ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2017 року Справа № 904/947/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Дарміна М.О., Орєшкіної Е.В.

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, , довіреність №2656 від 11.07.2014 р.;

від відповідача: Новотоцьких А.В., , довіреність №23 від 22.08.2016 р.;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016 року у справі №904/947/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків

до Публічного акціонерного товариства Завод "ПАВЛОГРАДХІММАШ", м. Павлоград, Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Дніпропетровської області звернулась Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Завод "ПАВЛОГРАДХІММАШ", в якій, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просила стягнути заборгованість за вантажне перевезення у розмірі 29 000,00грн., штраф за простій тривалістю 30 діб у розмірі 15 000,00грн., 3% річних у розмірі 261,53грн., інфляційні у розмірі 435,40грн., пеню у розмірі 3 915,39грн., збитки у розмірі 27 405,00грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №15-25-0256 від 13.10.2015р. про надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення вантажів автотранспортом, укладеного між сторонами, в частині повної та своєчасної оплати наданих послуг. Крім того за простій тривалістю 30 діб позивач просить стягнути з відповідача штраф, а також збитки, які позивач сплатив ФОП ОСОБА_4

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016 року у справі №904/947/16 (суддя Петрова В.І.) позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства Завод "ПАВЛОГРАДХІММАШ" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 заборгованість за вантажне перевезення у розмірі 29 000,00грн., інфляційні у розмірі 435,40грн., три проценти річних в сумі 261грн.53коп. та 538,33грн. судового збору, в іншій частині позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач не міг виконати перевезення вантажу на встановлених договором та заявкою умовах, оскільки відповідач не здійснив митні процедури на території Росії.

При відмові в задоволенні решти позову господарський суд зазначав, що п.3.3.4 вказаного договору передбачена пеня, якщо б у транспортній заявці не було встановлено строку платежу, що позивачем не доведено простою транспортного засобу з вини відповідача і за умовами договору позивач мав право відізвати автотранспорт у випадку, якщо відповідач не забезпечив митне оформлення.

Не погодившись з даним рішенням господарського суду Дніпропетровської області Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати частково, рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вантажне перевезення у сумі 29000 грн., 3% річних у сумі 261 грн.53 коп. та інфляційних збитків у сумі 435 грн.40 коп. залишити без змін. Стягнути з відповідача на користь позивача пеню за договором у сумі 3 915 грн.39 коп., штраф за простій тривалістю 30 діб у сумі 15 000 грн. та збитки у сумі 27 405 грн.

При цьому, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що суд в рішенні не надав належної правової оцінки обставинам справи, з'ясував ці обставини не в повному обсязі, а відтак невірно оцінив причини та наслідки порушення господарського зобов'язання відповідачем.

Скаржник не погоджується з неправильним тлумачення господарським судом п.3.3.4 договору №15-25-0256 від 13.10.2015р., згідно з яким в разі несплати протягом строку, встановленого п.4.2 цього договору замовник сплачує експедитору пеню. Позивач розуміє п.4.2 договору таким чином, що строк платежу 5 банківських днів, встановлений останнім, сторони погодили для тих випадків, коли в транспортній заявці його не передбачено, якщо ж такий строк передбачено, то оплата здійснюється відповідно до умов заявки.

Поза увагою суду залишився зміст п.1.2 договору, згідно якого в заявках сторони узгоджують вид та найменування вантажу, об'єми, маршрути, строки та вартість доставки.

Суд посилається на п.2.2.7 договору, який тлумачить цілком хибно, стверджуючи, що на підставі цього пункту перевізник мав право негайно залишити вантаж на Бєлгородській митниці, а отже відповідач не несе відповідальності за простій.

Однак в пункті 2.2.7 вказано, що експедитор має право відкликати транспорт, якщо замовник не забезпечить завантаження на митне оформлення протягом 48 годин з моменту прибуття автомобіля. якщо вантаж не відповідає змісту вантажної накладної, якщо завантаження відбувається з порушенням правил та норм завантаження, якщо вантаж запаковано неналежним чином або пакування пошкоджене. Тобто в даному пункті мова йдеться про приймання вантажу перевізником, а не про простій митниці при перетині українського кордону. Право відкликати автомобіль має бути реалізовано позивачем до початку перевезення, а не в процесі перевезення, коли вантаж вже прийнято.

У спірному договорі взагалі відсутні пункти, за яких експедитор (позивач) має право самовільно розвантажити зафрахтований автомобіль.

Зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачем обов'язків за договором та заявкою доставка вантажу в Росію виявилася неможливою, перевізник відповідно до ст.ст.14, 16 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів вчинив цілком правомірно, відмовившись від подальшого виконання та має право одержати погоджену суму фрахту, а також про обґрунтування позивачем належним чином суми збитків, якими є штрафні санкції, сплачені перевізником за простій на митниці.

Відповідач - Публічне акціонерне товариство Завод "ПАВЛОГРАДХІММАШ" проти апеляційної скарги заперечує, у відзиві на апеляційну скаргу посилається на невірне надання судом правової кваліфікації правовідносинам сторін. Вважає, що фактичним перевізником є інша особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_4, а позивач є експедитором і відповідно до Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" має право на отримання плати експедитору та на витрати експедитора по оплаті послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору, але витрати на оплату послуг інших осіб позивач не пред'являв.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.08.2016 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016р. у справі №904/947/16 залишено без задоволення, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016р. у справі №904/947/16 частково скасовано, прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 01 листопада 2016 року касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено частково, постанову

Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.08.2016 року у справі №904/947/16 скасовано в частині, що стосується розгляду позовних вимог про стягнення: заборгованості в сумі 29 000 грн.; інфляційних нарахувань у сумі 435,40 грн.; 3% річних у сумі 261, 53 грн.; пені в сумі 3 915,39 грн. Справу у відповідній частині передано на новий розгляд до Дніпропетровського апеляційного господарського суду. У решті згадану постанову залишено без змін.

Таким чином, постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02.08.2016 року у справі № 904/947/16 у частині відмови у задоволенні позовних вимог Позивача щодо штрафу за простій у сумі 15 000 грн. та збитків у сумі 27 405 грн. вже переглянута судом касаційної інстанції та залишена в силі Вищим господарським судом України у даній частині.

Отже, предметом апеляційного розгляду є правомірність нарахування та стягнення основної заборгованості, інфляційних нарахувань, 3% річних та пені.

В судовому засіданні 09.02.2017 року Дніпропетровським апеляційним господарським судом була оголошена вступна та резолютивна частина постанови у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 104 ГПК України серед підстав для скасування або зміни рішення місцевого суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд встановив наступні обставини.

13.10.2015 року між Публічним акціонерним товариством Завод "ПАВЛОГРАДХІММАШ" (замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (експедитор) було укладено договір №15-25-0256 про надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення вантажів автотранспортом (т.1, а.с.13-16).

Відповідно до пункту 1.1. договору експедитор зобов'язався від власного імені та за рахунок коштів клієнта здійснювати комплекс послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом у міських і міжнародних сполученнях, а клієнт сплачує ці послуги експедитора.

Згідно п.1.2. договору вид та найменування вантажів, об'єми, маршрути, строки і вартість доставки вантажів, а також розмір винагороди експедитора узгоджується сторонами у заявках, які є невід"ємною частиною договору.

В пункті 1.3. договору вказано для виконання даного договору експедитор за дорученням замовника займається організацією транспортного процесу. Замовник у свою чергу зобов'язується відшкодувати всі витрати експедитора, пов'язані із організацією перевезення та забезпеченням транспортного процесу.

Згідно з пунктом 2 договору замовник зобов'язаний:

- доручати експедитору надання послуг на підставі транспортних заявок, підписаних уповноваженими особами та завірених печаткою із зазначенням у заявках дати завантаження, адрес завантаження та розвантаження, контактних телефонів відповідальних осіб на місцях завантаження та розвантаження автотранспорту, найменування і ваги вантажу, типу рухомого складу, строку доставки та інших відомостей, необхідних для організації конкретного перевезення (п.2.1.1. договору);

- надавати експедитору транспортні заявки не пізніше ніж за 48 годин до дати завантаження для організації міжміського (міжнародного) перевезення та не пізніше ніж за 12 годин для організації міського перевезення (п.2.1.2. договору);

- своєчасно надати до перевезення усі необхідні документи, оформлені згідно міжнародної Конвенції "CMR" (у випадку міжнародного перевезення), ТТН (у випадку внутрішнього перевезення), та який вимагається законодавством відповідних країн, власними силами забезпечити завантаження/розвантаження, своєчасне оформлення товарно-транспортних накладних, митних та інших документів, необхідних для безперешкодного проходження митного, ветеринарного, карантинного, екологічного та іншого контролю і здачі вантажу вантажоодержувачу (п.2.1.3. договору).

Відповідно до пункту 2 договору експедитор:

- зобов'язався доставити вантаж у пункт призначення у визначений у заявці строк та видати його вантажоодержувачу, вказаному у товарно-транспортній документації (п.2.2.4. договору);

- зобов'язався інформувати замовника про вимушені затримки транспортного засобу у дорозі, аваріях та інші непередбачені обставини, що перешкоджають своєчасній доставці вантажу (п.2.2.5. договору);

- залишає за собою право відізвати автотранспорт у наступних випадках: якщо замовник не забезпечить завантаження та митне оформлення протягом 48 годин з моменту подання автомобіля (час подання автомобіля вважається до 10.00 місцевого часу); якщо вантаж, що завантажується, не відповідає опису в накладній; якщо завантаження здійснюється із порушенням правил та норм завантаження; якщо вантаж упакований неналежним чином або є пошкодження пакування (п.2.2.7. договору).

В пункті 3.1.3. договору сторони домовились вважати нормативним часом простою транспортного засобу наступне:

- завантаження/розвантаження - 48 годин, митне оформлення вантажів складає 48 годин - у випадку міжнародних перевезень (за винятком вихідних днів, якщо автомобіль був поданий менше ніж за 36 годин до їх початку);

- завантаження - 12 годин у випадку перевезення по території України;

- 12 годин - нормативний простій на прикордонному переході.

Згідно з пунктом 3.3.1. договору замовник відповідає за збитки, які виникли у експедитора в результаті неправильної, несвоєчасної інформації відносно властивостей вантажу та правил його перевезення. Замовник несе відповідальність за правильність заповнення провізних документів посадовими особами замовника, вантажоодержувача та митних органів.

У випадку нормативного простою транспортного засобу, передбаченого п.3.1.3., замовник сплачує експедитору штраф у розмірі:

- у випадку міжнародного перевезення за кожну почату добу простою 500,00грн. з урахуванням ПДВ (у випадку перевезення по території країн СНД); якщо інше не передбачено у заявці та якщо не підтвердиться, що простій мав місце з вини експедитора (п.3.3.2. договору).

Порядок розрахунку передбачений п.4 договору, за яким для виконання послуг згідно п.1.1. клієнт перераховує експедитору суму, розмір та строк перерахування якої вказуються у транспортній заявці, виходячи з конкретної ситуації на ринку (п.4.1. договору).

Виходячи з умов договору, відповідач направив на адресу позивача заявку на транспортно-експедиційне обслуговування №1 від 13.10.2015 року (т.1.а.с.17).

Заявкою визначені: маршрут перевезення - м. Павлоград (Україна) ПАТ завод "Павлоград-хіммаш" - м. Краснодар п. Афипський (Росія), ВАТ"Афипський НПЗ"; дата завантаження - 15.10.2015р. 12год.00хв.; дата розвантаження - 27.10.2015р.; місце розвантаження - м. Бєлгород; найменування вантажу - обладнання, кількість 20т; вартість транспортних послуг - 29 000грн.; умови оплати - 15 банківських днів по надходженню оригіналів СМR.

Фрахтування автомобілю для перевезення вантажу відповідача здійснено позивачем на підставі договору про організацію міжнародних перевезень вантажів №2003 від 20.03.2014р., укладеного позивачем як експедитором з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 як перевізником.

Викладені обставини слугували визначальними для звернення фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з позовом до господарського суду, а в подальшому із заявою про збільшення розміру позовних вимог, про стягнення з ПАТ заводу "Павлоградхіммаш" заборгованості за вантажне перевезення в сумі 29 000грн., штрафу за 30 діб простою в сумі 15 000грн., трьох процентів річних в сумі 261 грн.53коп., інфляційних збитків в сумі 435 грн.40коп., пені в сумі 3 915грн. 39 коп. та збитків в сумі 27 405 грн.

При цьому позивач посилався на те, що оскільки відповідач не здійснив митні процедури та не надав розпорядження здати вантаж на зберігання або повернути в місце завантаження, автомобіль перебував на території митниці до 18год.30хв. 19.11.2015р., у зв'язку з чим, відбувся простій останнього у 30 діб з 20.10. по 19.11.2015р., на те, що 23.11.2015 р. на адресу відповідача було направлено цінний лист з актом здачі-приймання виконаних робіт № 260 від 19.11.2015р. на суму 29 000грн., рахунком на вказану суму, заявкою №1 від 13.10.2015р., договором №15-25-0256 від 13.10.2015р., СМR № 042514. Вказаний лист отримано відповідачем 27.11.2015р. і строк оплати настав через 15 банківських днів або не пізніше 19.12.2015р. Збитки в сумі 27405грн. відшкодовані перевізнику за перебування водія у відрядженні за межами України понад узгоджений в договорі на перевезення термін.

Як правові підстави для звернення з позовом підприємцем визначені положення ст.ст.14, 16 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, ст.ст.612, 625, 629, 1191 Цивільного кодексу України.

Мотиви, з яких виходила апеляційна інстанція при винесенні постанови.

За ст. 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Допоміжним видом діяльності, пов'язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція.

Згідно ч.1 ст.316 Господарського кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до приписів статті 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням.

Господарський суд правильно установив, що спірний договір за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

Таким чином, відносини, що виникли між сторонами по справі, є господарськими зобов'язаннями, а згідно з приписами статей 193 ГК України, 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" (далі - Закон), дія якого поширюється на відносини, що виникають при транспортному експедируванні вантажів усіма видами транспорту, крім трубопровідного, експедитор (транспортний експедитор) це суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок, зокрема, організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування, а клієнт це споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору, зокрема, організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом (стаття 931 Цивільного кодексу України).

Разом з цим, згідно зі статтею 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.

Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом (міжнародними товарно-транспортними накладними СМК) або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до приписів статті 12 названого Закону клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

На підставі викладеного, колегія суддів не погоджується з доводами відповідача про те, що у випадку, коли експедитор не є перевізником, він не має права на отримання оплати саме послуг за перевезення, оскільки їх не надає, а має право на отримання лише плати експедитору та на відшкодування витрат експедитора по оплаті послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору. Однак, вимоги про стягнення витрат на оплату послуг інших осіб позивач не пред'являв, так саме як і не заявляв вимог про оплату плати експедитору.

Колегія суддів вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити позивачу узгоджену у спірній заявці, яка є невід'ємною частиною договору, плату за організацію та виконання перевезення, оскільки остання включає в себе як вартість доставки вантажу, так і плату експедитора

За приписами статті 629 названого Кодексу договір є обов'язковим до виконання.

Відповідно до статей 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання заявки відповідача 16.10.2015р. було здійснено завантаження вантажу у зафрахтований позивачем автомобіль, державний номер НОМЕР_1, причіп АХ 5357ХР в м. Павлограді.

19.10.2015 року митні процедури на території України було завершено і 20.10.2015 року вантаж прибув на територію Російської Федерації, Бєлгородську митницю.

За змістом митної декларації на спірний вантаж № 10101030/281215/0022222 спірний товар поставлявся відповідачем резиденту Російської Федерації за відплатним договором (код поставки за класифікатором РФ - 010) - Товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Павлоградхіммаш» (далі - ТОВ «ТД «Павлоградхіммаш»), яке зареєстроване в м. Бєлгороді, вул. Садова, буд. 2А, оф. 342. Відтак між відповідачем та вантажоодержувачем, якого вписано до графи 2 міжнародної вантажної накладної на спірне перевезення А № 042514, існували відносини постачальника та покупця.

Таким чином, спірний договір безпосередньо пов'язаний з договором поставки спірного товару, оскільки він був укладений для виконання зобов'язань відповідача за договором поставки

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру взаємовідносин сторін.

Статтею 689 ЦК встановлено, що покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Умови поставки спірного товару згідно декларації - СРТ смт. Афіпський. СРТ - «Carriage Paid То» згідно Інкотермс 2010 означає «Фрахт/перевезення оплачені до» місця призначення, а саме, продавець передасть товар, який випущено в митному режимі експорту, обраному ним перевізнику. Крім того, продавець зобов'язаний сплатити витрати, пов'язані з доставкою товару до місця призначення. Це означає, що покупець бере на себе усі ризики втрати чи ушкодження товару, так само, як і інші витрати після передачі товару продавцем перевізнику, а не тоді, коли товар прибуде на місце призначення.

Таким чином, власником спірного товару, зобов'язаним здійснити всі митні платежі та виконати формальності на Бєлгородській митниці, було ТОВ «ТД «Павдоградхіммаш», і належне виконання спірного перевезення позивачкою знаходилося в прямій залежності від належного виконання вантажоодержувачем його обов'язків за договором поставки.

Відповідно до пункту 2.1.3. Договору від 13.10.2015 року, укладеного між позивачкою та відповідачем, обов'язок своєчасного оформлення митних та інших документів, необхідних для виконання перевезення, покладений на відповідача. За загальним правилом, встановленим частиною сьомою статті 193 ГК, не допускається одностороння відмова від виконання господарських зобов'язань з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Невиконання зобов'язань контрагента за іншим договором не може бути підставою для звільнення від відповідальності за порушення господарського зобов'язання (ч. 2 ст. 218 ГК). А отже, вина за те, що вантаж не було доставлено до смт. Афіпський, має бути покладена на відповідача.

Розміщення автомобіля із спірним вантажем на склад тимчасового зберігання відбулося відповідно до договору тимчасового зберігання від 12.01.2015 року № СВ'Х-632/39, укладеного між вантажоодержувачем ТОВ «ТД «Павлоградхіммаш» та СТЗ ТОВ «Белтранеекспедиція».

Як випливає з листа від 19 листопада 2015 р., направленого до СТЗ, ТОВ «ТД «Павлоградхіммаш» засвідчило, що спірний вантаж прибув на його адресу, та просило дозволу розвантажити автомобіль (т. 2 а.с. 73, 74).

З зазначеного випливає, що розпорядження розвантажити автомобіль у м. Бєлгороді було зроблене не перевізником, а власником вантажу - ТОВ «ТД «Павлоградхіммаш». Тобто умови договору перевезення було змінено з ініціативи вантажоодержувача, який реалізував своє право власності на власний розсуд, а не перевізника - виконавця.

В даному випадку ТОВ «ТД «Павлоградхіммаш» є кредитором - належним вантажоодержувачем, а відтак вручення вантажу на зберігання за його вимогою є належним в повному обсязі виконанням зобов'язання з перевезення вантажу. Якщо відповідач вважає, що його право було таким чином порушене, то свої вимоги він має звернути до покупця за договором поставки, а не до позивача.

Отже, дослідивши усі обставини справи та надавши оцінку зібраним у справі доказам, перевіривши розрахунок заявлених до стягнення сум, колегія суддів установила, що позивач за заявкою відповідача надав останньому в повному обсязі послуги з транспортного експедирування за договором №15-25-0256від 15.10.2015 року, що відповідач такі послуги отримав, строк виконання зобов'язань з оплати вартості послуг настав, проте відповідач за них повністю не розрахувався; що вартість отриманих і неоплачених останнім послуг з транспортної експедиції становить 29 000,00 грн., тобто суму заявлену до стягнення, яку підставно стягнуто господарським судом.

Позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 261,53грн. за період з 20.12.2015р. по 09.04.2016р., інфляційні у розмірі 435,40грн. за період з січня по березень 2016р., пеню у розмірі 3 915,39грн. за період з 20.12.2015 р. по 09.04.2016 року.

Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Колегія суддів не погоджується з висновком господарського суду про те, що вимога позивача про стягнення пені не підлягає задоволенню, оскільки умовами договору (заявка №1 від 13.10.2015р.) визначений строк оплати за надані послуги, а пунктом 3.3.4. договору передбачена пеня, якщо б у транспортній заявці не було встановлено строку платежу, з огляду на наступне.

Так, за умовами пункту 3.3.4. договору в разі несплати протягом строку, встановленого в п. 4.2 даного Договору, замовник зобов'язується сплатити експедитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що, якщо у транспортній заявці строк платежу не вказано, клієнт зобов'язаний сплатити вартість послуг протягом 5 банківських днів з моменту підписання акту виконаних робіт та отримання оригіналів товарно-транспортної накладної, вантажної митної декларації СMR та рахунку на вантаж.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника та розуміє пункт 4.2 таким чином, що строк платежу 5 банківських днів сторони погодили для тих випадків, коли в транспортній заявці цей строк не встановлено. Якщо ж цей строк встановлено, то оплата здійснюється відповідно до умов заявки.

Жодних вказівок на скасування пені, як забезпечення своєчасного виконання зобов'язання пункт 4.2 не містить.

Оскільки заявкою на транспортно-експедиційне обслуговування №1 від 13.10.2015 року (т.1.а.с.17) сторони погодили умови оплати - 15 банківських днів по надходженню оригіналів СМR, то відповідно до пункту 3.3.4. договору пеня має нараховуватися після спливу 15 банківських днів з моменту отримання відповідачем оригіналів СМR.

Наявним матеріалами справи підтверджено, що 23.11.2015 р. на адресу відповідача було направлено цінний лист з актом здачі-приймання виконаних робіт № 260 від 19.11.2015р. на суму 29 000грн., рахунком на вказану суму, заявкою №1 від 13.10.2015р., договором №15-25-0256 від 13.10.2015р., СМR № 042514 (т. 1 а.с. 28).

Вказаний лист отримано відповідачем 27.11.2015 року, у зв'язку з чим строк оплати настав через 15 банківських днів або не пізніше 19.12.2015 року (т. 1 а.с. 29).

Позивач нарахував та заявив до стягнення пеню за період з 20.12.2015 року по 09.04.2016 року у розмірі 3 915,39 грн., нараховану на суму заборгованості 29 000,00 грн.

Колегія суддів відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши правильність нарахування пені прийшла до висновку, що позивачем допущена арифметична помилка, у зв'язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 3 880,44 грн. за період з 20.12.2015 року по 09.04.2016 року, оскільки прострочення оплати вартості наданих послуг з боку відповідача мало місце.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат та 3% річних, прийшла до висновку, що господарський суд правильно задовольнив дані вимоги та стягнув з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 261,53грн. за період з 20.12.2015р. по 09.04.2016р., інфляційні витрати у розмірі 435,40грн. за період з січня 2016 року по березень 2016 року, оскільки прострочення оплати вартості наданих послуг з боку відповідача мало місце.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального права і невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи необхідно змінити в частині стягнення пені та судового збору.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, то судові витрати за подання позовної заяви, апеляційної скарги та касаційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України необхідно розподілити між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог у наступній пропорції: 44,17 % - з Відповідача; 55,83 % - з Позивача.

У зв'язку з чим з Відповідача на користь Позивача необхідно стягнути судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 608,66 грн., судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 669,53 грн. та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 730,40 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків - задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016 року у справі № 904/947/16 в частині стягнення пені та судового збору - змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Завод "ПАВЛОГРАДХІММАШ" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Харківська, 15, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1 ЄДРПОУ НОМЕР_2) пеню у розмірі 3 880,44 грн., а також судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 608,66 грн., судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 669,53 грн. та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 730,40 грн.

В іншій частині рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.04.2016 року у справі № 904/947/16 - залишити без змін.

Видачу наказів доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 14.02.2017 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя М.О. Дармін

Суддя Е.В. Орєшкіна