РІШЕННЯ

"07" лютого 2017 р.Справа № 921/717/16-г/6

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

розглянув справу

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2)

про cтягнення 32844 грн. - боргу.

За участю від:

позивача - ОСОБА_4

відповідача - не з'явився

Суть справи:

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Тернопільської області із позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про cтягнення 32 844 грн. - боргу, 27 054,46 грн. - пені, 1846 грн. - 3% річних.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує невиконанням відповідачем умов договору №2507 від 25.07.2014 р. поставки продукції, а саме щодо оплати за передану йому продукцію.

Розгляд справи, призначений вперше на 22.12.2016р., неодноразово відкладався, востаннє на 07.02.2017 р.

Ухвалою суду від 12.01.2017р. строк розгляду спору продовжувався в порядку ч.3 ст. 69 ГПК України.

Представником позивача 07.02.2017р. до матеріалів справи, через канцелярію господарського суду Тернопільської області, супровідним листом №б/н від 07.02.2017р. долучено додаткові документи до матеріалів справи. Також, представником позивача подано заяву №б/н б/д (вх. №5319 від 07.02.2017р.) про зменшення розміру позовних вимог, в якому просить стягнути з відповідача борг у розмірі 32844 грн.

Заява про зменшення розміру позовних вимог розцінюється судом як така, що подана в порядку ст.22 ГПК України та приймається судом (п.3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р.).

Представником позивача в судовому засіданні 07.02.2017р. підтримано позов (з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог). Останнім також зазначено, що долучені документи свідчать про реальність поставленого відповідачу товару, інших договорів, на підставі яких відповідачу відпускались меблі, окрім договору №2507 від 25.07.2014р., між сторонами не укладалось.

Відповідач, а також його представник в судове засідання 07.02.2017р. не прибув, причин неявки не повідомив, відзиву на позов не надав.

У відповідності до вимог ст. 64 ГПК України ухвала про порушення провадження по справі надіслана відповідачу 24.11.2016р. рекомендованим повідомленням зі штрихкодовим ідентифікатором НОМЕР_4, яке повернулось на адресу суду із відміткою: вручено особисто ОСОБА_3 28.11.2016р. Також, відповідачем 29.12.2016р. особисто отримано ухвалу суду від 23.12.2016р. про відкладення розгляду справи, підтвердженням чого являється рекомендоване повідомлення зі штрихкодовим ідентифікатором НОМЕР_3.

Ухвала суду від 12.01.2017р. про відкладення розгляду справи, надіслана на ту ж адресу ФОП ОСОБА_3, рекомендованим повідомленням зі штрихкодовим ідентифікатором НОМЕР_6 повернулась на адресу суду без вручення адресату із довідкою відділення зв'язку, із відміткою: неповна адреса (нема даного будинку).

Ухвала від 02.02.2017р., про відкладення розгляду справи на 07.02.2017р., відправлена на адресу відповідача за штрихкодовим ідентифікатором: НОМЕР_5, на адресу суду не повернулась.

Згідно наявних матеріалів справи, а саме Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань № станом на 24.11.2016р. фізична особа - підприємець ОСОБА_3 свого місця проживання не змінювала.

Відповідно до п.3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку, належним доказом повідомлення адресата про час і місце розгляду справи судом може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

За змістом ст. 64 ГПК України, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (постанова пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р.)

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (ст. 75 ГПК України).

При даних обставинах, зважаючи на неявку відповідача без зазначення причин та доказів, що вказують на причини такої неявки, недотримання приписів ст.22 ГПК України щодо зобов'язання осіб, які беруть участь у справі добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а також на достатність у матеріалах справи доказів, необхідних для такого розгляду, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи, за правилами ст. 75 ГПК України, за наявними у ній документами.

Судом також враховано, що у силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66,69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006 року, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Окрім того, відповідач міг дізнатись про рух справи та призначені в ній засідання з офіційного веб-порталу Судової влади України "Інформація щодо стадій розгляду судових справ" http://court.gov.ua/fair/, "Єдиний державний реєстр судових рішень" http://reyestr.court.gov.ua/, "Господарський суд Тернопільської області - Списки справ, призначених до розгляду" http://te.arbitr.gov.ua/sud5022/list/csz/. Названий веб-портал, згідно з Законом України "Про доступ до судових рішень" № 3262-IV від 22.12.2005 р. є відкритим для безоплатного цілодобового користування.

Учаснику судового процесу роз'яснено його процесуальні права та обов'язки згідно ст.ст. 20,22, 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Технічна фіксація (звукозапис) судового засідання, в порядку ст. 81-1 ГПК України, не здійснювалась, за відсутності відповідного клопотання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено:

25.07.2014р. між Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 (постачальник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (покупець) укладено договір поставки продукції №2507, відповідно до умов якого постачальник зобов'язувався поставити та передати у власність покупцю меблеві вироби (продукцію), а покупець прийняти та оплатити її на умовах даного договору (п.1.1 договору).

Асортимент, кількість, умови, строки та місце поставки продукції визначаються в узгоджених сторонами специфікаціях, які є невід'ємною частиною даного договору. Умови поставки продукції постачальником покупцю узгоджуються і зазначаються сторонами в замовленні. Покупець при отриманні продукції отримує від постачальника документ про якість продукції, а саме технічний паспорт встановленого постачальником зразка (п.1.2, п.3.6, п. 2.5 договору).

Згідно п. 3.7 договору, уповноважений представник покупця одразу після прибуття автотранспорту постачальника в пункт призначення повинен у товарно-транспортній накладній або накладній виробника продукції поставити час прибуття продукції на об'єкт покупця.

Представник покупця після прибуття продукції на його об'єкт повинен переконатися у відповідності якості та кількості продукції супроводжувальним документам. У випадку виявлення невідповідності продукції представник покупця має право повернути отриманий товар покупцю (п.3.8 договору).

Відповідно до п. 4.1, п.4.2 договору ціна продукції встановлюється сторонами в специфікаціях до даного договору, які є його невід'ємною частиною.

Про зміну ціни на продукцію постачальник повинен письмово за 3 (три) дні повідомити покупця та запропонувати йому укласти відповідну додаткову угоду до цього договору про зміну ціни на продукцію (п.4.3 договору).

У п.4.4 договору, сторони обумовили, що Покупець здійснює оплату за поставлену продукцію шляхом безготівкового переказу грошових коштів на поточний рахунок постачальника за кожну одиницю продукції на протязі банківського дня після її реалізації у торгівельній мережі покупця. Відповідно до ч.6 ст. 267 ГК України сторони домовились, що одержання та оплата товарів, які поставляються за цим договором, за дорученням покупця можуть бути проведені іншим суб'єктом господарювання, який не є стороною цього договору. В цьому випадку оплата товару може бути проведена в готівковій формі.

Датою оплати продукції вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника ( п. 4.6 договору).

Згідно п.8.1, п. 8.2 договору, цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та скріплення печатками сторін, та є чинним до 24.07.2015р. Проте, закінчення зазначеного терміну ні в якому разі не звільняє покупця від обов'язку оплати раніше отриманої продукції з урахуванням штрафних санкцій та /або збитків (якщо такі будуть).

У п.10.2 договору сторони визначили, що будь-яка зміна умов цього договору, або будь-які додатки до нього є чинними, тільки якщо вони зроблені у письмовій формі, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками.

До договору №2507 від 25.07.2014р., між сторонами укладались Додаткова угода №1 від 25.07.2014р., Додаткова угода №2 від 26.07.2014р., Додаткова угода №3 від 05.09.2014р. та Додаткова угода №4 від 24.10.2014р. Вони ж і є специфікаціями.

На виконання умов правочину у період з 25.07.2014р. по 25.10.2014р. позивачем передано відповідачу продукцію по накладних на поставку продукції та товаро-транспортних накладних на суму 97407 грн.

Згідно укладених між сторонами додаткових угод №3 від 05.09.2014р. та №2 від 26.07.2014р. та накладних №008236 від 05.09.2014р., №008236 від 25.10.2014р., позивачем проведена дооцінка переданої відповідачу продукції на суму 21281 грн.

З огляду на це, вартість поставленої відповідачу, за вказаний період, продукції складає 118688 грн.

Згідно накладних на повернення товару та товаро-транспортних накладних у період з 04.09.2014р. по 27.12.2014р. відповідачем здійснено повернення товару суму 85844 грн.

Згідно з поясненнями представника позивача накладні, в тому числі щодо повернення продавцю частини товару, відповідачкою не підписувались, посилаючись на доброчесність відносин.

За твердженнями уповноваженого представника позивача в судовому засіданні 02.02.2017р., відповідачем не здійснювалось жодного платежу на погашення боргу.

Таким чином, решта зобов'язання в сумі (118688 грн. - 85844 грн.) 32844 грн. залишилось не виконаним.

Наявність боргу відповідача, також підтверджується оформленим та підписаним між сторонами Актом звірки взаємних розрахунків станом на 17.12.2014 р. на суму 32844 грн. та борговою розпискою відповідача (даною на цю ж суму) від 17.12.2014р., про визнання останнім стягуваної суми та зобов'язанням сплатити її до 01.11.2015р. Оригінали Акту звірки та боргової розписки долучено позивачем до матеріалів справи.

Окрім того, виконання сторонами умов договору №2507 від 25.07.2014р., в частині отримання відповідачем товару, підтверджується також зверненням третіх осіб до ФОП ОСОБА_3, з приводу невідповідності замовленої продукції, відпущеної їй позивачем за цим правочином.

За поясненнями представника позивача, інших договорів щодо поставки меблевих виробів, між сторонами по справі не укладалось.

Позивач звертався до відповідача з претензією від 16.10.2014 р. на суму 33162,48 грн., а також з претензією від 29.10.2015р., в якій просив сплатити суму боргу в розмірі 32844 грн.

Вказані претензії залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо оплати за отриману продукцію, стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з ФОП ОСОБА_3 32844 грн. в судовому порядку.

З'ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 4-3, 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Виходячи із вищеназваного принципу змагальності сторін, поданими позивачем доказами, які не заперечені відповідачем (що був обізнаний про розгляд даної справи в суді), перед судом доведено обґрунтованість заявлених вимог.

Так, статтями 15,16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Нормами ст. 599 ЦК України, ст. 202 ГК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

У статті 712 ЦК України, зокрема, частині першій зазначається, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтями 712 ЦК України, 265 ГК України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 1,2 статті 692 ЦК України на покупця покладається обов'язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; при цьому, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Судом з'ясовано, що в порушення умов договору, приписів перелічених норм, а також ст. ст. 11, 14 ЦК України, ст.ст. 173, 174, 193 ГК України, розрахунок по оплаті вартості отриманого товару боржник не провів, заборгувавши станом на час розгляду справи в суді 32844 грн.

Наявність боргу на вказану суму 32844 грн. підтверджується Актом звірки станом на 17.12.2014р., борговою розпискою ФОП ОСОБА_3 від 17.12.2014р., претензіями третіх осіб до ФОП ОСОБА_3 з приводу невідповідності замовленої продукції, яка була відпущена відповідачці позивачем у справі, поясненнями представника позивача даними суду.

Доказів на підтвердження протилежного, як і жодних заперечень щодо пред'явлених позовних вимог, відповідачем на адресу суду, при вирішенні спору не подано.

При цьому, окремі документи не засвідчені печаткою відповідача, суд приймає як належні і допустимі докази у справі, оскільки ст. 128 ГК України, яка визначає особливості статусу громадянина як суб'єкта господарювання, не містить вимог обов'язкової наявності печатки у суб'єкта господарювання ( Лист Міністерства економіки України №3602-23/276 від 02.08.2010р.).

Доказів на підтвердження іншого, у т.ч. проведення повного розрахунку станом на час розгляду справи в суді, відповідачем не представлено.

А відтак, вимоги про примусове стягнення боргу в сумі 32844 грн. підлягають задоволенню як обґрунтовані.

Згідно зі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на зміст договору та боргової розписки, строк сплати відповідачем коштів в сумі 32844 грн. у всякому разі настав до моменту пред'явлення СПД-ФО ОСОБА_1 позову.

За таких обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити та стягнути з відповідача на користь позивача 32844 грн. боргу, як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи, не суперечать чинному законодавству.

Предметом позову у даній справі є стягнення 32844 грн. боргу.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції станом на день сплати судового збору) передбачалось, що за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Статтею 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" від 25.12.2015р. № 928-VIІІ встановлено розмір мінімальної заробітної плати в Україні, який станом на 01.01.2016р. становив 1378 грн. Позивачем при поданні позовної заяви згідно квитанції № 15 від 22.11.2016р. сплачено судовий збір у розмірі 1400 грн.

А відтак, господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 7 Закону України "Про судовий збір" вказано, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі, зокрема, зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

В порядку ст. 7 Закону України "Про судовий збір", п.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", суд вважає за необхідне роз'яснити, що 22 грн. судового збору може бути повернуто позивачу за його письмовим клопотанням, як такі, що внесені в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Решта сплачених позивачем судових витрат, у відповідності до ст.ст. 44,49 ГПК України покладаються на відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 4-3, 12, 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

1.Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, номер НОМЕР_1) на користь Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (АДРЕСА_4, номер НОМЕР_2) - 32844 (тридцять дві тисячі вісімсот сорок чотири) грн. боргу, 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. судового збору.

Видати наказ.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня підписання рішення, через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 14 лютого 2017 року.

Суддя І.П. Шумський