ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
УХВАЛА

"24" січня 2017 р.Справа № Б-39/02-09

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Савченко А.А.

судді: Швидкін А.О. , Міньковський С.В.

при секретарі судового засідання Романченко Н.С.

розглянувши матеріали справи

за заявою ТОВ "ТД "ІТРЗ", м. Харків
до ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" м. Ізюм
про визнання банкрутом
за участю :

ліквідатора - Саутенко С.О., свідоцтво №216 від 20.02.2013р.

представника ХОДА - Тимошенко Г.Ю., довіреність № 01-53/8827 від 17.11.2016р.,

представника ПАТ "Промінвестбанк" - Денисенко С.О., дов. №09-32/527 від 24.11.16р.

представника прокуратури - Алекаєв Ю.В., посвідчення №042342 від 29.03.2016р.

ОСОБА_5 - особисто за паспортом

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, дов. №1598від 10.05.2016р.

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство "Ізюмський тепловозоремонтний завод" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Саутенка С.О. звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив суд розірвати договір № 94 на розроблення проекту землеустрою від 09 вересня 2015 року та стягнути з ФОП ОСОБА_5 сплачену за зазначеним договором попередню оплату в розмірі 95 000,00 грн., інфляційних в сумі 471,58 грн., трьох відсотків річних в розмірі 585,62 грн., пені в сумі 585,62 грн., відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 1 038,49 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 08 червня 2016 року у справі № 922/1228/16 (суддя Шарко Л.В.) позовні вимоги задоволені частково, вирішено розірвати договір № 94 на розроблення проекту землеустрою від 09 вересня 2015 року, укладений між ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" в особі ліквідатора Костюка Олега Григоровича, що діяв на підставі постанови Господарського суду Харківської області у справі № Б-39/02-09 від 03.12.2014 та фізичною особою ОСОБА_5 та стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 95 000,00 грн., інфляційних в сумі 471,58 грн., трьох відсотків річних в розмірі 585,62 грн.; в задоволенні вимог щодо стягнення пені в сумі 585,62 грн. та відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 1 038,49 грн. відмовлено.

Постановою від 30 серпня 2016 року Харківський апеляційний господарський суд у справі № 922/1228/16 рішення Господарського суду Харківської області від 08 червня 2016 року в частині розірвання спірного договору та стягнення інфляційних в сумі 471,58 грн., трьох відсотків річних в розмірі 585,62 грн. скасовано з прийняттям в цій частині нового рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог про розірвання договору № 94 на розроблення проекту землеустрою від 09 вересня 2015 року, укладеного між ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" в особі ліквідатора Костюка Олега та фізичною особою ОСОБА_5; та щодо стягнення інфляційних в сумі 471,58 грн., трьох відсотків річних в розмірі 585,62 грн. Абзац третій резолютивної частини рішення змінено та вирішено стягнути грошові кошти в сумі 95 000,00 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2016р. рішення Господарського суду Харківської області від 08 червня 2016 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30 серпня 2016 у справі №922/1228/16 скасовано. Справу №922/1228/16 передано до Господарського суду Харківської області для нового розгляду по суті в межах провадження справи №Б-39/02-09 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Ізюмський тепловозоремонтний завод".

За вказівками, що містяться у вищевказаній постанові, які у відповідності до ст.111-12 ГПК України є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, враховуючи зазначені у цій постанові положення чинного законодавства та вказівки Верховного Суду України, спір про розірвання договору на розроблення проекту землеустрою та повернення сплачених за договором коштів до ліквідаційної маси з метою погашення вимог кредиторів підлягає розгляду судом, який розглядає справу про банкрутство позивача, а саме Господарським судом Харківської області та в межах провадження у справі про банкрутство ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" № Б-39/02-09, а не в окремому позовному провадженні.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.11.2016р. прийнято та призначено заяву ліквідатора про розірвання договору (вх. №1228/16 від 15.04.2016р.) до розгляду в судовому засіданні на "20" грудня 2016 р. о(об) 10:10. Залучено ОСОБА_5 та Костюка Олега Григоровича до участі в справі №Б-39/02-09 з розгляду заяви ліквідатора про розірвання договору (вх. №1228/16 від 15.04.2016р.). Зобов'язано ліквідатора надати до суду докази в обґрунтування заявлених вимог, обґрунтований розрахунок грошових вимог, з зазначенням періоду їх нарахування. Зобов'язано ОСОБА_5 надати до суду відзив на заяву ліквідатора, з наданням необхідних доказів в його обґрунтування. Зобов'язано Костюка О.Г. надати до суду відзив на заяву ліквідатора, з наданням необхідних доказів в його обґрунтування.

24.01.2017р. до суду надійшли письмові пояснення колишнього ліквідатора боржника Костюка О.Г., в яких він зазначає про правомірне укладення відповідного договору, відображення в ньому дійсних намірів сторін та належне виконання з боку замовника. Крім того, зазначає, що жодних вимог від ОСОБА_8 стосовно надання будь-яких додаткових документів або неможливість виконання договору до нього не надходило, а відсутність підпису та печатки замовника на кошторисі не спростовує висновок про укладення спірного договору.

24.01.2017р. до суду надійшов відзив ФО-П ОСОБА_5, в якому він заперечує проти заяви ліквідатора. Зокрема, зазначає, що у даних правовідносинах мало місце прострочення кредитора, яким не було вчинено всіх необхідних дій, які дозволили б ОСОБА_5 виконати свої обов'язки за договором. Вважає, що твердження про невідповідність спірного договору вимогам чинного законодавства є безпідставним, оскільки незважаючи на назву договору цей договір за своєю суттю є договором про розроблення технічної документації із землеустрою. Спірні договірні правовідносини виникли саме з метою розробки технічної документації, а не проекту землеустрою. Таким чином договір не повинен відповідати Типовому договору про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2004р. № 266. Отже, вважає, що факту порушення ОСОБА_5 зобов'язання не доведено.

Ліквідатор в судовому засіданні підтримав заяву в повному обсязі, просив суд розірвати договір № 94 на розроблення проекту землеустрою від 09 вересня 2015 року та стягнути з ФОП ОСОБА_5 сплачену за зазначеним договором попередню оплату в розмірі 95 000,00 грн., інфляційних в сумі 471,58 грн., трьох відсотків річних в розмірі 585,62 грн., пені в сумі 585,62 грн., відсотків за користування чужими грошовими коштами в сумі 1 038,49 грн.

ОСОБА_5 та його представник в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечували з підстав, викладених у відзиві на заяву.

Судова колегія, вислухавши пояснення ліквідатора та інших учасників у справі про банкрутство, дослідивши матеріали справи, в тому числі матеріали справи № 922/1228/16 в їх сукупності, встановила наступне.

Згідно зі ст.4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом та розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Отже, провадження у справах про банкрутство регулюється ГПК у випадках, коли його норми безпосередньо визначають правила даного провадження (статті 2, 41, 12 та 15) або мають універсальний характер для будь-якої стадії судового процесу, або процесуальної дії (статті, вміщені в розділах I, V, VI, VII, XII, XIII), з урахуванням встановлених Законом особливостей.

Згідно з ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом від 22.12.2011 р. N 4212-VI ( далі - Закон про банкрутство) суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

Отже, частина 4 статті 10 Закону про банкрутство відносить до підвідомчості господарських судів справи зі спорів, пов'язаних з майновими вимогами до боржника, до яких, крім названих у зазначеній статті Закону, слід відносити також й інші спори з майновими вимогами до боржника, а саме: спори про визнання права власності, повернення майна, розірвання договорів, спори, пов'язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника і дана норма кореспондується з положеннями п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України (у редакції Закону про банкрутство) та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін.

Одночасно частиною 9 ст. 16 ГПК України встановлено, що справи у майнових спорах, передбачених п. 7 ч. 1 ст. 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

При цьому на відміну від положень частини 8 статті 23 Закону про банкрутство, якими визначено, що спори боржника з поточними кредиторами вирішуються шляхом їх розгляду в позовному провадженні господарським судом, який розглядає справу про банкрутство, норми частини 4 ст. 10 цього Закону прямо не встановлюють порядок розгляду майнових спорів, стороною яких є боржник, в окремому позовному провадженні. Тому такі майнові спори підлягають розгляду судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, та саме в межах цієї справи.

Отже, імперативними нормами ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство та ст.ст. 12, 16 ГПК України встановлено виключну підсудність майнових спорів за участю особи, яка перебуває в процедурі банкрутства.

Таким чином, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Відповідна правова позиція стосовно порядку розгляду майнових спорів щодо боржника господарським судом у межах справи про банкрутство без порушення окремого позовного провадження викладена у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016р. по справі № 3-304гс16. У відповідності до ст.111-28 ГПК України судові рішення Верховного суду є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Отже, ця правова позиція повинна бути врахована всіма судами України.

Оскільки постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2016р. спір про розірвання договору на розроблення проекту землеустрою та повернення сплачених за договором коштів до ліквідаційної маси з метою погашення вимог кредиторів за справою №922/1228/16 передано до господарського суду Харківської області для нового розгляду по суті в межах справи №Б-39/02-09 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Ізюмський тепловозоремонтний завод", а не в окремому позовному провадженні, судова колегія вважає необхідним продовжити розгляд заяви ліквідатора у межах провадження у справі про банкрутство №Б-39/02-09 з прийняттям за наслідками її розгляду згідно до ст.8 Закону про банкрутство відповідної ухвали суду.

Даючи оцінку поданим учасниками у справі про банкрутство доказам, поясненням та обґрунтуванням судова колегія вважає необхідним зазначити наступне.

Так, 09.09.2015р. між ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" в особі ліквідатора Костюка О.Г. (замовником) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (виконавцем) був укладений договір на розроблення проекту землеустрою, пунктом 1.1 якого встановлено, що виконавець зобов'язується виконати комплекс робіт по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що розташована в м. Ізюм, в'їзд Ювілейний, 1, Харківської області (т. 114, а.с.28,29).

Відповідно до пункту 1.2 цього договору технічні, економічні та інші вимоги до технічної документації викладені у завданні на виконання робіт, що є невід'ємною частиною договору.

Пунктами 2.1, 2.2 цього договору встановлено, що замовник перераховує виконавцю кошти за виконання комплексу робіт із геодезії та землевпорядкування. Загальна вартість робіт за цим договором становить 95000 грн. без ПДВ. Виконавець є платником єдиного податку (ставка 4%). Замовник погоджує результати виконаних робіт у відповідних державних та інших органах, організаціях та установах власними силами та за власний рахунок.

Згідно із пунктом 3.1 договору по закінченню робіт виконавець подає замовнику акт здачі-приймання робіт і проект землеустрою.

Пунктом 4.1 даного договору встановлений термін виконання робіт - три місяці від дати переказу коштів в розмірі 100% від вартості робіт та передачі вихідних документів, необхідних для розробки технічної документації.

У пункті 6.1 договору сторонами погоджена ціна на виконання робіт, визначених договором, в розмірі 95000 грн.

Датою виконання робіт є передача проекту землеустрою та файлу обміну у формі XМL до територіального управління Держземагенства (п.8.4 договору).

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов договору ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" 17.11.2015р. перераховано ФОП ОСОБА_5 95000грн., що підтверджується платіжним дорученням від 17.11.2015р., копія якого долучена до матеріалів справи (т.114, а.с.30). Але ФОП ОСОБА_5 не виконав умови договору і на вимогу ліквідатора про повернення грошових коштів, сплачених за договором, повідомив, що замовником не було надано рішення Ізюмської міської ради "Про надання дозволу на виконання технічної документації", що унеможливлює виконання у повному обсязі договору виконавцем (т.114,а.с.35).

24.02.2016р. ліквідатор ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" надіслав ФОП ОСОБА_5 лист №02-01/120 з заявою про розірвання договору на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94 та перерахування в повному обсязі сплачених за договором коштів у розмірі 95000грн. з підстав його невиконання (т.114, а.с.36,37).

Даючи оцінку матеріалам справи судова колегія вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Відповідно статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Порядок укладання господарських договорів врегульовано ст.ст.180-181 Господарського кодексу України, згідно з якими господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладанні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Частиною 8 статті 181 ГК України встановлено, що у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Пункт 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", зокрема, визначає, що не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо.

Отже, з урахуванням вищевикладених норм Цивільного та Господарського кодексів України та рекомендацій Постанови Пленуму Вищого господарського суду України господарському суду при розгляді спору про розірвання договору необхідно встановити, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту, адже не може бути розірваний правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про розірвання відповідного договору.

Оцінюючи договір та правовідносини сторін, які виникли внаслідок його укладення, судова колегія вважає, що є правові підстави стверджувати про те, що цей договір є неукладеним з огляду на наступні обставини.

Так, пунктом 1.1 спірного договору на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. встановлено, що виконавець зобов'язується виконати комплекс робіт, по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що розташована в м. Ізюм, в'їзд Ювілейний, 1, Харківської області (а.с.28,29).

З урахуванням вимог чинного законодавства та умов договору на розроблення проекту землеустрою спірний договір за своїм змістом є договором підряду, до якого, відповідно, застосовуються загальні вимоги параграфу 61 ЦК України.

Частиною 1 статті 837 ЦК України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Стаття 2 Закону України "Про землеустрій" містить основні терміни, які вживаються в такому значенні:

види робіт із землеустрою - обстежувальні, вишукувальні, топографо-геодезичні, картографічні, проектні та проектно-вишукувальні роботи, що виконуються з метою складання документації із землеустрою;

межування земель - комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних одиниць, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка;

проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом.

технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування;

Статтею 25 Закону України "Про землеустрій" визначено, що документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації та наведені види документації із землеустрою, зокрема, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом.

Статтею 22 Закону України "Про землеустрій" встановлено, що землеустрій здійснюється на підставі: рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; судових рішень.

З аналізу умов договору вбачається, що договір містить різні види документації із землеустрою, а отже і різний обсяг робіт, який має виконати виконавець за спірним договором.

Зокрема, п.1.1 спірного договору встановлено, що виконавець зобов'язується виконати комплекс робіт, по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, що розташована в м. Ізюм, в'їзд Ювілейний, 1, Харківської області

Пункт 2.1 цього договору встановлює, що замовник перераховує виконавцю кошти за виконання комплексу робіт із геодезії та землевпорядкування, а пункт 3.1 визначає, що по закінченню робіт виконавець подає замовнику акт здачі-приймання робіт і проект землеустрою.

Датою виконання робіт є передача проекту землеустрою та файлу обміну у формі XМL до територіального управління Держземагенства (п.8.4 договору).

Статтею 29 Закону України "Про землеустрій" встановлені загальні вимоги до змісту договору із землеустрою. Так, документація із землеустрою включає в себе текстові та графічні матеріали і містить обов'язкові положення, встановлені завданням на розробку відповідного виду документації. Документація із землеустрою розробляється на основі завдання на розробку відповідного виду документації, затвердженого замовником. Склад, зміст і правила оформлення кожного виду документації із землеустрою регламентуються відповідною нормативно-технічною документацією з питань здійснення землеустрою.

Відповідно до частини 3 статті 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема включають завдання на розроблення проекту землеустрою.

У статті 55 Закону України "Про землеустрій" визначено, що включає в себе технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010р. N376 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.06.2010р. за N391/17686, комплекс робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Технічна документація з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), зокрема, включає, технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (додаток 1); матеріали польових топографо-геодезичних робіт.

Як вбачається з додатку 1 до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) повинно містить перелік робіт, які мають бути виконані.

Пунктом 1.2 спірного договору встановлено, що технічні, економічні та інші вимоги до технічної документації викладені у завданні на виконання робіт, що є невід'ємною частиною договору.

Але при дослідженні матеріалів справи встановлено, що сторонами договору не було погоджено та підписано у встановленому законом та договором порядку завдання на виконання робіт, яке за вимогами спірного договору є невід'ємною його частиною, а у відповідності до вимог Закону України "Про землеустрій" є його істотною умовою, оскільки визначає, які саме роботи мають бути виконані виконавцем, строк та вартість цих робіт.

Крім того, матеріали справи містять кошторис №1 на топо-геодезичну зйомку земельної ділянки в м. Ізюм Харківської області, наданий в якості додатка до договору від 09.09.2015р. №94, в якому визначена вартість певних робіт, однак не всіх, які визначені умовами спірного договору. Цей кошторис скріплений лише підписом та печаткою виконавця - ОСОБА_9, що свідчить про те, що кошторис не погоджений із замовником - ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод" і те, що сторонами договору недосягнуто згоди з усіх його істотних умов.

Отже, договір на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94 не містить даних щодо виду, переліку та обсягу робіт, які мають бути виконані за цим договором та ціни робіт, їх кошторису, тобто всього, що повинно бути відображено у завданні на виконання робіт, яке є невід'ємною частиною даного виду договору. Таким чином сторонами договору при його укладенні не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, що є обов'язковими для договорів певного виду.

Зважаючи на вищевикладене, судова колегія вважає, що договір на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94 є неукладеним (таким, що не відбувся) в силу положень ч.8 ст.181 ГК України, а отже договір не породжує для сторін жодних правових наслідків та у сторін не виникає прав та обов'язків за ним.

З урахуванням вищевикладеного вимога ліквідатора про розірвання договору, який є неукладеним, не підлягає задоволенню.

Стосовно стягнення з ФОП ОСОБА_5 на користь ВАТ "Ізюмський тепловозоремонтний завод " сплачених коштів у розмірі 95000грн. судова колегія вважає вимогу обґрунтованою та підлягаючою задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 13 ЦК України встановлено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до абзацу 2 п.10 ч.2 статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що ліквідатор звернувся до ФОП ОСОБА_5 з претензією № 02-01/757 від 29.12.2015р. про повернення сплачених за договором коштів в розмірі 95000 грн., яка не була задоволена ФОП ОСОБА_5

Оскільки підставою заяви ліквідатора для стягнення коштів є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення ліквідатором конкретної правової норми на обґрунтування заяви не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009р. N 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" ).

Господарський суд, з'ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова Верховного Суду України від 18.05.2016р. у справі №922/51/15 ).

У відповідності до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Ці положення застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз зазначеної норми закону дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі підстави відпали.

Оскільки за наслідками розгляду спору встановлений факт неукладеності договору від 09.09.2015р. №94, судова колегія вважає, що грошові кошти в сумі 95000 грн. було перераховано на виконання неукладеного договору, а тому ФОП ОСОБА_5 безпідставно їх отримав, що свідчить про їх збереження без достатніх правових підстав. Отже, судова колегія вважає вимогу про їх стягнення з ФОП ОСОБА_5 обґрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Стосовно вимог про стягнення інфляційних, річних, пені та відсотків за користування чужими грошовими коштами судова колегія не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

У відповідності із ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми боргу, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судова колегія вважає, що обов'язок щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні статті 625 ЦК України, тому вимога про стягнення 3 % річних у сумі 585,62грн. та інфляційних втрат у сумі 471,58грн. є безпідставною та не підлягаючою задоволенню.

Крім того, судова колегія вважає, що відсутні правові підстави для стягнення пені та процентів, передбачених статтею 536 ЦК України з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 статті 217ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Частиною 1 статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 548 ЦК України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Частинами 4,5 статті 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов'язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України передбачає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Підставами для застосування до правовідносин статті 536 ЦК України є: по-перше, факт користування чужими коштами; по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством. Якщо ж в законі або в укладеному сторонами договорі не передбачено розмір процентів за користування чужими коштами то, відповідно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що договір на розроблення проекту землеустрою є неукладеним і не породжує будь-яких правових наслідків, а також ним не встановлено такої міри відповідальності як сплата пені і процентів в порядку статті 536 ЦК України, а отже відсутні правові підстави для нарахування та стягнення пені у розмірі 585,62 грн. та процентів за користування чужими коштами у розмірі 1038,49грн.

У відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судова колегія вважає необхідним витрати по оплаті судового збору покласти на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. .4-1, 12,16, 77, 86 ГПК України, ст.ст. 8,10, 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, суд -

УХВАЛИВ:

Заяву ліквідатора задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1, 61129, АДРЕСА_1) на користь Відкритого акціонерного товариства "Ізюмський тепловозоремонтний завод" (ідентифікаційний номер , адреса: 61166, м. Харків, вул. Кримська, 6) грошові кошти в сумі 95000,00 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1425,01 грн.

Видати наказ після набрання ухвалою законної сили.

У задоволенні заяви в частині розірвання договору на розроблення проекту землеустрою від 09.09.2015р. №94, укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 та Відкритим акціонерним товариством "Ізюмський тепловозоремонтний завод" в особі ліквідатора Костюка Олега Григоровича, стягнення 3% річних у сумі 585,623грн., інфляційних втрат у розмірі 471,58грн., пені у розмірі 585,62 грн. та процентів за користування чужими коштами у розмірі 1038,49 грн. відмовити.

Ухвалу направити ліквідатору, комітету кредиторів, банкруту, ХОДА, прокуратурі Харківської області, ФОП ОСОБА_5, Костюку О.Г.

Головуючий суддя Суддя Суддя Савченко А.А. Швидкін А.О. Міньковський С.В.