РІШЕННЯ

"20" лютого 2017 р.Справа № 921/87/17-г/18

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Охотницької Н.В.

розглянув справу

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІСТЕРН БЕВЕРІДЖ ТРЕЙДІНГ" пр. Перемоги, 5-А, м. Київ, 01135

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Апрус" вул. Живова, 31, м. Тернопіль, 46008

про cтягнення 267 958,24 грн, з яких: 240 647,84 грн - основна заборгованість, 3 905,10 грн - інфляційні втрати, 10 180,87 грн - пеня, 12 032,39 грн - штраф, 1 192,04 грн - три проценти річних.

За участі представників сторін:

позивача: ОСОБА_2, довіреність від 30.12.2016 р.;

відповідача: не прибув.

В судовому засіданні учаснику судового процесу розяснено процесуальні права та обовязки, передбачені статтями 20, 22, 81-1 Господарського процесуального кодексу України. Технічна фіксація судового процесу не здійснюється.

Суть справи:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ІСТЕРН БЕВЕРІДЖ ТРЕЙДІНГ" звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Апрус" про стягнення 267 958,24 грн, з яких: 240 647,84 грн - основна заборгованість, 3 905,10 грн - інфляційні втрати, 10 180,87 грн - пеня, 12 032,39 грн - штраф, 1 192,04 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобовязання з оплати за отриманий товар на підставі договору поставки № 353 від 29.08.2016 р., внаслідок чого допустив заборгованість в заявленій до стягнення сумі, на яку нараховані пеня, інфляційні втрати, штраф та три відсотки річних.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 23.01.2017 р. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 06.02.2017 р., який відкладено на 20.02.2017 р.

Присутній в судовому засіданні 20.02.2017 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості разом із штрафними санкціями, яка була заявлена при подані позову.

Відповідач відзиву на позов не подав, його повноважний представник в судові засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце слухання був повідомлений в порядку ст. ст. 64,87 ГПК України.

Враховуючи, що явка представників сторін не визнавалась судом обовязковою, а наявних матеріалів справи достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, справа розглядається без участі повноважного представника відповідача, відповідно до ст. 75 ГПК України, за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши норми чинного законодавства, оцінивши подані докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності. Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч. 1 ст. 179 ГК України).

29.08.2016 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Апрус" (надалі - покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "ІСТЕРН БЕВЕРІДЖ ТРЕЙДІНГ" (надалі - постачальник) був укладений договір № 353, за умовами якого постачальник передає у власність покупця, а покупець приймає та оплачує алкогольні та безалкогольні напої (далі по тексту - продукція) в асортименті, партіями згідно накладних, на умовах цього договору. Погоджена сторонами кількість, асортимент і ціна партії продукції вказується у видаткових та товарно-транспортних (ТТН Форма №1-ТН алкогольні напої) накладних, які є невід'ємною частиною цього договору (п. п.1.1. договору).

Умови поставки та оплата продукції визначено в п. 2 договору, згідно якого продукція поставляється партіями, на умовах DDP (ІНКОТЕРМС 2000 року) адреса торгівельної точки покупця, покупець оплачує вартість кожної партії поставленої продукції шляхом перерахування грошових коштів на поточних рахунок постачальника або шляхом внесення грошових коштів у касу постачальника.

Згідно п. п. 2.9. договору покупець зобовязується оплатити кожну придбану за цим договором партію продукції не пізніше 45 (сорока пяти) календарних днів з моменту її передачі.

У п. п. 2.10 договору сторони обумовили, що моментом передачі партії продукції (датою поставки) і моментом переходу права власності на продукцію є дата фактичного отримання продукції, зазначена покупцем в підписаній сторонами видатковій накладній на дану продукцію. У разі відсутності відмітки покупця на примірнику видаткової накладної постачальника про дату фактичного отримання продукції, датою поставки продукції вважається дата складання видаткової накладної.

Сторони договору домовились про те, що відпуск продукції покупцю здійснюватиметься без довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, у звязку з чим покупець зобовязався надати постачальнику письмове повідомлення про зразки печаток/штампів, якими його матеріально-відповідальні особи будуть завіряти свій підпис на первинних документах під час отримання партій продукції (п. п. 2.11. договору).

Також у п. п. 4.1 договору визначено, що у разі недотримання термінів оплати продукції, зазначених у п.п.2.9. цього договору, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі 0,1 % від вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення. У разі якщо прострочення становить більше 30 календарних днів покупець, крім того, зобовязаний виплатити постачальнику штраф у розмірі 20 % від вартості партії продукції, оплата якої прострочена.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2017р. Припинення дії договору не звільняє сторін від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань (п. п. 7.1.,7.2 договору).

29.08.2016 р. між сторонами був підписаний Протокол розбіжностей, згідно якого у разі недотримання термінів оплати продукції, зазначених у п.п.2.9. цього договору, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі 0,1 % від вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення. У разі якщо прострочення становить більше 30 календарних днів покупець, крім того, зобовязаний виплатити постачальнику штраф у розмірі 5 % від вартості партії продукції, оплата якої прострочена.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

В силу ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, і у відповідності із ст. 11 цього кодексу однією з підстав виникнення зобов'язань.

Так, між позивачем і відповідачем у справі виникли зобовязання з договору поставки, згідно якого, в силу ст. 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або у інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 691, ч. 1 ст. 692 ЦК України).

Отримання товару відповідачем за договором поставки №353 від 29.08.2016 р. на суму 240 647,84 грн за період з 15.09.2016р. - 28.10.2016 р. підтверджується первинними документами.

Так, як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору за період з 15.09.2016 р. по 28.10.2016 р. позивачем поставлено відповідачу продукції згідно видаткових накладних: № РН-32-048091 від 15.09.2016р., № РН-32-048092 від 15.09.2016 р., № РН-32-048093 від 15.09.2016 р., № РН-32-048094 від 15.09.2016 р., № РН-32-048095 від 15.09.2016 р., № РН-32-048380 від 16.09.2016 р., № РН-32-048381 від 16.09.2016 р., № РН-32-048632 від 17.09.2016 р., № РН-32-049472 від 22.09.2016 р., № РН-32-051399 від 01.10.2016 р., № РН-32-051401 від 01.10.2016 р., № РН-32-051402 від 01.10.2016 р., № РН-32-051403 від 01.10.2016 р., № РН-32-051404 від 01.10.2016 р., № РН-32-051405 від 01.10.2016 р., № РН-32-051617 від 04.10.2016 р., № РН-32-051619 від 04.10.2016 р., № РН-32-051621 від 04.10.2016 р., № РН-32-051868 від 05.10.2016 р., № РН-32-051869 від 05.10.2016 р., № РН-32-051870 від 05.10.2016 р., № РН-32-052596 від 07.10.2016 р., № РН-32-052597 від 07.10.2016 р., № РН-32-053264 від 11.10.2016 р., № РН-32-053265 від 11.10.2016 р., № РН-32-053494 від 12.10.2016 р., № РН-32-053777 від 13.10.2016 р., № РН-32-054094 від 15.10.2016 р., № РН-32-054095 від 15.10.2016 р., № РН-32-054504 від 18.10.2016 р., № РН-32-054817 від 19.10.2016 р., № РН-32-054819 від 19.10.2016 р., № РН-32-054820 від 19.10.2016 р., № РН-32-054887 від 19.10.2016 р., № РН-32-055116 від 20.10.2016 р., № РН-32-055117 від 20.10.2016 р., № РН-32-055119 від 20.10.2016 р., № РН-32-055491 від 21.10.2016 р., № РН-32-055706 від 22.10.2016 р., № РН-32-056261 від 26.10.2016 р., № РН-32-056262 від 26.10.2016 р., № РН-32-056263 від 26.10.2016 р., № РН-32-056335 від 26.10.2016 р., № РН-32-056579 від 27.10.2016 р., № РН-32-056842 від 28.10.2016 р. на загальну суму 240 647,84 грн.

Також на кожну партію продукції були оформлені товарно-транспортні накладні, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Наявність заборгованості перед товариством з обмеженою відповідальністю "ІСТЕРН БЕВЕРІДЖ ТРЕЙДІНГ" на суму 240 647,84 грн підтверджується також долученим до матеріалів справи актом звірки взаєморозрахунків за четвертий квартал 2016 р. підписаним без зауважень та заперечень представниками сторін.

Таким чином, всупереч умов договору та вимог діючого законодавства, свої зобовязання по оплаті вартості поставленого товару відповідач не виконав в повному обсязі, а тому, суд визнає позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача основної заборгованості за договором поставки в сумі 240 647,84 грн правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобовязання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), у разі чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Згідно з ч. 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з частинами 1, 2, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Так, підпунктом 4.1 договору (з врахуванням Протоколу розбіжностей від 29.08.2016р., який є невід'ємною частиною договору) передбачено, що у разі недотримання термінів оплати продукції, зазначених у п.п.2.9. цього договору, покупець сплачує на користь постачальника пеню в розмірі 0,1 % від вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення. У разі якщо прострочення становить більше 30 календарних днів покупець, крім того, зобовязаний виплатити постачальнику штраф у розмірі 5 % від вартості партії продукції, оплата якої прострочена.

За домовленістю сторін, що викладена в п.2.9 договору поставки №353 від 29.08.2016 р., покупець зобовязаний оплатити кожну придбану партію продукції не пізніше 45 календарних днів з моменту її передачі.

Згідно поданого позивачем розрахунку за неналежне виконання умов договору відповідачу нараховано пеню за період з 31.10.2016 р. по 16.01.2017 р. в сумі 10 180,87 грн та штраф за прострочення оплати продукції в сумі 12 032,39 грн.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до поданого позивачем розрахунку відповідачу нараховані 1 192,04 грн 3% річних за період з 31.10.2016 р. по 16.01.2017 р. та 3 905,10 грн інфляційних нарахувань.

Розглянувши зазначені вище розрахунки пені, штрафу, 3% річних та інфляційних нарахувань суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, пунктом 2.9. постанови пленуму ВГСУ № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. визначено, що за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

При цьому, суд зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 р. № 3-88гс11.

Також, згідно ч.3 п. 3.2 вищевказаної постанови № 14 від 17.12.2013 р. розмір боргу, з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Окрім того, пунктом 1.12. постанови пленуму ВГСУ № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. встановлено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

Таким чином, враховуючи зазначені вище положення закону та постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р., суд, перевіривши з допомогою компютерної програми "Ліга: Підприємство" представлені позивачем розрахунки встановив, що пеня за період з 31.10.2016 р. по 16.01.2017 р. складає 11 126,77 грн, інфляційні втрати - 3 911,06 грн, 3% річних - 1 193,03 грн. Тобто, сума пені та 3% річних є більшою ніж зазначено у позовній заяві.

Разом з тим, як вбачається із письмового пояснення (електронний лист) № 14.14-01/22 від 15.02.2017 р. товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТЕРН БЕВЕРІДЖ ТРЕЙДІНГ", позивачем при поданні даного позову розрахунок заявленої до стягнення суми пені та 3% річних було проведено вручну, однак здійснивши перерахунок за допомогою програмного забезпечення "Ліга Закон" з'ясувалось, що розраховані суми відрізняються від тих, які вказані в позовній заяві у сторону збільшення. При цьому, товариство з обмеженою відповідальністю "ІСТЕРН БЕВЕРІДЖ ТРЕЙДІНГ", керуючись правом встановленим Господарський процесуальним кодексом України для позивача, зокрема, щодо формування змісту позовних вимог, просить стягнути суму заборгованості разом із штрафними санкціями, яка була заявлена при подані позову не змінюючи її розміру , а саме: 240 647,84 грн заборгованості за поставлену продукцію, 3 905,10 грн - інфляційних втрат, 10 180,87 грн - пені, 12 032,39 грн - штрафу, 1 192,04 грн три проценти річних.

Відповідно до п 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

А тому, зважаючи на те, що клопотань про вихід за межі позовних вимог від позивача до суду не надходило, а тому суд вважає вимоги позивача про стягнення пені в сумі 10 180,87 грн, 3% річних в сумі 1 192,04 грн та інфляційних втрат в сумі 3905,10 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно вимог ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

У зв'язку з наведеним вище, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, не заперечені належними доказами відповідачем у справі, підлягають до задоволення в сумі 240 647,84 грн заборгованість за поставлену продукцію, 3 905,10 грн - інфляційні втрати, 10 180,87 грн - пеня, 12 032,39 грн - штраф, 1 192,04 грн три відсотки річних.

Судові витрати, в силу ст. 49 ГПК України, покладаються судом на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Апрус" (вул. Живова, 31, м. Тернопіль, ідентифікаційний код 38201423) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ІСТЕРН БЕВЕРІДЖ ТРЕЙДІНГ" (пр. Перемоги, 5-А, м. Київ, ідентифікаційний код 38679874):

- 240 647 (двісті сорок тисяч шістсот сорок сім) грн 84 коп. основного боргу;

- 10 180 (десять тисяч сто вісімдесят) грн 87 коп. пені;

- 12 032 (дванадцять тисяч тридцять дві) грн 39 коп. штрафу;

- 3 905 (три тисячі девятсот пять) грн 10 коп. інфляційних нарахувань;

- 1 192 (одна тисяча сто девяносто дві) грн 04 коп. 3 % річних;

- 4019 (чотири тисячі дев'ятнадцять) грн 37 коп. судового збору.

3. Наказ видати стягувачеві після набрання судовим рішенням законної сили.

Сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його підписання 22.02.2017 року через місцевий господарський суд.

Суддя Н.В. Охотницька