КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2017 р. Справа№ 910/10847/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Одеська ТЕЦ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2016

у справі № 910/10847/16 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Одеська ТЕЦ"

до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

Відділ примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України

про зобов'язання вчинити дії,

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: представник Цурка Н.О. (довіреність №04 від 11.01.2016);

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ» (надалі - ПАТ «Одеська ТЕЦ») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» (надалі - ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк») про повернення коштів у сумі 59 932,27 грн, безпідставно списаних відповідачем з рахунку, відкритого для обігу спеціальних бюджетних коштів відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на виконання платіжної вимоги Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2016 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Одеська ТЕЦ», посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи та ненадання цим обставинам належної правової оцінки, звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2016 у цій справі скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.02.2017.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги не визнав, вважає їх необґрунтованими та такими, що не спростовують законності оскаржуваного судового рішення.

Позивач та третя особа своїх уповноважених працівників в судове засідання не направили, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належними чином, останні не повідомили суд про поважність причин неявки в судове засідання та не заявили клопотань про відкладення розгляду справи.

Вислухавши думку представника відповідача щодо можливості розгляду справи у відсутність скаржника та третьої особи, колегія суддів, порадившись на місці та врахувавши, що явка цих осіб у судове засідання не визнавалась обов'язковою, колегія суддів вирішила здійснити розгляд апеляційної скарги за їх відсутності.

При цьому судова колегія враховує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, у зв'язку з чим вважає, що підстави для відкладення відсутні.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Місцевим господарським судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01.07.2013 між Публічним акціонерним товариством «Одеська ТЕЦ» (в тексті договору - клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний банк «Укргазбанк» (в тексті договору - банк) було укладено Договір банківського рахунку № 034/97/1 РКО-13 (далі - Договір), предметом якого є відкриття рахунків та здійснення касового та розрахункового обслуговування.

За змістом вище укладеного сторонами Договору банк зобов'язаний здійснювати примусове списання (стягнення) коштів або банківських металів з поточного (их) рахунку (ів) у випадках, передбачених чинним законодавством України (пункт 2.1.3 Договору).

Разом з тим, за умовами цього Договору позивачеві було відкрито низку поточних рахунків, у тому числі і рахунок № 55, перелік яких наведено у пункті 1.1 Договору.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 08.07.2015 у справі №916/1736/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Публічного акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» стягнуто з ПАТ «Одеська ТЕЦ» на користь ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» 3% річних у розмірі 1 492 795, 91 грн, інфляційні втрати в сумі 12 749 923, 72 грн та судовий збір у розмірі 70 662, 68 грн.

На підставі наказу Господарського суду Одеської області № 916/1736/15 від 24.07.2015 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження та винесено постанову від 10.11.2015 про арешт усіх банківських рахунків підприємства, на підставі якої відповідачем на користь ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» здійснено списання коштів з рахунку №55 у ПАТ «Укргазбанк» у розмірі 66 737,07 грн.

Вважаючи таке списання здійсненим із порушенням вимог чинного законодавства України, позивач зазначає, що кошти, обліковані на рахунку, з якого відповідачем здійснено списання, є коштами Державного бюджету України, тобто мають спеціальний статус, відтак на них не може бути звернуто стягнення в силу вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», адже ці кошти не належать позивачеві, і підлягають виплаті відповідним категоріям громадян, що працюють в ПАТ «Одеська ТЕЦ».

На підтвердження факту понесення реальних збитків, позивач надав до матеріалів справи докази перерахування останнім власних коштів для здійснення працівникам виплат, передбачених Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в сумі 66 737,07 грн.

Вирішуючи спір та дійшовши висновку про необґрунтованість заявлених вимог, суд першої інстанції правильно визначив правову природу відносин, що склалися між сторонами у справі, зазначивши, що такі мають ознаки договору банківського рахунку, за яким, у відповідності до статті 1066 Цивільного кодексу України, банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Стаття 1071 цього ж Кодексу передбачає, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 7.1.2 статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

При цьому положеннями п.п. 1.39, 1.40 вказаного Закону визначено, списання примусове - списання коштів, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановлених законом виконавчих документів у випадках, передбачених законом; стягувач - особа, яка може бути ініціатором переказу коштів з рахунка платника на підставі виконавчих документів, визначених законом.

Згідно з пунктом 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2014, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Пунктами 5.1., 5.3. цієї Інструкції передбачено, що відповідно до статті 1071 Цивільного кодексу України кошти можуть бути списані з рахунку клієнта без його доручення на підставі рішення суду, а також у випадках, установлених законом.

Примусове списання коштів банки виконують з рахунків, які відкриті клієнтами в банках відповідно до нормативно-правових актів Національного банку, що регулюють порядок відкриття та використання рахунків.

Примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі (орган державної виконавчої служби) на підставі виконавчих документів, установлених законами України.

Статтею 34 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні" встановлено, що відповідальність стягувачів при проведенні переказу визначається законами України, що регулюють діяльність осіб, віднесених цих Законом до стягувачів.

Відповідальність за обґрунтованість примусового стягнення покладається на стягувача. Стягувач має відшкодувати платнику шкоду, нанесену внаслідок необґрунтованого примусового списання.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Місцевим господарським судом було досліджено банківську виписку з особового рахунку позивача № 55 від 12.02.2016, з якої вбачається, що списання грошових коштів здійснено як примусове списання згідно наказу Господарського суду Одеської області №916/1736/15 від 24.07.2015р на підставі якого 10.11.2015 було відкрито виконавче провадження № 48713816.

Відповідно до п.п. 1, 3 статті 5 Закону України «»Про виконавче провадження» (в редакції станом на день списання відповідачем коштів), вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Таким чином, суд дійшов правомірного висновку про підставне списання відповідачем з рахунку позивача коштів у примусовому порядку на підставі виконавчого документу, ініційованого органом виконавчої служби.

Водночас, судом першої інстанції встановлено, що позивач звертався до Господарського суду Одеської області в порядку статті 121-1 ГПК України зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №910/1736/15 щодо накладення арешту на спеціальний рахунок № 55, відкритий в ПАТ АБ «Укргазбанк», яку ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.09.2016 у справі № 916/1736/15 було задоволено та визнано недійсною постанову про арешт коштів боржника від 10.11.2015 та постанову про арешт коштів боржника від 20.04.2016 в частині накладення арешту на спеціальний рахунок ПАТ "Одеська ТЕЦ" № 55, відкритий у ПАТ АБ «Укргазбанк».

Як вбачається зі змісту ухвали, Господарським судом Одеської області в ході розгляду скарги ПАТ «Одеська ТЕЦ» було відзначено, що на момент накладення арешту державним виконавцем на кошти, які містять на рахунку № 5, існувала заборона щодо використання вказаних коштів, виконання рішення за рахунок коштів, які знаходяться на рахунку № 55 є неможливим і накладення арешту на спірний рахунок є необґрунтованим.

Стаття 33 ГПК України встановлює обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. А відповідно до статті 34 цього ж Кодексу, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ревізуючи правильність прийнятого місцевим господарським судом рішення, колегія суддів враховує рекомендації президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 №04-5/239 «Про внесення змін та доповнень до роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.94 N 02-5/215 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди», надані Господарським судам України з метою однакового і правильного застосування законодавства при вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди.

Як зазначається в рекомендаціях, вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. При цьому встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав доказів порушення його прав саме відповідачем, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку наступним доводам позивача.

Як стверджує позивач, рахунок, з якого відповідачем було здійснено неправомірне, на його думку, списання коштів, є спеціальним, на якому обліковуються кошти Державного бюджету України, а тому відповідачем були списані саме бюджетні кошти. Однак, дані твердження спростовується наступним.

Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначає Закон України «Про банки і банківську діяльність», статтею 68 якого встановлено, що банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України.

Постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 №280 затверджено План рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкцію про його застосування. Відповідно до цього акту план рахунків бухгалтерського обліку банків України - це систематизований перелік рахунків бухгалтерського обліку, що використовується для детальної та повної реєстрації всіх банківських операцій з метою забезпечення потреб складання фінансової звітності.

Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України встановлює порядок ведення рахунків бухгалтерського обліку, визначає характеристику і коротке призначення рахунків для відображення інформації за типовими операціями. За рахунками Плану рахунків відображаються операції, що визначені законодавством України, відповідно до їх економічної суті.

У класі 2 Плану рахунків відображаються операції з клієнтами, зокрема операції за розрахунками, наданими кредитами та залученими вкладами (депозитами). Рахунки цього класу використовуються для обліку операцій за розрахунками з клієнтами - суб'єктами господарювання, органами державної влади та самоврядування, фізичними особами.

У розділі «Класи, рахунки та їх призначення» Інструкції «Кошти бюджету та позабюджетних фондів» віднесено до класу 25, який включає «кошти Державного бюджету України цільового характеру», які віднесено до рахунку 2512. Рахунок позивача, з якого було здійснено стягнення має № 55, на якому відповідно до Інструкції обліковуються «Цільові кошти на вимогу суб'єктів господарювання» (рахунок 2604 клас 26 «Кошти клієнтів банку»).

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2016 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 33, 34, 35, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Одеська ТЕЦ» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2016 у справі №910/10847/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2016 у справі № 910/10847/16 залишити без змін.

3. Справу №910/10847/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська