ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

31.01.2017р. Справа № 905/3280/16

Господарський суд Донецької області у складі:

головуючий - суддя Харакоз К.С.,

при секретарі судового засідання Чорман О.О.,

розглянувши матеріали позовної заяви Словянської місцевої прокуратури, м.Словянськ, Донецька область,

до відповідачів: 1. Словянської міської ради, м.Словянськ, Донецька область, 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Словянськ, Донецька область,

про визнання незаконним та скасування рішення Словянської міської ради №16-L-6 від 25.10.2013р., визнання договору строкового особистого сервітуту недійсним, повернення земельної ділянки та приведення її в попередній стан,

За участю:

представник позивача Харківської області ОСОБА_2;

представники відповідача 1 ОСОБА_3 (за довіреністю);

відповідач 2 ОСОБА_1 (особисто);

представник відповідача 2 ОСОБА_4 (за довіреністю);

ВСТАНОВИВ:

Словянська місцева прокуратура, м.Словянськ, Донецька область звернулася до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідачів 1. Словянської міської ради, м.Словянськ, Донецька область, 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Словянськ, Донецька область, про визнання незаконним та скасування п.12. додатку до п.1. рішення Словянської міської ради №16-L-6 від 25.10.2013р., визнання договору строкового особистого сервітуту від 12.03.2014р. недійсним, повернення земельної ділянки та приведення її в попередній стан.

В обґрунтування вимог Слов'янська місцева прокуратура посилається на рішення Слов'янської міської ради №16-L-6 від 25.10.2013р. «Про укладання договорів особистого строкового сервітуту», на підставі якого, між Слов'янською міською радою та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 було укладено Договір строкового особистого сервітуту для розміщення тимчасових споруд від 12.03.2014р. Позивач зазначає, що п.12. додатку до п.1 вказаного рішення ради від 25.10.2013р. суперечить вимогам чинного законодавства, а договір строкового особистого сервітуту від 12.03.2014р. укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки фактично підміняє договір оренди земельної ділянки, і тому підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою суду від 25.11.2016р. було порушено провадження у справі, розгляд справи призначений на 14.12.2016р.

14.12.2016р. на адресу суду надійшли заперечення відповідача1. Останній зазначає, що Словянська місцева прокуратура є неналежним позивачем у справі, прокурором не обґрунтовано необхідності захисту інтересів держави, а також неможливість передачі земельної ділянки в оренду шляхом проведення аукціону через відсутність нормативного врегулювання порядку проведення торгів. Також, стверджує, що укладення договору земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки його прав володіння, користування, розпорядження нею.

14.12.2016р. відповідачем2 надано заперечення. У своїх доводах спростовує твердження позивача щодо відсутності технічної документації, заперечує можливість укладення договору оренди, у звязку з відсутністю регуляторного акту щодо порядку надання в оренду земельних ділянок для розміщення тимчасових споруд. Також заперечує проти тверджень про порушення вимог законодавства України, оскільки положення наказу МінЖКГ №244 від 21.10.2011р. «Про затвердження Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності» не передбачає укладення будь-яких договорів, а іншого способу задоволення потреб у користуванні земельною ділянкою, крім укладення договору сервітуту, не має. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин.

Ухвалою суду від 14.12.2016р. розгляд справи відкладений на 26.12.2016р.

19.12.2016р. від позивача надійшли витребувані ухвалою суду письмові пояснення щодо обставин справи викладених у запереченнях відповідачів1,2, оригінал платіжного доручення №2281 від 27.09.2016р. про сплату судового збору та докази направлення позовної заяви з додатками відповідачу2.

26.12.2016р. від відповідача1 надійшли заперечення на позовну заяву. Останній просить застосувати строк позовної давності до заявлених вимог, розглянути справу без участі його уповноваженого представника.

26.12.2016р. представник відповідача2 надав додаткові пояснення до заперечень від 14.12.2016р.

Ухвалою суду від 26.12.2016р. розгляд справи відкладений на 10.01.2017р.

10.01.2017р. через канцелярію суду надійшло клопотання прокурора про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою суду від 10.01.2017р. строк вирішення спору продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 31.01.2017р.

31.01.2017р. відповідачем1 надано пояснення щодо укладання договору строкового сервітуту.

31.01.2017р. відповідачем2 через канцелярію суду подано витяг з нормативно-грошової оцінки.

Представник позивача у судове засідання 31.01.2017р. з'явився, наполягав на задоволенні позовних вимог.

Представники відповідів1,2 у судове засідання 31.01.2017р. зявились ,заперечували проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у запереченнях.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

07.11.2013р. на замовлення Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 управлінням архітектури та містобудування Слов'янської міської ради був виданий Паспорт прив'язки розміщення групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності по вул.К.Маркса,б.39-а у м.Слов'янську, дійсний до 07.11.2018р. (а.с. 25).

Згідно з п.1 Рішення Слов'янської міської ради №16-L-6 від 25.10.2013р. «Про укладання договорів особистого строкового сервітуту» Слов'янською міською радою було вирішено укласти договори особистого строкового сервітуту на строк дії паспорта прив'язки на платне користування земельними ділянками загальною площею 0,0973га для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов'янської міської ради згідно списку, що додається до рішення. (а.с. 19).

В доданому до Рішення Слов'янської міської ради №16-L-6 від 25.10.2013р. списку фізичних осіб-підприємців щодо укладання договорів особистого строкового сервітуту на платне користування земельними ділянками для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов'янської міської ради, в п.12. Списку значиться Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, з даними про земельну ділянку: адреса - вул.К.Маркса,б.39-а у м.Слов'янську, кадастровий номер :01:001:0345, площа - 0,0052га. (а.с. 20).

12.03.2014р. між Слов'янською міською радою (відповідач1) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач2) був укладений договір строкового особистого сервітуту (далі - Договір), предметом якого є надання земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0345, площею 0,0052 га, за адресою: вул.К.Маркса,б.39-а у м.Слов'янську на праві особистого строкового сервітуту, для розміщення групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (а.с. 21-24).

Договір укладено строком до 07.11.2018р. Строк дії договору відповідає строку дії паспорту прив'язки. (п.4. договору)

Плата за користування правом особистого строкового сервітуту вноситься Землекористувачем до міського бюджету у розмірі 5% (згідно рішення міської ради від 13.02.2013р. №15-ХХХІХ-6 «Про затвердження розмірів орендної плати за земельні ділянки на території Словянської міської ради у відсотках від нормативної грошової оцінки») від нормативної грошової оцінки, що складає 1 521,22грн. на рік. (п.5. договору)

В п.28. договору зазначено, що він набуває чинності після державної реєстрації.

Договір підписаний представниками обох сторін та скріплений відбитками їх печаток, зареєстрований у Реєстраційній службі Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області за №4950952 від 12.03.2014р.

12.03.2014р. земельна ділянка за адресою: вул.К.Маркса,б.39-а у м.Слов'янську, площею - 0,0052га була передана фізичній особі- підприємцю ОСОБА_1 за актом приймання-передачі земельної ділянки (а.с. 30).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу і права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, в порядок та спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на договірній і податковій основі та на засадах підконтрольності у межах повноважень, наданих органам місцевого самоврядування законом.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Організація та діяльність органів місцевого самоврядування регулюється Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (розділ II). Тому ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування правозастосовного та юрисдикційного змісту приймаються на основі Конституції і законів України, а самі ці органи як носії публічної влади є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (частина перша статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання Правового акту органу державної влади недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Спірне рішення Слов'янської міської ради від 25.10.2013р. №16-L-6 «Про укладання договорів строкового особистого сервітуту», окремі положення якого за твердженням позивача порушують норми чинного земельного законодавства, було офіційно оприлюднено на сайті Слов'янської міської ради 28.10.2013р. та остаточно відредаговано 01.11.2013р.

Згідно положень ст.ст.256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України)

У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (частина другастатті 29 ГПК), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор. (абз.2 п.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»)

Відтак, дізнатися про прийняття Словянською міською радою спірного рішення та ознайомитись з його змістом позивач міг з розміщеної на офіційному сайті Слов'янської міської ради інформації 01.11.2013р.

За приписами п.3,4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У запереченнях на позовну заяву від 14.12.2016р. відповідача2 та від 26.12.2016р. відповідача1 наявні клопотання про застосування позовної давності щодо заявлених вимог.

Таким чином, строк позовної давності на оскарження рішення Слов'янської міської ради від 25.10.2013р. №16-L-6 «Про укладання договорів строкового особистого сервітуту» сплив 01.11.2016р., а позов про визнання п.12. додатку до п.1. цього рішення незаконним фактично предявлений до суду 16.11.2016р., про що свідчить відтиск календарного штемпелю органу поштового звязку.

Враховуючи, викладене, господарський суд задовольняє клопотання відповідачів про застосування позовної давності в цій частині та відмовляє в задоволенні вимог щодо визнання незаконним п.12. додатку до п.1. рішення Слов'янської міської ради від 25.10.2013р. №16-L-6 «Про укладання договорів строкового особистого сервітуту».

Проте, щодо застосування позовної давності до вимог позивача про визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту від 12.03.2014р. і, як наслідок, зобовязання звільнити та повернути у попередньому стані земельну ділянку господарський суд відмовляє з огляду на наступне.

У п.2.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» розяснено, що щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 № 4176-VI). Для окремих видів вимог законом встановлюється й спеціальна позовна давність, наприклад, статтею 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті. Зокрема, за позовами про застосування наслідків нікчемного правочину (повернення коштів, іншого майна тощо) позовна давність починається не від дня вчинення такого правочину, а від дня, коли почалося його виконання.

Спірний договір укладений між відповідачами 12.03.2014р. та зареєстрований у Реєстраційній службі Словянського міськрайонного управління юстиції Донецької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 12.03.2014р. за № 4950952.

Неможливість визначення моменту, коли саме позивач міг ознайомитись з укладеним договором, оскільки саме зі змісту договору можливо встановити його відповідність або невідповідність законодавству України, унеможливлює визначити момент закінчення строку позовної давності.

У будь-якому разі, початок перебігу строку позовної давності щодо вимог про визнання договору особистого строкового сервітуту недійсним і зобовязання звільнити та повернути у попередньому стані земельну ділянку не може бути раніше моменту укладення самого договору (12.03.2014р.).

Також, господарським судом не приймаються твердження відповідача2 щодо визначення вимоги про визнання п.12. додатку до п.1. рішення Словянської міської ради від 25.10.2013р. №16-L-6 як основної, а вимог про визнання договору особистого строкового сервітуту від 12.03.2014р. недійсним і зобовязання звільнити та повернути у попередньому стані земельну ділянку як додатковою, з огляду на положення ст. 266 Цивільного кодексу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, господарський суд виходить з наступного.

За змістом ст.ст. 395, 401, 402 Цивільного кодексу України, ст.98 Земельного кодексу України сервітутом є встановлене договором чи законом речове право користування чужим майном (сервітут) яке може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, при цьому земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст.99 ЗК України (в редакції на час укладання договору), власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

У п.2.32 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» розяснено, що за змістом частини першої статті 98 ЗК України земельний сервітут (крім особистого) може бути встановлений для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки. Відповідно вимоги особи, яка не є таким власником або користувачем, про встановлення сервітуту для проходу (проїзду) задоволенню не підлягають. Види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки для проходу, проїзду через чужу земельну ділянку тощо, у разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

За змістом договору (п.п. 1-2) реальною потребою відповідача2 (сервітуарія) є не задоволення перелічених вище потреб, а отримання абсолютного права володіння та користування земельної ділянкою для розташування на ній тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Суд зауважує, що уклавши з ФОП ОСОБА_1 договір строкового особистого сервітуту від 12.03.2014 р., Словянська міська рада фактично надала ділянку у користування на умовах оренди.

Так, за умовами статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Вищевикладені обставини свідчать, що договір сервітуту від 12.03.2014р. за своєю правовою природою є договором оренди землі, що зумовлює застосування до нього положень законодавства, яке регулює саме правовідносини пов'язані із орендою земельних ділянок державної та комунальної форми власності.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. (п.1 ст.93 Земельного кодексу)

Частиною 2 ст.116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Так, ст.16 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

За умовами п.2 ст.124 Земельного кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 134 Земельного кодексу України, земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Проведення земельних торгів щодо земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них здійснюється за рішенням організатора земельних торгів, у якому зазначаються: перелік земельних ділянок або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами; стартова ціна лота; строк та інші умови користування земельною ділянкою у разі набуття права користування земельною ділянкою на земельних торгах; особа, уповноважена організатором земельних торгів на укладення договору купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки, яка або право на яку виставляється на земельні торги. (згідно з ч.4 ст. 135 Земельного кодексу України).

Частиною 5 ст.135 Земельного кодексу України, визначено, що земельні торги проводяться відповідно до договору між організатором земельних торгів та їх виконавцем. Фінансування організації та проведення земельних торгів здійснюється організатором земельних торгів або їх виконавцем відповідно до договору, укладеного між ними, у тому числі за рахунок реєстраційних внесків учасників земельних торгів.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні рішення Словянської міської ради щодо проведення земельних торгів з метою продажу права оренди земельної ділянки площею 0,0052га., кадастровий номер :01:001:0345 або договори на проведення торгів.На таке рішення відсутнє посилання і в позовній заяві прокурора, а надані прокурором та позивачем пояснення по справі, навпаки, спростовують існування такого рішення та, відповідно, дотримання процедури укладання такого договору оренди, що, в свою чергу, свідчить про порушення перелічених вище норм закону при укладанні договору від 12.03.2014р.

Таким чином, зібрані у справі докази дають підстави для висновку, що спірний договір оренди земельної ділянки площею 0,0052га., кадастровий номер :01:001:0345 від 12.03.2014р., яка належить до земель комунальної власності, укладений за відсутності рішення сесії Словянської міської ради про укладення договору оренди землі, прийнятого у порядку, передбаченому чинним законодавством, або за результатами проведення аукціону.

Враховуючи вищевикладене, укладення між відповідачем1 та відповідачем2 договору оренди земельної ділянки від 12.03.2014р., відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання спірного правочину недійсним в судовому порядку.

За приписами ч.3. п.2.1. Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності», частини третьої статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» тощо.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом встановлено, що договір строкового особистого сервітуту для розміщення тимчасових споруд від 12.03.2014р. за своєю правовою природою є договором оренди землі, не відповідає положенням Земельного кодексу України, Законам України «Про оренду землі», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Земельному кодексу України, внаслідок чого суд, вважає за необхідне визнати його недійсним, як такий, що суперечить вимогам законодавства.

Таким чином, зібрані у справі докази дають підстави для висновку, що спірний договір оренди земельної ділянки площею 0,0052га., кадастровий номер :01:001:0345 від 12.03.2014р., яка належить до земель комунальної власності, укладений за відсутності рішення сесії Словянської міської ради про укладення договору оренди землі, прийнятого у порядку, передбаченому чинним законодавством, або за результатами проведення аукціону.

Враховуючи вищевикладене, укладення між Відповідачем1 та Відповідачем2 договору оренди земельної ділянки від 25.10.2013р., відбулась з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання спірного правочину недійсним в судовому порядку.

Згідно з частиною 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 3 ст. 216 ЦК України, встановлено, що правові наслідки, передбачені частиною першою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлено особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Частиною 6 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що у разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.

Таким чином, спеціальним законом щодо договорів оренди землі передбачено особливості застосування наслідків недійсності відповідних правочинів, за якими виключається зобов'язання орендодавця повертати на користь орендаря платежі, отримані ним за договором до моменту визнання правочину недійсним.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня, 17 вересня, 17 грудня 2014 року та 11 лютого 2015 року міститься висновок про те, що використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів та рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування є порушенням статей 125, 126 ЗК України, а зведення споруд на цих земельних ділянках у силу статті 376 ЦК України є самочинним будівництвом. Зважаючи на наведені обставини та невиконання приписів про приведення земельної ділянки у первинний стан, наявні підстави для знесення цих споруд із приведенням земельної ділянки у попередній стан на підставі рішення суду, як зазначено у статті 212 ЗК України

Враховуючи вищенаведені положення та обставини справи, укладений між відповідачами договір оренди земельної ділянки від 01.10.2015 є недійсним, а правовим наслідком недійсності даного договору має бути повернення відповідачем-2 (орендарем) на користь відповідача-1 (орендодавця) отриманої за недійсним договором земельної ділянки у попередньому стані.

Щодо твердження відповідача1 про укладення спірного договору у відповідності до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов'янської міської ради затвердженого рішенням Слов'янської міської ради від 02.03.2012р. №11-ХХІV-6.

Згідно листа Держпідприємництва від 08.01.2014 №47/0/20-14 щодо надання розяснення з проблемних питань розміщення та функціонування тимчасових споруд для провадження господарської діяльності з метою встановлення правових та організаційних основ містобудівної діяльності та забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів 17.02.2011 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон).

Так, статтею 28 Закону надано визначення тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, згідно з яким це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури.

Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за № 1330/20068) (далі Порядок).

Разом з тим, пунктом 1.11. вказаного вище Порядку передбачено, що розміщення тимчасових споруд під час проведення ярмарок, державних та місцевих святкових, урочистих масових заходів на строк проведення таких заходів здійснюється у порядку, встановленому органами місцевого самоврядування. Враховуючи вищенаведене, законодавством, на сьогодні, не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування щодо встановлення порядків та правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, окрім як під час проведення ярмарок, державних та місцевих святкових, урочистих масових заходів на строк проведення таких заходів.

Тобто, розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до Закону та Порядку.

Заперечення відповідачів, що подання Слов'янською місцевою прокуратурою Донецької області позовної заяви до суду мало бути наслідком відповідних звернень Держсільгоспінспекції, судом відхиляються з огляду на наступне.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до ч.2 ст.2, ч.2 ст.29 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі (ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

Указом Президента України 13 квітня 2011 року N 459/2011 затверджено положення «Про Державну інспекцію сільського господарства України», відповідно до п.1 якого державна інспекція сільського господарства України (Держсільгоспінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положенням «Про Державну інспекцію сільського господарства України», затвердженим Указом Президента України 13.04.2011 р. № 459/2011 не передбачено повноважень щодо звернення Держсільгоспінспекції з позовами до суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної у ч.11 п.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 23.03.2012 р. «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам», право прокурора на подання позову до господарського суду не ставиться законом у залежність від наявності у прокурора матеріалів прокурорської перевірки з того питання, з якого подано позов.

У звязку з тим, що рішення, на думку прокурора, прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, порушує інтереси держави, а тому підлягає скасуванню, водночас з боку Словянської міської ради не вживається жодних заходів по їх усуненню, Словянська місцева прокуратура вирішила звернутися до суду з метою захисту інтересів держави.

Таким чином, доводи відповідачів про незаконність звернення прокурора з даним позовом є безпідставними та судом відхиляються, оскільки спростовуються викладеними вище обставинами.

Позивач надав всі необхідні докази в обґрунтування позовних вимог, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо розподілу господарських витрат господарський суд зазначає наступне.

У прохальній частині позовної заяви керівник Словянської місцевої прокуратури просить:

- визнати незаконним п. 12 додатку до п. 1 рішення Словянської міської ради № 16-L-6 від 25.10.2013 «Про укладання договорів особистого строкового сервітуту», яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту на платне користування земельною ділянкою для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Словянської міської ради з ФОПСкобенко Т.1.

- визнати недійсним Договір особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, укладеного 12 березня 2014 року між Словянською міської радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1

- зобов'язати звільнити ФОП ОСОБА_1 та повернути Словянській міській раді ділянку площею 0,0052 га, вартістю 92532,54 грн., кадастровий номер :01:001:0345, що знаходиться за адресою: вул. Центральна (ОСОБА_5), 39А, м. Словянськ,

- привести вказану земельну ділянку у попередній стан.

Відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до ч.1 ст.4 вказаного Закону встановлена наступна ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» станом на 01.01.2016р. мінімальна заробітна плата встановлена у розмірі 1 378,00 грн.

Отже, розмір судового збору за подання даної позовної заяви становить 5 512,00 грн.

При поданні позовної заяви керівником Словянської місцевої прокуратури в якості підтвердження сплати судового збору було надано платіжне доручення № 2281 від 27.09.2016р. на суму 4 134,00 грн.

У п.2.23. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013р. №7, якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може, зокрема, стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої четвертої статті 49 ГПК.

Відповідно до ст.49 ГПК України, судовий збір підлягає стягненню із відповідачів 1,2 на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.1, 2, 4-2, 4-3, 4-6, 12, 15, 20, 22, 28, 32-34, 36, 43, 49, 77, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Словянської місцевої прокуратури до відповідачів 1.Словянської міської ради, 2.Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування п.12. додатку до п.1. рішення Словянської міської ради №16-L-6 від 25.10.2013р., визнання договору строкового особистого сервітуту від 12.03.2014р. недійсним, повернення земельної ділянки та приведення її в попередній стан задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, укладеного 12.03.2014р. між Словянською міської радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_1. (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) звільнити та повернути Словянській міській раді земельну ділянку площею 0,0052га, кадастровий номер :01:001:0345, що знаходиться за адресою: вул. Центральна (ОСОБА_5), 39А, м. Словянськ та привісти вказану земельну ділянку у попередній стан.

Стягнути солідарно з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1; місцезнаходження 84100, АДРЕСА_1) та Словянської міської ради (, місцезнаходження Донецька область, м. Словянськ, пл. Соборна, б.2) на користь прокуратури Донецької області (код ЄДРПОУ 500; Донецька область, м.Маріуполь, вул.Університетська, 6), витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 2 756,00 грн.

Стягнути солідарно з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1; місцезнаходження 84100, АДРЕСА_1) та Словянської міської ради (, місцезнаходження Донецька область, м. Словянськ, пл. Соборна, б.2) на користь Державного бюджету України (отримувач: Управління державної казначейської служби м.Харкова, Державний бюджет, рахунок: 3002, , Банк: ГУ ДКСУ у Харківській області, МФО: 851011, код бюджетної класифікації 22030001) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 1 378,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Донецького апеляційного господарського суду через господарський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 06.02.2017р.

Суддя К.С. Харакоз