ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Справа № 911/3480/16

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк», м. Київ
до Приватного акціонерного товариства «Українська національна розрахункова картка», Київська обл., Сквирський район, с. Безпечна
про стягнення 317733,60 грн.
за участю представників:

позивача:ОСОБА_1 дов. від 11.10.2016 № 428
відповідача:ОСОБА_2 дов. від 21.11.2016 № 46, ОСОБА_3 дов. від 21.11.2016 № 45
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (далі позивач) до Приватного акціонерного товариства «Українська національна розрахункова картка» (далі відповідач) про стягнення 317733,60 грн., з яких 253800 грн. попередня оплата, 16270,34 грн. інфляційні втрати, 6153,78 грн. 3% річних, 41509,48 грн. неустойка.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором на виконання робіт по розробці та супроводженню програмного забезпечення від 14.08.2014 № 2р/12 щодо виконання передбачених договором робіт у строк встановлений договором.

Присутній в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з мотивів викладених в позові.

Присутні в судовому засіданні представники відповідача проти позовних вимог заперечили з підстав викладених в запереченнях на позовну заяву та додаткових поясненнях, які зводяться до того, що позов не підтверджений належними доказами в частині стягнення грошових коштів у розмірі 253800 грн., отже є неправомірним і таким, що не підлягає задоволенню в цій частині, та таким, що поданий після спливу строків позовної давності в частині стягнення 41509,48 грн. неустойки. За вказаних обставин відповідач просить суд повністю відмовити в позові.

Від позивача до суду надійшла заява про вжиття заходів до забезпечення позову, в якій він просить суд вжити заходи до забезпечення позову, а саме накласти арешт на кошти та майно відповідача у межах суми позовних вимог у розмірі 317733,60 грн. Подана заява мотивована тим, що позивач переконаний в доцільності та необхідності вжиття заходів до забезпечення позову шляхом арешту майна та коштів відповідача, оскільки останній вводить суд в оману щодо обставин справи, надає документи, які не стосуються предмету спору. Відсутність таких заходів призведе до порушення майнових прав позивача, а отже і держави.

Представники відповідача заперечили проти вжиття заходів до забезпечення позову, з підстав викладених в запереченнях на заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, які зводяться до того, що позивачем не наведено жодного обґрунтування свого припущення щодо того, що майно та кошти відповідача можуть зникнути або зменшитись на момент виконання рішення суду. У звязку з чим, відповідач просить суд відмовити в задоволенні поданої заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між сторонами у справі було укладено договір на виконання робіт по розробці та супроводженню програмного забезпечення від 14.08.2014 № 2р/12 (далі договір).

У п. 1.1 договору сторони дійшли згоди, що в порядку та на умовах цього договору визначаються основні умови, строки та порядок взаємодії сторін при виконанні Приватним акціонерним товариством «Українська національна розрахункова картка» - виконавець робіт по розробці та супроводженню програмного забезпечення «BCZ-SST» (далі роботи по розробці роботи); (супроводження ПЗ «BCZ-SST» - супроводження); (програмне забезпечення «BCZ-SST» - система). Функціонал системи надає можливість юридичним особам, фізичним особам-підприємцям, та фізичним особам виконувати платежі у національній валюті готівкою та в безготівковій формі з використанням банківських платіжних карток, емітованих банками «УкрКарт» (банки, що є членами платіжної системи «УкрКарт») та емітованих іншими банками на програмно-технічних комплексах самообслуговування замовника по договорам на прийом платежів шляхом інтеграції з білінгвою системою «Cash&Biling» («Cash&Biling» - система, що забезпечує ведення бази договорів на прийом платежів та безпосередньо прийом платежів; використовується замовником на підставі окремого договору). Вимоги до системи містяться в додатку № 1 до даного договору.

Відповідно до п. 1.2 договору в результаті виконаних робіт виконавець надає Публічному акціонерному товариству акціонерний банк «Укргазбанк» - замовник систему та безстрокове право на використання системи (далі ліцензія) на умовах, зазначених в розділі 6 цього договору, в підтвердження чого сторонами підписується акт приймання-передачі робіт. Датою надання замовнику ліцензії є дата підписання сторонами акта приймання передачі робіт.

Згідно п. 1.3 договору оплата робіт, супроводження та надання ліцензії здійснюється замовником в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Зазначені в цьому договорі роботи містять: розробку виконавцем системи, в т.ч. плану-графіка виконання робіт, що погоджується з замовником (в т.ч. містить в собі технологію платежів, екранні форми, зразки чеків, операції платежів у виписці Extract); впровадження на межхостовому інтерфейсі та інтеграцію системи з відповідною білінгвою системою «Cash&Biling» (інтеграція системи з білінгвою системою «Cash&Biling» відбувається через систему SWPayments додаток № 1 до даного договору); виконання комплексного тестування; введення в експлуатацію системи (п. 2.1 договору).

Пунктом 2.3 договору передбачено, що строк виконання робіт, зазначених в п. 2.1 договору складає 6 місяців з моменту здійснення замовником передплати відповідно до п. 3.3.1 договору.

У відповідності до п. 3.1 договору всі розрахунки за договором здійснюються в національній валюті на підставі рахунків-фактур, наданих виконавцем.

Згідно п. 3.2 договору вартість робіт по договору та надання ліцензії складає 507600 грн., у тому числі: виконання робіт 42300 грн. крім того ПДВ 20% - 8460 грн., всього з ПДВ 50760 грн.; надання ліцензії 456840 грн., без ПДВ (не є обєктом оподаткування ПДВ, платіж роялті).

Пунктом 3.3 договору передбачено, що замовник здійснює оплату робіт та надання ліцензії в наступному порядку:

- після підписання договору, виконавець виставляє рахунок-фактуру замовнику на передплату в сумі 50% вартості зазначеної в п. 3.2 договору. Замовник протягом 10-ти банківських днів з дня отримання рахунка-фактури здійснює платіж на рахунок виконавця, що зазначений в реквізитах сторін;

- після підписання акту приймання-передачі робіт (додаток № 2 до договору), виконавець виставляє рахунок-фактуру замовнику на решту вартості в розмірі 50% вартості зазначеної в п. 3.2 договору. Замовник протягом 10-ти банківських днів з дня отримання рахунка-фактури здійснює платіж решти вартості на рахунок виконавця зазначеного в реквізитах сторін.

Факт виконання робіт та надання ліцензії оформлюється сторонами підписанням акту приймання-передачі робіт (п. 3.5 договору).

Відповідно до п. 5.5 договору виконавець зобовязався повернути замовнику протягом 10 банківських днів, після отримання письмової вимоги замовника, в якій зазначається рахунок для повернення коштів, сплачені на виконання п. 3.3.1 договору грошові кошти у випадку невиконання робіт, зазначених в п. 2.1 договору та розірвати договір.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що виконавець надає замовнику безстрокове право використання системи на програмно-технічних комплексах самообслуговування замовника, у тому числі витягати й використовувати корисні властивості й функціональні можливості системи в комерційній і іншій діяльності замовника.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання належним чином уповноваженими представниками сторін та діє по 31.12.2015 (включно). Закінчення терміну дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобовязань, що залишились невиконаними. Якщо до закінчення терміну дії цього договору, договір не буде припинено відповідно до п. 8.3 договору, цей договір вважається автоматично продовженим на визначених ним умовах на кожний наступний рік (п. 8.1 договору).

Дія цього договору може бути достроково припинена лише за взаємною згодою сторін (п. 8.3 договору).

На виконання умов договору позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача суму попередньої оплати в розмірі 253800 грн., що підтверджується меморіальними ордерами: від 27.08.2014 № 8177-857 на суму 25380 грн., від 27.08.2014 № 8177-858 на суму 228420 грн., завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Проте, відповідач свої договірні зобовязання у строки визначені договором не виконав, у звязку з чим, позивач надіслав на адресу відповідача лист від 16.12.2015, в якому запропонував укласти останньому додаткову угоду про розірвання договору та повернути позивачу сплачені кошти в якості передоплати в сумі 253800 грн., оскільки роботи передбачені договором не виконані та позивач втратив інтерес щодо їх виконання.

Також позивач надіслав на адресу відповідача вимогу від 30.03.2016 № 170/11536/2016, в яків вимагав відповідача повернути йому передплату в розмірі 253800 грн.

Завірені копії листа та вимоги залучені до матеріалів справи.

Відповідач отримав зазначений лист та вимогу, про що він зазначає в своїх запереченнях на позов.

Разом з тим, відповідач вимоги позивача залишив без задоволення, своїх договірних зобовязань щодо виконання передбачених договором робіт в строк визначений договором не здійснив, суму грошових коштів в розмірі 253800 грн. не повернув, у звязку з чим позивач звернувся з даним позовом про стягнення з відповідача 253800 грн., які були сплачені ним в якості попередньої оплати згідно умов договору за роботи, які відповідач не виконав.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно ч. 1 ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків (ч. 2 ст. 849 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Проте, відповідач всупереч згаданих приписів закону, положень укладеного між сторонами договору, своїх зобовязань щодо виконання робіт у строк визначений договором належним чином не виконав, кошти (попередню оплату) перераховані позивачем за виконання цих робіт не повернув. Доказів протилежного відповідач суду не надав.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 253800 грн. попередньої оплати є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростовані, а відтак підлягають задоволенню.

Позивач посилаючись на ст. 625 ЦК України просить суд стягнути з відповідача нараховані на прострочену суму попередньої оплати інфляційні втрати за період прострочення з 31.12.2015 по 20.10.2016, розмір яких складає 16270,34 грн. та 3% річних за період прострочення з 31.12.2015 по 20.10.2016, розмір яких складає 6153,78 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, грошовим, за змістом статей, зокрема, статті 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Отже, в силу закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних є можливим лише внаслідок несвоєчасного виконання грошового зобов'язання.

Разом з тим, порушення відповідачем договірних зобовязань щодо виконання робіт в строк не є порушенням грошового зобовязання, оскільки дії зобов'язаної сторони не пов'язуються зі сплатою грошових коштів.

За своєю суттю обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошові зобов'язання в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14 обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Отже, застосування до спірних правовідносин приписів ст. 625 ЦК України є безпідставним оскільки вимоги позивача не є грошовими в розумінні вказаної статті.

Враховуючи вищезазначене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 16270,34 грн. та 3% річних в розмірі 6153,78 грн., які він нарахував на суму попередньої оплати, з огляду на їх безпідставність.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 15.10.2013 у справі № 3-30гс13, від 16.09.2014 у справі № 3-90-гс14 та постановах Вищого господарського суду України від 19.02.2014 у справі № 910/10416/13, від 19.03.2014 у справі № 911/3120/13, від 16.02.2016 у справі № 908/1629/15-г.

Також позивач на підставі п. 5.3 договору просить суд стягнути з відповідача за порушення строків виконання робіт, неустойку розмірі 0,1 % від вартості робіт за кожен день прострочки, яка за розрахунком позивача за період прострочки з 24.04.2016 по 20.10.2016 складає 41509,48 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положеннями ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязань припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що у разі порушення виконавцем строків виконання робіт, передбачених договором, виконавець сплачує штраф замовнику в розмірі 0,1% від вартості робіт за кожен день прострочення. Загальна сума штрафу не може перевищувати розміру облікової ставки Національного банку України, на день виставлення штрафу, що діє у період, за який сплачується штраф від суми вартості робіт.

Суд зазначає, що у пункті 5.3 договору на виконання робіт по розробці та супроводженню програмного забезпечення від 14.08.2014 № 2р/12 сторони встановили штрафну санкцію неустойку, яку помилково визначили як штраф, оскільки вказана санкція не підпадає під визначення штрафу, яке міститься в ч. 2 ст. 549 ЦК України.

Судом встановлено, що позивачем невірно визначено початок прострочення виконання відповідачем зобовязання щодо виконання передбачених договором робіт.

Згідно ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Положеннями ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Отже, враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України та положення п. 2.3 договору, в якому визначено, що строк виконання робіт складає 6 місяців з моменту здійснення замовником передплати, то прострочення виконання відповідачем своїх зобовязань починається з наступного дня після спливу 6 місяців з моменту отримання передплати від позивача (замовника), тобто з 01.03.2015 та відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Оскільки нарахування неустойки за відповідний період згідно ч. 6 ст. 232 ГК України припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано, а розрахунок неустойки, здійснений позивачем знаходиться поза межами такого шестимісячного періоду та крім того, в порушення п. 5.3 договору неустойку розраховано виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ, а не облікової ставки НБУ. Як це передбачено договором, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині заявленої до стягнення суми неустойки в розмірі 41509,48 грн. з огляду на їх безпідставність.

Що стосується заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності в частині стягнення 41509,48 грн. неустойки, то суд зазначає, що вимоги позивача у частині заявленої до стягнення суми неустойки в розмірі 41509,48 грн. є безпідставними, про що встановлено вище та у звязку з чим судом відмовлено в задоволенні зазначених позовних вимог, а тому позовна давність до безпідставних вимог не застосовується.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що у позивача не виникло право на повернення передоплати в розмірі 253800 грн., оскільки таке право виникає у позивача за сукупності умов визначених в п. 5.5 договору, а саме: невиконання відповідачем робіт, зазначених в п. 2.1 договору, розірвання договору та отримання відповідачем вимоги від позивача про повернення коштів, в якій повинний бути зазначений рахунок для повернення коштів.

Як зазначає відповідач, роботи, передбачені п. 2.1 договору, ним виконані, програмне забезпечення BCZ-SST розроблено для позивача, результатом даних робіт позивач фактично користується, відповідач проводить обслуговування кіосків позивача із застосуванням розробленого на підставі договору програмного забезпечення, договір укладений між сторонами у справі не розірвано.

У звязку з чим, за твердженням відповідача, позивач немає права вимагати повернення коштів в розмірі 253800 грн.

Вказані заперечення відповідача не приймаються судом до уваги при вирішенні спору та відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.2 договору в результаті виконаних робіт виконавець надає замовнику систему та безстрокове право на використання системи (далі ліцензія) на умовах, зазначених в розділі 6 цього договору, в підтвердження чого сторонами підписується акт приймання-передачі робіт. Датою надання замовнику ліцензії є дата підписання сторонами акта приймання передачі робіт.

Згідно п. 1.3 договору оплата робіт, супроводження та надання ліцензії здійснюється замовником в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Факт виконання робіт та надання ліцензії оформлюється сторонами підписанням акту приймання-передачі робіт (п. 3.5 договору).

Пунктом 6.2 договору передбачено, що виконавець надає замовнику безстрокове право використання системи на програмно-технічних комплексах самообслуговування замовника, у тому числі витягати й використовувати корисні властивості й функціональні можливості системи в комерційній і іншій діяльності замовника.

Суд, ухвалою від 17.01.2017 зобовязав відповідача надати суду докази передачі позивачу програмного забезпечення передбаченого договором на виконання робіт по розробці та супроводженню програмного забезпечення від 14.08.2014 № 2р/12, та безстрокового права на використання вказаного програмного забезпечення відповідно до п. 1.2 вищезазначеного договору.

В той же час, відповідач належних та допустимих доказів передачі позивачу програмного забезпечення передбаченого договором на виконання робіт по розробці та супроводженню програмного забезпечення від 14.08.2014 № 2р/12, та безстрокового права на використання вказаного програмного забезпечення відповідно до п. 1.2 вищезазначеного договору, зокрема, акта приймання-передачі системи та безстрокового права на використання системи (ліцензії), підписаного в двосторонньому порядку повноважними представниками сторін, суду не надав.

Посилання відповідача на те, що позивач фактично користується програмним забезпеченням BCZ-SST розробленого для позивача, також не приймається судом до уваги та відхиляється з огляду на те, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів як передання програмного забезпечення, так і безстрокового права використання системи, за відсутності якого (права використання системи) в свою чергу, позивач не може правомірно користуватися таким програмним забезпечення оскільки програмне забезпечення в силу чинного законодавства, зокрема, Цивільного кодексу України, Закону України «Про авторське право і суміжні права» є обєктом інтелектуальної власності, право на використання об'єкта права інтелектуальної власності відноситься до майнових прав інтелектуальної власності та можливість використання об'єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених Цивільним кодексом України та іншим законом.

Оскільки відповідач не передав позивачу право на використання програмного забезпечення, що є обовязковим, то останній не міг правомірно користуватися програмним забезпеченням відповідача.

Що стосується посилань відповідача на те, що договір укладений між сторонами у справі не розірвано, що в свою чергу є обовязковою умовою для повернення позивачу суми попередньої оплати, то такі посилання також не приймаються судом до уваги при вирішенні спору та відхиляються з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 849 Цивільного кодексу України визначено якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду.

Положеннями ч. 4 ст. 849 Цивільного кодексу України передбачено, що замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Таким чином, законом замовнику надано право відмовитися в односторонньому порядку від договору підряду у будь-який час до закінчення роботи, і встановлене цією нормою право не може бути обмежене.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23.05.2012 у справі № 5010/1495/2011-18/65 та п. 3 Оглядового листа Вищого господарського суду України «Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)» від 18.02.2013 № 01-06/374/2013.

Враховуючи зазначене та беручи до уваги те, що на час розгляду справи відповідач свої зобовязання щодо виконання робіт не виконав, доказів протилежного відповідач суду не надав, попередню оплату в розмірі 253800 грн. не повернув, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 253800 грн. попередньої оплати є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростовані, а відтак підлягають задоволенню. В решті вимог суд відмовляє з огляду на їх безпідставність.

Розглянувши подану позивачем заяву про вжиття заходів до забезпечення позову, в якій він просить суд вжити заходи до забезпечення позову, а саме накласти арешт на кошти та майно відповідача у межах суми позовних вимог у розмірі 317733,60 грн., з мотивів того, що позивач переконаний в доцільності та необхідності вжиття заходів до забезпечення позову шляхом арешту майна та коштів відповідача, оскільки останній вводить суд в оману щодо обставин справи, надає документи, які не стосуються предмету спору; відсутність таких заходів призведе до порушення майнових прав позивача, а отже і держави, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Забезпечення позову є засобом, що гарантує виконання майбутнього рішення господарського суду. Забезпечення позову полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.

Згідно із ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно, що належать відповідачеві.

Відповідно до абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» від 26.12.2011 № 16 (далі Постанова) у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Згідно п. 3 цієї ж Постанови умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент предявлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК України).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими повязується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобовязання після предявлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобовязання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Суд зазначає, що при розгляді справ предметом позовних вимог яких є стягнення грошових коштів вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно доцільне лише у разі відсутності у боржника грошових коштів.

З огляду на зазначене, такий захід до забезпечення позову як накладення арешту на майно відповідача не є адекватним вимогам, на забезпечення яких він вживається, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів та не спрямований саме на збереження грошових коштів останнього до вирішення справи по суті і не забезпечує збалансованість інтересів сторін.

Звертаючись з вимогою про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти відповідача заявник не зазначає відповідних відомостей про наявність у відповідача в банківських або в інших кредитно-фінансових установах рахунків, на яких обліковуються грошові кошти, номери рахунків та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, а також заявником не зазначено та не подано суду доказів, які б підтверджували, що грошові кошти відповідача можуть зникнути з рахунків чи зменшитись за кількістю або що відповідач витрачає грошові кошти за рахунок яких можливо виконати рішення суду у даній справі.

Крім того, заявник не подає доказів, які підтверджували б наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування заявлених позивачем заходів до забезпечення позову у даній справі та доказів, що їх невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі, а саме лише посилання в поданій ним заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення та існування загрози того, що вразі прийняття рішення господарським судом, його виконання буде неможливим, без наведення відповідного обґрунтування та без підтвердження таких посилань відповідними доказами не є достатньою підставою для задоволення такої заяви.

Враховуючи викладене, зазначена вимога про вжиття заходів до забезпечення позову заявника є недоведеною та необґрунтованою.

З огляду на вищезазначене, суд відмовляє в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та кошти відповідача.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу заяви про вжиття заходів до забезпечення позову покладається судом на позивача.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 66, 67, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська національна розрахункова картка» (09025, Київська обл., Сквирський район, с. Безпечна, вул. Ордаша, 19, ідентифікаційний код 23702532) на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» (03087, м. Київ, вул. Єреванська, 1, ідентифікаційний код 23697280) 253800 (двісті пятдесят три тисячі вісімсот) грн. попередньої оплати, 3807 (три тисячі вісімсот сім) грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Відмовити в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» про вжиття заходів до забезпечення позову.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя Ю.В. Подоляк

Дата підписання рішення 23.02.2017.