ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"16" лютого 2017 р. Справа № 911/482/16

За скаргою Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

У справі за позовом Державного підприємства «Енергоринок», м.Київ

до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі», м.Вишгород

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

про стягнення 248 787 488,86 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача (стягувача): ОСОБА_1

Від відповідача (боржника): ОСОБА_2

Від третьої особи: не зявився

Від ДВС: не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.04.2016 року у справі № 911/482/16 позовні вимоги Державного підприємства «Енергоринок» задоволено повністю; стягнуто з Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» на користь Державного підприємства «Енергоринок» 237 932 213,52 грн. основного боргу, 7 665 221,26 грн. пені, 113 014,94 грн. штрафу, 2 456 630,05 грн. інфляційних, 620 409,09 грн. 3% річних та 206 700,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

26.05.2016 року на виконання зазначеного рішення від 26.04.2016 року Господарським судом Київської області видано відповідний наказ.

10.01.2017 року до Господарського суду Київської області від Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» надійшла скарга б/н від 08.12.2016 року на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання наказу від 26.05.2016 року у даній справі.

ОСОБА_3 до ч. 1 ст. 1212 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена та призначаються до розгляду у судовому засіданні.

Враховуючи обргунтованість скаржником поважності причин пропуску строку звернення з даною скаргою, відповідно до ухвали суду від 12.01.2017 року скаргу призначено до розгляду на 31.01.2017 року.

19.01.2017 року до господарського суду від позивача (стягувача) надійшов відзив на скаргу. Представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 31.01.2017 року не зявився та 30.01.2017 року надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Представником відповідача (боржника) у судовому засіданні 31.01.2017 року подано письмові пояснення.

Також, 31.01.2017 року до Господарського суду Київської області від арбітражного керуючого ОСОБА_4 розпорядника майна ДП «Регіональні електричні мережі» надійшли письмові пояснення. В своїх поясненнях арбітражний керуючий ОСОБА_4 вважає постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України б/н від 24.11.2016 року про арешт коштів боржника та про арешт майна боржника в межах виконавчого провадження №51826367 незаконними та просить їх скасувати. Розгляд скарги відкладався до 14.02.2017 року.

В судовому засіданні 14.02.2017 року скаржник підтримав вимоги скарги, стягувач та виконавча служба проти скарги заперечували. В судовому засіданні 14.02.2017 року оголошувалась перерва до 16.02.2017 року.

Розглянувши в судовому засіданні 16.02.2017 року скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» б/н від 08.12.2016 року на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання наказу від 26.05.2016 року у даній справі, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, судом встановлено.

Державним підприємством «Регіональні електричні мережі» подано скаргу б/н від 08.12.2016 року на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання наказу від 26.05.2016 року у справі № 911/482/16 про визнання незаконними дій державного виконавця; про визнання недійсними постанов органу державної виконавчої служби; про зобовязання утриматися від вчинення заходів примусового виконання рішення суду.

В обґрунтування скарги Державне підприємство «Регіональні електричні мережі» зазначає, що постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт коштів на рахунках боржника та про арешт майна боржника (оскаржувані постанови), не відповідють вимогам чинного законодавства та порушують встановлений Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порядок звернення стягнення на кошти та майно боржника, щодо якого порушення провадження у справі про банкрутство.

Скаржник надав пояснення та докази, що ухвалою Господарського суду Київської області від 17.11.2015 року стосовно юридичної особи скаржника порушено провадження у справі №911/4610/15 (справа про банкрутство), введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та триває процедура розпорядження майном.

Виконавче провадження №51826367 за наказом Господарського суду Київської області у справі № 911/482/16 було відкрито згідно з постановою від 05.08.2016 року.

Згідно з постановою від 30.09.2016 року виконавче провадження №51826367 зупинялося на підставі пункту 8 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону, що діяв до 05.10.2016 року).

Після чого, виконавцем в провадженні якого перебував на виконанні наказ від 26.05.2016 року у справі № 911/482/16, було з'ясовано, що вимоги стягувача за цим виконавчим документом мають ознаки вимог, на які не поширюється дія мораторію. У звязку з чим, виконавче повадження було поновлено постановою від 20.10.2016 року та постановами від 24.11.2016 року було накладено арешт на кошти та майно боржника.

Однак, скаржник зазначає, що накладаючи арешт на кошти та майно боржника за спірними постановами від 24.11.2016 року, виконавцем порушено норми: абз. 4 ч. 15 ст. 16 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», де визначено, що з моменту порушення провадження у справі про банкрутство арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство; абз. 4 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», згідно з якою звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якої перебуває справа про банкрутство боржника; абз. 3 ч. 5 статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», згідно з якою стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов'язаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор).

Скаржник зазначає, що чинне законодавство передбачає спеціальний режим стягнення коштів і особливий порядок звернення стягнення на кошти та майно боржника, щодо якого порушено провадження усправі про банкрутство.

Крім того, скаржник в скарзі зазначає, що є енергопостачальником і здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, йому відкриті поточні рахунки з спеціальним режимом використання. Однак, згідно оскаржуваної постанови про арешт коштів на рахунках боржника накладено арешт також і на кошти на рахунках, що відкриті для боржника згідно Постанови НКРЕ №112 від 27 грудня 2011 року.

У звязку з наведеними в скарзі порушеннями, скаржник просить суд визнати незаконними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 Валерійовичема з примусового виконання рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2016 року у справі №911/482/16; визнати недійсними рішення, що прийняті в межах виконавчого провадження № 51826367 у вигляді постанов б/н, від 24.11.2016 року про арешт коштів на рахунках боржника та про арешт майна боржника; зобовязати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України утриматися від звернення стягнення на майно Державного підприємства «Регіональні електричні мережі», до винесення господарським судом ухвали в порядку ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Стягувач надав відзив, в якому проти скарги заперечував, зазначив, що за судовим наказом від 26.05.2016 року № 911/482/16, 05.08.2016 року було відкрито виконавче провадження № 51826367. 24.11.2016 року з метою забезпечення реального виконання рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2016 року №911/482/16, на виконання вимог ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанови про арешт коштів боржника, що перебувають на рахунках у банках та арешт рухомого та нерухомого майна боржника в межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору.

ДП «Енергоринок» вважає зазначену скаргу ДП «Регіональні електричні мережі» необґрунтованою та безпідставною. Зазначив, що у відповідності до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» під час процедури розпорядження майном боржнику дозволяється задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з частиною пятою цієї статті не поширюється дія мораторію, а саме, вимоги поточних кредиторів.

ОСОБА_3 до мотивувальної частини рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2016 року № 911/482/16 встановлено, що в позові заявлено до стягнення заборгованість за період з 01.11.2015 року по 31.12.2015 року і остаточний розрахунок за листопад 2015 року повинен бути здійснений відповідачем до 14.12.2015 року (включно), за грудень 2015 року - до 14.01.2016 року (включно), заборгованість за наведений в позові період є поточною і на таку заборгованість не поширюється мораторій на задоволення вимог кредиторів у справі № 911/4610/15 про банкрутство.

Згідно з ч. 3 п. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобовязаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор).

Таким чином, стягувач зазначає, що ОСОБА_3 України «Про виконавче провадження» не встановлює обовязку здійснювати стягнення грошових коштів за поточними вимогами боржника шляхом винесення відповідної ухвали господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.

Дослідивши вимоги скарги та фактичні обставини справи, судом встановлено, що за приписами пунктів 6 та 7 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII, рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином, враховуючи, що виконавче провадження було відкрито відповідно до постанови від 05.08.2016 року та постановою від 30.09.2016 року виконавче провадження було зупинено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», що відбулось до набрання з 05.10.2016 року чинності новою редакцією Закону України «Про виконавче провадження», до відповідних виконавчих дій підлягають застосуванню норми Закону України «Про виконавче провадження», які діяли до 05.10.2016 року (в попередній редакції).

Щодо виконавчих дій, які вчинені після 05.10.2016 року, застосовуються норми Закону України «Про виконавче провадження» в новій редакції.

Як визначено п. 8 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до 05.10.2016 року), виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) та виконання рішень у немайнових спорах.

Постановою від 20.10.2016 року поновлено виконавче провадження, оскільки встановлено, що спірна заборгованість є поточною і на таку заборгованість не поширюється дія мораторію.

Після чого, державним виконавцем 24.11.2016 року було винесено постанову про арешт коштів боржника та постанову про арешт майна боржника.

Як вбачається з постанови про арешт коштів боржника, за такою постановою накладено арешт на кошти, що містяться на всіх виявлених виконавцем рахунках та всіх інших рахунках, що будуть відкриті боржником, у межах суми 273893607,75 грн.

При цьому, матеріали виконавчого провадження не містять відомостей про здійснення державним виконавцем заходів по стягненню коштів з рахунків боржника (надіслання відповідних вимог до банків), відомостей про наявність чи відсутність коштів та узгодження з розпорядником майна стягення коштів з рахунків боржника.

Постановою від 24.11.2016 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника у межах суми 273893607,75 грн.

ОСОБА_3 до абз.4 ч.15 ст. 16 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з моменту порушення провадження у справі про банкрутство арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.

Згідно з абз. 4 ч.5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.

Крім того, відповідно до абз.3 ч.5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобовязаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор).

В п. 15 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 року №01-06/606/2013 «Про ОСОБА_3 України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зазначено, що ст. 19 Закону врегульовано правовідносини, пов'язані із застосуванням мораторію на задоволення вимог кредиторів, який має на меті зупинення виконання грошових зобов'язань конкурсних кредиторів та зупинення заходів, спрямованих на забезпечення їх виконання.

Цією статтею розширено порівняно з попередньою редакцією Закону правові наслідки введення відповідного мораторію. Зокрема, зупиняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги до боржника (у тому числі на предмет застави), зупиняється перебіг строку позовної давності, не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання та три проценти річних від простроченої суми. Виконання грошових зобов'язань, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється під контролем арбітражного керуючого, а виконання майнових зобов'язань - під контролем господарського суду шляхом винесення відповідної ухвали у справі про банкрутство про звернення стягнення на майно боржника.

Також, абз.5 п 17. Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 року №01-06/606/2013 визначено, що господарський суд за заявою розпорядника майна може скасувати арешти майна боржника та інші обмеження щодо розпорядження його майном незалежно від суб'єкта їх накладення, якщо такі арешти чи обмеження перешкоджають господарській діяльності боржника або відновленню його платоспроможності.

Таким чином, в разі виконання грошових зобовязань відповідне питання має бути узгоджене з розпорядником майна, зокрема, розпорядника майна має бути повідомлено про намір списання коштів з рахунку. Для виконання майнових зобов'язань наявність відпові дної ухвали суду є обовязковою.

Також суд враховує, що згідно зі ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» під розпорядженням майном розуміється система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника, проведення аналізу його фінансового становища, а також визначення наступної оптимальної процедури (санації, мирової угоди чи ліквідації) для задоволення в повному обсязі або частково вимог кредиторів.

Згідно з ч. 15 ст. 16 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з моменту порушення провадження у справі про банкрутство:

- пред'явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство;

- пред'явлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися у випадку та порядку, передбачених цим Законом;

- арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.

При цьому, норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» підрозумівають майно, як сукупність майнових активів боржника, за рахунок яких погашаються вимоги кредиторів. ОСОБА_3, під поняттям «майно» в Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» слід розуміти як рухоме і нерухоме майно, так і інші майнові активи, в тому числі кошти. ОСОБА_3 розрізняє майно лише з огляду на процедури, які до нього застосовуються, зокрема, звернення стягнення можливе на певне визначене рухоме чи нерухоме майно шляхом його реалізації та отримання коштів дл задоволення вимог кредиторів, в разі наявності у боржника коштів, такі кошти можуть бути стягнуті.

Таким чином, наведені в ч. 15 ст. 16 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» обмеження, які діють під час процедури розпорядження майном, стосуються всіх майнових активів боржника, і як накладення арешту на майно боржника, так і накладення арешту на грошові кошти на рахунках є обмеженнями розпорядження майном боржника, що може бути застосовано виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.

При цьому, слід розрізняти, що абз.3 ч.5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає можливість безпосереднього стягнення грошових коштів з рахунку боржника в установі банку під контролем арбітражного керуючого (розпорядника майна) і відповідна норма не передбачає наладення арешту на рахунки боржника. Таким чином, під контролем розпорядника майна можливе лише стягнення коштів з рахунків, накладення ж арешту на кошти є обмеженням, яке може бути застосовано виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.

Крім того, абз.3 ч.5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає стягнення грошових коштів за їх наявності безпосередньо з рахунку боржника, в разі відсутності коштів, накладення арешту на рахунки фактично є обмеженням розпорядження майном (коштами), на що потрібно узгодження суду в банкрутній справі.

Враховуючи наведені норми Закону України «Про виконавче провадження», які хоч і не передбачають підстав зупинення виконавчого провадження за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, та одночасно норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який встановлює спеціальний статус та порядок розпорядження майном та коштами боржника, відносно якого триває провадження у справі про банкрутство, в їх сукупності, суд зазначає, що після порушення провадження у справі про банкрутство, за вимогами до боржника, на які не поширюється дія мораторію, здійснюються заходи примусового виконання в порядку та з врахуванням особливостей, визначених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який покликаний забезпечити облік та схоронність майна боржника для забезпечення можливості задоволення вимог кредиторів.

Таким чином, вчинення дій з майном та коштами боржника, відносно якого порушено провадження у справі про банкрутство, подано відповідне оголошення і находять кредиторські вимоги, поза банкрутною процедурою, тобто без відповідної ухвали суду чи участі розпорядника майна, порушує вимоги Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Крім того, відсутність в даному випадку підстав для зупинення виконавчого провадження, враховуючи порушення відносно боржника справи про банкрутство, не звільняє державного виконавця від дотримання умов та порядку вчинення дій з майном та коштами такого боржника з врахуванням особливостей, визначених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Накладення арешту на рахунки та майно боржника поза провадженням у банкрутній справі та без участі розпорядника майна є порушенням чинного законодавства, призводить до зміни встановленого Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порядку та черговості задоволення вимог кредиторів.

Як визначено ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Тако ж, як вбачається з правової позиції Вищого господарського суду України у постанові від 09.08.2016 року у справі № 925/871/15, згідно з ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (Закону про банкрутство) мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє органи державної виконавчої служби за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у т.ч. одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів у разі одночасного задоволення вимог кредиторів у процедурі розпорядження майном керуючим санацією згідно з планом санації або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому цим Законом.

Стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов'язаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор). Звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.

Під час процедури розпорядження майном боржнику дозволяється задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з ч. 5 ст. 19 Закону про банкрутство не поширюється дія мораторію. Задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, допускається лише в межах провадження у справі про банкрутство. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

ОСОБА_3 до п. 8 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) та виконання рішень у немайнових спорах. Частиною 2 ст. 19 Закону про банкрутство визначено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження.

Згідно з абз. 4 ч. 15 ст. 16, абз. 3 і 4 ч. 5 ст. 19 Закону про банкрутство з моменту порушення провадження у справі про банкрутство арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство; стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов'язаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку; контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор); звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.

Також, в постанові від 05.02.2014 року у справі№ 5015/4299/12 Вищий господарський суд України зазначив, що згідно з ч. 5 ст. 19 Закону про банкрутство звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.

Таким чином, враховуючи, що спірними постановами здійснені виконавчі дії у вигляді арешту коштів та майна боржника, відносно якого триває провадження у справі про банкрутство, виконавцем в порушення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не поставлено до відома та не узгоджено відповідне питання стягнення коштів з розпорядником майна, накладення арешту на кошти та майно (вжиття заходів звернення стягнення на майно) боржника відсутня відповідна ухвала суду в банкрутній справі.

За тких обставин, судом встановлено протиправність дй виконавчої служби щодо винесення спірних постанов, наявність підстав для визнання їх недійсними та зобовязання виконавчої служби під час здійснення виконавчого провадження дотримуватись вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Щодо посилання скаржника на накладення арешту на рахунки зі спеціальним режимом використання та рахунки, призначені для виплати заробітної плати, суд зазначає, що згідно зі ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих на виконання статей 19 1 та 26 1 Закону України «Про теплопостачання», статті 15 1 Закону України «Про електроенергетику», та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки».

Однак, скаржником не обґрунтовано які з арештованих рахунків і на підставі чого мають спеціальний режим використання, та що рахунки, з яких виплачується заробітна плата, призначені виключно для заробітної плати і на таких рахунках відсутні інші кошти.

Обмеження щодо накладення арешту на майно боржника визначені у відповідній ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що не допускається звернення стягнення на майно, зазначене в Додатку до закону.

Дослідивши відповідний перелік майна, наведений в додатку до Закону, судом встановлено, що будь-яких обмежень щодо накладення арешту, зокрема, на рахунки в банківських установах не залежно від їх призначення, не передбачено.

ОСОБА_3 до п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

З огляду на вказані обставини, суд дійшов висновку, що скарга є обґрунтованою, підтверджена матеріалами справи, у звязку з чим підлягає задоволенню у повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 33, 34, 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1. Задовольнити скаргу Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» б/н від 08.12.2016 року на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання наказу від 26.05.2016 року у справі №911/482/16.

2. Визнати незаконними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції з примусового виконання рішення Господарського суду Київської області від 26.04.2016 року у справі №911/482/16 щодо накладення арешту на кошти та майно боржника в межах виконавчого провадження №51826367.

3. Визнати недійсними постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції від 24.11.2016 року про арешт коштів на рахунках боржника та від 24.11.2016 року про арешт майна боржника в межах виконавчого провадження №51826367.

4. Зобовязати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснювати виконавче провадження №51826367 з врахуванням Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 27.02.2017 року