщене за адресою м. Чернівці, вул. Червоноармійська, 42, що знаходиться на балансі КЖРЕП № 5.

Згідно з п. 5.8 договору в місячний термін зобовязано орендаря укласти з КЖРЕП № 5 (балансоутримувачем) договір відшкодування витрат на утримання майна, договори з іншими організаціями на надання комунальних послуг (газ, вода, електроенергія, опалення та інше.

На виконання п. 5.8 вищевказаного договору, 14.07.2004 Комунальним житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством № 5 та ТОВ Універсам укладено типовий договір № 20 участі субєктів підприємницької діяльності у розрахунках за утримання будинку, прибудинкової території та оплат комунальних послуг.

Згідно з п. 4.2. договору № 20 від 14.07.2004 ТОВ Універсам зобовязалось своєчасно до 10-го числа місяця, наступного за звітним, сплачувати на рахунок позивача за надані експлуатаційні та комунальні послуги відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Пунктом 3.1 договору № 20 передбачено термін дії договору з 14 липня 2004 року до зміни власника.

28 вересня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу приміщень № 527 від ТОВ Універсам стало власником частини приміщення загальною площею 142, 80 м.кв. в м. Чернівці по вул. Героїв Майдану, 42, які є ізольованими, обладнані самостійними входами та складаються з приміщень: в підвалі та на першому поверсі.

Таким чином, договір № 20 від 14.07.2004 втратив свою чинність з моменту зміни власника частини будівлі.

Доводи скаржника, що фактична зміна власника не відбулась, оскільки ТОВ Універсам було орендарем нежитлового приміщення, і воно ж стало власником цього ж приміщення є необґрунтованими. Право власності на нежилі приміщення на вул. Червоноармійська, 42 у м. Чернівці належить територіальній громаді м. Чернівці. ТОВ Універсам до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та його державної реєстрації був орендарем, а не власником приміщення. Отже, зміна власника відбулась.

Відповідно до ч. 2 п. 1 Прикінцевих положень Закону України Про житлово-комунальні послуги від 24 червня 2004 року № 1875-IV договори про надання житлово-комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом, мають бути приведені у відповідність із ним до 01 січня 2006 року. Договори, що не приведені у відповідність із цим Законом у зазначений строк, втрачають чинність.

ОСОБА_2 набрав чинності з дня його опублікування, а саме з 30.07.2004.

Таким чином, колегія суддів погоджується також з висновком місцевого господарського суду, що договір № 20 від 14.07.2004, втратив свою чинність також і з підстав прямо встановлених Законом.

Також судом вірно встановлено, що жодних інших договорів між сторонами не існує.

Доводи скаржника щодо вини відповідача, який ухилявся від укладення нового договору є також безпідставними та жодним чином не змінюють факту відсутності договору та не мають значення для вирішення даного спору. Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач не був позбавлений права на подання позову та в судовому порядку зобовязати відповідача укласти договір про дольову участь в утриманні будівлі.

Відповідно до ст. 13 Закону України Про житлово-комунальні послуги від 24 червня 2004 року № 1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Статтями 20, 21 Закону України Про житлово-комунальні послуги визначені права та обовязки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово - комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обовязком оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обовязком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова ВСУ від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13).

Отже, для вірного вирішення даного спору слід встановити фактичне надання та користування споживачем житлово-комунальних послуг.

Позивачем заявлено до стягнення заборгованість за надані послуги за період з 01.01.2006 - 01.01.2017 з площі 142, 80 м.кв. в розмірі 13 183, 94 грн.

На підтвердження фату надання послуг позивачем надано суду рішення міської ради про затвердження тарифів на утримання будинків за спірний період, рахунки на оплату з 01.12.2008, 01.04.2010, за 05.2012, 01.04.2014, за 02.2014, за 08.2014, за 01.2015. Всі рахунки за винятком за 05.2012, який сформовано в 2012 році, сформовані в листопаді 2016 року. Доказів тримання відповідачем вказаних рахунків матеріали справи не містять. Як вбачається з рахунку від 29.11.2016 (а.с. 97) в вартість послуг, посеред іншого, включено також дератизація, дезінсекція. Однак, в листі позивача (а.с. 93) таким повідомлено, що з 01.12.2008 по 01.03.2009 по житловому будинку № 42 по вул. Червоноармійській зазначено послуги не надавались. Також, вказано, що послуги по освітленню сходової клітини не надавались відповідачу. Однак, в рахунки включено послугу утримання електриків (осв.сх.кл).

Позивачем також на підтвердження позовних вимог долучено копії 23-х актів виконаних робіт довільної форми та 9 актів на перевірку і прочистку димових і вентиляційних каналів в житлових будинках. В той час, як відповідачем долучено до матеріалів справи докази проведення в січні 2008 року капітального ремонту фасаду всього будинку. З листа позивача (а.с. 85) вбачається, що таким підтверджено факт ремонту приміщення силами відповідача.

Також матеріали справи містять листи, в яких відповідач зазначав, що жодних послуг позивач йому не надає, відтак претензії щодо наявної заборгованості безпідставні.

Отже, колегія суддів вважає недоведеним факт надання позивачем відповідачу послуг впродовж заявленого періоду, а саме - 10 років, а подані докази неналежними та недостатніми для задоволення позовних вимог.

З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог за їх недоведеністю, клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки скаржник, у встановленому законом порядку, не подав належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували правомірність та підставність заявленого позову, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Чернівецької області відповідає законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи, а тому не вбачає підстав його для зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2017 у справі № 926/3800/16 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 20.02.2017.

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Хабіб М.І.