ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" лютого 2017 р. Справа № 926/3430/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.В. Зварич

ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.

та представників учасників судового процесу:

позивача: не зявився (належно повідомлений) ;

відповідача : не зявився (належно повідомлений) ;

третьої особи 1: не зявився (належно повідомлений) ;

третьої особи 2: ОСОБА_2 (довіреність №220/423/д дві 22.12.2016);

прокурора Гарбарука В.А. (посвідчення №034216 від 03.07.2015),

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ,( б/н від 30.12.2016 ( вх.№ 01-05/333/17 від 23.01.2017)

на рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.12.2016

у справі № 926/3430/16

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Чернівці

до відповідача: Квартирно -експлуатаційного відділу м. Чернівці, м. Чернівці

за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1 - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області, м. Чернівці;

2 - Міністерства оборони України, м. Київ

та за участю заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону, м. Чернівці

про: визнання договору продовженим

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 у справі № 926/3430/16 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 07.02.2017.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 07.02.2017 розгляд справи відкладено на 21.02.2017.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ФОП ОСОБА_3 звернулась до Господарського суду Чернівецької області з позовом до КЕВ м. Чернівці про визнання продовженим попереднього договору оренди №255/2015-п від 01.07.2015 на тих самих умовах і на той самий строк, які були передбачені договором.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на виконання умов попереднього договору оренди №255/2015-п від 01.07.2015 позивачу були передані в користування нежитлові приміщення площею 106,6кв.м в буд.№4 ( літ.А) в/м №101 на площі Театральна,6 в м. Чернівці. На підставі додаткової угоди №1 від 01.09.2015 до договору позивачу додатково передано в користування нежитлові приміщення площею 7.6 кв.м. Загальна площа приміщень, які перебувають у користуванні позивача, становить 114, 2кв.м. Позивач вказує, що після закінчення строку дії договору ( 30.06.2016) він продовжував користуватись орендованим майном, а відповідач продовжував виставляти йому рахунки за користування цим майном. Посилаючись на ст. 764 ЦК України, ст.284 ГК України, ст. 17 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», позивач стверджує про відсутність заперечень з боку наймодавця щодо користування майном протягом одного місяця після закінчення строку дії договору та зазначає, що договір №255/2015-п від 01.07.2015 вважається продовженим на тих самих умовах і на той самий строк.

01.11.2016 заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону подав повідомлення про вступ у справу з метою захисту майнових інтересів держави на стороні відповідача.

Ухвалами від 01.11.2016 та від 13.12.2016 до участі у справі залучено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області та Міністерство оборони України як третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 19.12.2016 у справі № 926/3430/16 (суддя М.В. Швець) у задоволенні позову відмовлено та на підставі п.1 ст.83 ГПК України визнано недійсним попередній договір оренди №255/2015-п нерухомого військового майна від 01.07.2015, укладений КЕВ м. Чернівці та ФОП ОСОБА_3

Рішення суду мотивоване п.1 ч. 1 ст.83 ГПК України, ст.182 ГК України, ст.ст. 203, 215, 216, 235,759, 762 ЦК України, ст. ст. 1, 3 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», ст. 7 ЗУ «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», Порядком надання дозволу військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №778 від 11.05.2000, Методикою оцінки вартості обєктів оренди, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України №629 від 10.08.1995, постановою Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Суд першої інстанції проаналізував умови попереднього договору №255/2015-п від 01.07.2015 та встановив, що на підставі цього договору позивачу були передані в користування нежитлові приміщення в будівлі №4 (літ А) в/м №101 загальною площею 114, 2кв.м. Відтак суд дійшов висновку, що метою укладення попереднього договору не був намір укласти договір оренди в майбутньому, як передбачено ст. 182 ГК України, а приховання передачі нерухомого військового майна у строкове платне користування, тобто передача майна в оренду з дня укладення попереднього договору. На підставі ч.1 ст. 235 ЦК України суд дійшов висновку, що укладений сторонами попередній договір оренди №255/2015-п нерухомого військового майна від 01.07.2015 є удаваним правочином та фактично є договором оренди, який не відповідає вимогам закону. Зокрема, в порушення вимог ст. 7 ЗУ «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», п.4 Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна, ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», Міністерство оборони України не надавало дозвіл на укладення договору; передача майна в оренду здійснювалась не на конкурсній основі; не проводилась експертна оцінка майна, розмір орендної плати не погоджувався з регіональним відділенням Фонду державного майна України.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.12.2016 у справі № 926/3430/16 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на ст. 628 ЦК України та вказує, що укладений сторонами попередній договір оренди за своєю правовою природою є змішаним, оскільки в ньому містяться елементи попереднього договору щодо зобовязання укладення основного договору та умови договору оренди. Скаржник стверджує, що немає підстав вважати попередній договір недійним, оскільки він укладений сторонами в порядку, встановленому ст.ст. 179-181 ГК України, з урахуванням особливостей укладення попередніх договорів відповідно до ст. 182 ГК України та ст. 635 ЦК України, а сам договір містить всі істотні умови, визначені ст. 10 ЗУ «Про оренду державного і комунального майна».

У відзиві на апеляційну скаргу КЕВ м. Чернівці (відповідач) просить залишити оскаржуване рішення місцевого суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення. При цьому вказує, що попередній договір за своїм змістом не є договором оренди військового майна, хоча і містить елементи договору оренди, він передбачав зобовязання сторін укласти договорів у майбутньому відповідно до встановленої законом процедури передачі в оренду військового майна. Зазначає, що з метою проведення процедури укладення основного договору оренди сторонами підписано попередній договір та тимчасово, до укладення договору оренди, відповідачу було надано право використовувати нежитлові приміщення.

У відзиві на апеляційну скаргу Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області (третя особа) просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що попередній договір за своїм змістом не породжує між сторонами правовідносини оренди державного військового майна, оскільки не відповідає встановленим законодавством вимогам та процедурі укладення договорів оренди, проте скаржник користується державним військовим майном без укладення належного договору оренди.

Заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення. До відзиву долучив судові рішення, які набрали законної сили, про визнання недійсними попередніх договорів оренди нерухомого майна,

Скаржник не забезпечив явку свого представника в судові засідання та не виконав вимог апеляційного суду про надання доказів сплати судового збору у встановленому розмірі та доказів зарахування 1515,80грн судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, сплаченого згідно з квитанцією №0..1 від 03.01.2017, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

На запит суду 14.02.2017 надійшла довідка Управління державної казначейської служби України у Личаківському районі м. Львова Львівської області №02-71/163 від 13.02.2017 про підтвердження зарахування 1515,80грн судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, сплаченого згідно з квитанцією №0..1 від 03.01.2017.

Відповідач не забезпечив явки свого представника в судові засідання, подав клопотання (вих. №402 від 15.02.2017, вх.№01-04/1335/17 від 20.02.2017) про розгляд даної справи без участі його представника у звязку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернівецькій області (третя особа 1) явки свого представника в судове засідання не забезпечило.

В судовому засіданні 21.02.2017 представник МОУ (третьої особи 2) надав усні пояснення, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Прокурор підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення місцевого суду залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджено матеріалами справи, 01.07.2015 КЕВ м. Чернівці (сторона 1) та ФОП ОСОБА_3 (сторона 2) уклали попередній договір оренди № 255/2015-п нерухомого військового майна, розташованого в Чернівецькому гарнізоні за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, військове містечко №101, буд. №4 (літ. А) ( а.с. 10-14).

Відповідно до п. 1.1 договору сторона 1 зобовязується протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору укласти в майбутньому основний договір оренди нерухомого майна нежитлових вбудованих приміщень, площею 106,6 кв. м в будівлі № 4 (літ. А) військового містечка №101, що знаходяться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, розташованих за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, на умовах, встановлених даним договором.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що сторона 2 до моменту підписання основного договору оренди має право використовувати майно за цільовим призначенням, визначеним п. 2.1.3.

Розділом 2 договору визначено умови основного договору.

Згідно з п. 2.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове користування нерухоме військове майно -нежитлові вбудовані приміщення, площею 106,6 кв. м в будівлі № 4 (літ. А) військового містечка №101, що знаходяться на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, розташовані за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, вартість якого визначена на «__»________20року за оцінкою та становить згідно з актом оцінки __________грн( без ПДВ)( п/п 2.1.1) для використання під розміщення офісних приміщень( п/п 2.1.3).

За умовами п/п 2.2.1 п.2.2 договору орендар вступає у строкове платне користування майном не раніше дати підписання сторонами основного договору та акта приймання-передачі.

Орендна плата встановлена без ПДВ за базовий місяць _________на рівні ________грн за результатами конкурсу з урахуванням моніторингу орендної плати на аналогічних обєктах оренди, але не нижче орендної плати, визначеної на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 зі змінами( далі - Методика), яка становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (__________20__р.) ________грн( п/п.2.3.1 п.2.3).

Відповідно до п.3.1 сторони зобовязуються підготувати в строк до укладення основного договору документи, необхідні для його укладення.

Сторона 1 зобовязується провести процедуру укладення основного договору оренди, передбачену чинним законодавством у сфері оренди державного (військового) майна ( п/п.3.2.1 п.3.2).

Сторона 2 зобовязується надати стороні 1 всі необхідні документи та звіт про незалежну оцінку нерухомого військового майна, яке передається в оренду (п/п.3.3.1 п.3.3).

Згідно з п/п 3.3.2 п.3.3 договору за використання майна сторона 2 на підставі виставлених рахунків сплачує на розрахунковий рахунок сторони 1 плату в розмірі 2 132,00грн в місяць, в тому числі ПДВ 255,33грн (базовий місяць травень 2015 року). Розмір плати підлягає коригуванню після укладення основного договору оренди. Плата за користування майном відповідно до цього договору підлягає щомісячному коригуванню на індекс інфляції за попередній місяць.

За умовами п. 3.4 зобовязання, що встановлені попереднім договором, припиняються, якщо основний договір не буде укладений протягом строку, визначеного п.1 цього попереднього договору.

Цей договір укладено строком на 12 місяців, що діє з 01.07.2015 по 30.06.2016 включно (п.9.1 договору).

Відповідно до п.9.2 договору цей договір припиняє свою дію за взаємною згодою сторін, що підтверджується ними письмово; після виконання сторонами своїх зобовязань, передбачених цим договором; в інших випадках, передбачених цим договором та/або законодавством України.

Цей договір становить цілісну угоду між сторонами стосовно його предмету, прав та обовязків сторін, визначає умови операцій з майном та переважає усі попередні домовленості, які існували між сторонами щодо предмету цього договору (п.9.3 договору).

Відповідно до акту приймання передачі від 01.07.2015 КЕВ м. Чернівці передав ФОП ОСОБА_3 нежитлові вбудовані приміщення, площею 106,6 кв. м в будівлі №4 (літ. А) в/м №101, розташовані за адресою пл. Театральна, 6, м. Чернівці. балансовою вартістю 34805,97 грн згідно з попереднім договором оренди № 255/2015-п від 01.07.2015.

Додатковою угодою №1 від 01.09.2015 до попереднього договору №255/2015-п від 01.07.2015 сторони внесли зміни до пунктів 1.1, 2.1.1 та 3.3.2 договору, відповідно до яких ФОП ОСОБА_3 збільшено площу орендованих нежитлових вбудованих приміщень до 114,20 кв. м та встановлено плату за використання майна у розмірі 2284,00 грн, в т.ч ПДВ 380,67грн в місяць (базовий місяць -серпень 2015 року).

На підставі додаткової угоди №1 від 01.09.2015 по акту приймання передачі від 01.09.2015 КЕВ м. Чернівці передав ФОП ОСОБА_3 нежитлове вбудоване приміщення, площею 7,6 кв. м в будівлі №4 (літ. А), військового містечка №101, розташоване за адресою пл. Театральна, 6, м. Чернівці.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виставляв позивачу рахунки на оплату за оренду приміщень та земельного податку, а позивач їх оплачував.

Основний договір оренди не був укладений.

Дослідивши обставини справи, доводи сторін, заслухавши пояснення представника третьої особи та прокурора, Львівський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скаргам не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення( ч.3 ст.635 ЦК України).

Частиною 1 статті 182 ГК України встановлено, що за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів( ч.2 ст. 182 ГК України).

Отже, згідно з названими нормами попередній договір не створює для сторін будь-яких матеріальних прав і обовязків, крім одного зобовязання - укласти в майбутньому протягом узгодженого терміну основний договір на заздалегідь визначених умовах.

Однак, з аналізу змісту умов укладеного сторонами попереднього договору оренди нерухомого військового майна № 255/2015-п від 01.07.2015 випливає, що сторони не лише погодили укладення в майбутньому протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору основного договору оренди, але й встановили, що до моменту підписання основного договору оренди сторона 2 (позивач) має право використовувати майно за цільовим призначенням ( п.1.2 договору), визначили розмір плати за використання майна - 2 132,00грн в місяць, в тому числі ПДВ 255,33грн (базовий місяць травень 2015 року) ( п/п3.3.2 п.3.3), який в подальшому додатковою угодою №1 від 01.09.2009 збільшили до 2284,00грн в місяць з ПДВ, встановили строк сплати названої плати за використання майна до 15 числа місяця, наступного за звітним( п.4.1).

Більше того, на підставі попереднього договору № 255/2015-п від 01.07.2015та додаткової угоди №1 від 01.09.2009 до нього по актах приймання -передачі від 01.07.2015 та від 01.09.2015 КЕВ м. Чернівці( відповідач) передав ФОП ОСОБА_3І( позивачу) нежитлові вбудовані приміщення загальною площею 114,2 кв.м в будівлі №4 (літ. А) військового містечка №101, розташовані за адресою пл. Театральна, 6, м. Чернівці. За оренду приміщень відповідач виставляв позивачу рахунки на оплату, а позивач їх оплачував.

Доказів того, що упродовж 12 місяців з дня укладення попереднього договору оренди сторонами вчинялись дії, спрямовані на укладення основного договору оренди , суду не подано.

Названі обставини свідчать про те, що попередній договір оренди № 255/2015-п від 01.07.2015, який був укладений сторонами, спрямовано на приховання іншого правочину - договору найму (оренди) нерухомого військового майна, який сторони насправді вчинили.

Згідно з частиною першою ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що попередній договір оренди№ 255/2015-п від 01.07.2015 є удаваним правочином, оскільки сторонами фактично вчинено договір оренди нерухомого військового майна.

Відповідно до частини другої статті 235 ЦК України у разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, для вирішення даного спору слід застосувати норми, що регулюють оренду державного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ Про оренду державного та комунального майна відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв'язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України".

Статтею 7 ЗУ Про господарську діяльність у Збройних Силах України" встановлені особливості передачі в оренду чи на умовах позички рухомого та нерухомого майна у Збройних Силах України.

Частинами 1, 2 цієї статті визначено, що військові частини можуть передавати без шкоди бойовій та мобілізаційній готовності закріплене за ними рухоме та нерухоме військове майно в оренду юридичним і фізичним особам.

Порядок надання дозволу військовим частинам на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 4 вказаної статті передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі з урахуванням необхідності підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України за погодженням з Міністерством оборони України.

Згідно з частинами 5, 6 цієї статті оцінка вартості майна, що підлягає передачі в оренду, проводиться комісіями, до складу яких входять фахівці (уповноважені особи) Міністерства оборони України або іншого органу військового управління та Фонду державного майна України чи його регіонального відділення (представництва) за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Акт оцінки майна, яке передається в оренду, погоджується з Фондом державного майна України чи його регіональним відділенням (представництвом) і затверджується Міністерством оборони України.

Відповідно до п.4 Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2000 р. N 778 (далі - Порядок), дозвіл на передачу в оренду нерухомого військового майна надається Міноборони або уповноваженими ним органами військового управління за погодженням відповідно з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами).

Згідно з п. п. 6, 7 цього Порядку оцінка вартості нерухомого військового майна - відповідно до Методики оцінки вартості об'єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1995 р. N 629. Оцінка вартості військового майна проводиться комісіями, до складу яких входять фахівці (уповноважені особи) Міноборони або уповноважених ним органів військового управління та Фонду державного майна чи його регіональних відділень (представництв). Акти оцінки вартості майна, що передається в оренду, погоджуються з Фондом державного майна чи його регіональними відділеннями (представництвами) і затверджуються Міноборони. Оцінка вартості майна передує проведенню конкурсів на право укладення договорів оренди військового майна.

Наказом Міністра оборони України від 2 лютого 2010 року N 46 затверджено Інструкцію про організацію передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна (далі Інструкція), яка визначає процедуру передачі в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна квартирно-експлуатаційними відділами, квартирно-експлуатаційними частинами районів, військовими частинами, закладами, установами та організаціями Міністерства оборони України та Збройних Сил України, які утримуються за рахунок Державного бюджету України, обліковують на балансових рахунках нерухоме військове майно, зареєстровані як суб'єкти господарської діяльності у Збройних Силах України і мають дозвіл на здійснення виду господарської діяльності "Здавання в оренду власного нерухомого майна" та безпосередньо здійснюють цю діяльність (далі - орендодавці).

Орендодавці здійснюють передачу нерухомого військового майна в оренду юридичним і фізичним особам виключно на конкурсній основі відповідно до вимог чинного законодавства України. Дозвіл орендодавцям на передачу в оренду та укладення договорів оренди нерухомого військового майна надається Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України (далі - Головне КЕУ), як органом військового управління, на підставі довіреності, виданої Міністерством оборони України начальнику Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України (п. 1. 2 Інструкції).

Отже, як вірно встановлено місцевим господарським судом, фактично вчинений сторонами договір оренди не відповідає вимогам закону, оскільки відсутній дозвіл на передачу нерухомого військового майна в оренду, не була проведена оцінка вартості цього майна, передача майна в оренду здійснена без проведення конкурсу.

В силу ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як розяснено в п. 25 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правомірно на підставі ч.1 ст. 83 ГПК України визнав попередній договір оренди № 255/2015-п від 01.07.2015 недійсним.

Згідно з частиною першою статті 236 ЦК правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким із моменту його вчинення.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування

Разом із тим частиною третьою статті 207 ГК передбачено, що виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Фактичне користування майном на підставі попереднього договору оренди № 255/2015-п від 01.07.2015, який є недійсним, унеможливлює проведення між сторонами двосторонньої реституції, проте, зобов'язання сторін за цим договором на майбутнє припиняються. Відтак попередній договору оренди № 255/2015-п від 01.07.2015 не може бути продовженим на тих самих умовах і на той самий строк.

З огляду на викладене апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані доводи скаржника та відповідача та вважає рішення суду першої інстанції про визнання недійсним попереднього договору оренди № 255/2015-п від 01.07.2015 та про відмову у визнанні цього договору продовженим законним і обгрунтованим.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст. 33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не доведено, доказів не подано наявності підстав, передбачених ст. 104 ГПК України, для скасування чи зміни рішення та для задоволення апеляційної скарги.

При поданні апеляційної скарги скаржник сплатив 1515,80грн судового збору згідно з квитанцією №0..1 від 03.01.2017.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21 лютого 2013 року N 7, з наступними змінами, роз'яснено, що у разі подання апеляційної (касаційної) скарги на судове рішення, яким господарський суд з власної ініціативи визнав недійсним пов'язаний з предметом спору договір, що суперечить законодавству (пункт 1 статті 83 ГПК), сплата судового збору в зв'язку з оскарженням рішення у відповідній частині здійснюється на загальних підставах( п.2.18).

Отже, при поданні апеляційної скарги на рішення суду у даній справі, підлягав сплаті судовий збір і за оскарження рішення в частині визнання недійсним попереднього договору оренди і за оскарження рішення в частині відмови у визнанні цього договору продовженим, тобто, як за оскарження рішення, прийнятого щодо двох немайнових вимог.

Відповідно до положень ч.2 ст.4 та ч.3 ст.6 ЗУ « Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду у даній справі підлягав сплаті судовий збір в сумі 3031,60грн( 1515.80 + 1515,80).

Апеляційний суд ухвалами від 26.01.2017 та від 07.02.2017 у даній справі вимагав у скаржника подати докази сплати судового збору у встановленому розмірі, проте станом на 21.02.2017 скаржник не подав доказів сплати судового збору у встановленому розмірі.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України від 17.05.2011 №7 у випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд стягує недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження.

Відтак, зі скаржника належить стягнути до Державного бюджету України 1515,80 грн судового збору.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що після прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення (19.12.2016) ФОП ОСОБА_3 втратила статус субєкта підприємницької діяльності, оскільки 30.12.2016 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про припинення підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Як розяснено в п. 4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 у разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою-сьомою статті 84 ГПК, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності).

Керуючись ст.ст. 43, 49, 91, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 19.12.2016 у справі № 926/3430/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи НОМЕР_1, місцезнаходження: 58000, Чернівецька область, м. Чернівці, вул. Ленківська, 2 - 1515,80грн судового збору в дохід Державного бюджету України за розгляд судом апеляційної скарги.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 23.02.2017

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.В. Зварич

Суддя Я.О. Юрченко