номер провадження справи 18/128/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2017 справа № 908/3213/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Благовіщенський-зернопродукт (02002, м. Київ, вул. Марини Раскової, 2А, оф. 510)

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю Актів консалтінг груп (69107, місто Запоріжжя, просп. Соборний, 160)

про визнання недійсним договору про надання консалтингових послуг (абонентське обслуговування) № 2 від 04.07.2016 р.

Суддя Носівець В.В.

Представники сторін:

від позивача: 13.02.2017 р. - не з'явився; 19.01.2017 р. - ОСОБА_1, довіреність б/н від 14.12.2016 р.;

від відповідача: ОСОБА_2, наказ № 1-ос від 11.05.2016 р.; ОСОБА_3, довіреність № 87 від 18.01.2017 р.;

Заявлено позовні вимоги про визнання недійсним договору про надання консалтингових послуг (абонентське обслуговування) № 2 від 04.07.2016 р.

Ухвалою суду від 05.12.2016 року порушено провадження у справі № 908/3213/16, присвоєно справі номер провадження 18/128/16.

Розгляд справи, призначений на 19.01.2017 р., відкладався до 13.02.2017 р. Строк вирішення спору продовжувався за клопотанням сторін. Вступну та резолютивну частини рішення оголошено в судовому засіданні 13.02.2017 р.

В судовому засіданні 19.01.2017 р. позивач підтримав вимоги з підстав, викладених у позові. В обґрунтування вимог вказував, що 04.07.2016 р. ТОВ «Благовіщенський-зернопродукт» та ТОВ «Актів консалтінг груп» підписано договір № 2 про надання консалтингових послуг (абонентське обслуговування). Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобовязання щомісячно надавати позивачу в порядку та на умовах договору консалтингові послуги, визначені договором. Пунктом 1.3 договору визначено, що перелік консалтингових послуг надається комплексно в залежності від обраного замовником пакету, сформованого в залежності від кількості годин на місяць. Обраний пакет обслуговування зазначається в Додатку № 1 до договору, який є його невідємною частиною. Проте сторонами при підписанні спірного договору зазначений додаток не укладався та не погоджувався, таким чином, позивачу незрозуміло, які послуги і за яку ціну та з чого взагалі відповідач виходив, виставляючи рахунок та акти наданих послуг для підписання та оплати позивачем. За таких обставин, зміст договору про надання консалтингових послуг, який не відображає надання конкретно визначеного виду послуг, не відповідає внутрішній волі самого товариства з обмеженою відповідальністю «Актів консалтінг груп», оскільки вказаний правочин підписаний без додатку (який має містити конкретний предмет договору та ціну), на який містить посилання спірний договір та відсутність мети щодо виконання умов договору, а отже укладений в порушення ч. 4 ст. 203 ЦК України. Позивач вказував, що начальник зерноскладу ТОВ «Благовіщенський зерно продукт» ОСОБА_4, підписавши договір, вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки помилково вважав, що умови договору відповідали досягнутим домовленостям саме на разове виконання робіт (надання послуг). Позивач вважає, що спірний договір не направлений на реальне настання наслідків для позивача. Також, зазначав, що позивач не підписував акти виконаних робіт, проте помилково перерахував кошти за липень 2016 р. на рахунок відповідача. Непідписання актів, а також ненадання з боку відповідача жодних звітів про виконану роботу (чи надані послуги) підтверджує той факт, що послуги відповідачем не були надані взагалі. Отже, договір про надання консалтингових послуг не містить чітко визначеного предмету договору, а саме конкретного виду робіт та ціни (що є істотною умовою договору), договір укладений відповідачем без мети реального надання послуг, тому не може породжувати жодних правових наслідків, а особа, якою підписано спірний договір не мала необхідного обсягу спеціальної правосубєктності при його укладенні. Позивач з посиланням на ст. ст. 11, 16, 203, 215, 509, 526, 530, 611, 629 ЦК України, ст. ст. 193, 202, 207 ГК України просив визнати недійсним договору про надання консалтингових послуг (абонентське обслуговування) № 2 від 04.07.2016 р.

В судове засідання 13.02.2017 р. позивач свого представника не направив, про причини неявки суд не сповістив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Згідно з п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду спору, проте позивач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, про відмову від позову позивач не заявив, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 13.02.2017 року за відсутності представника позивача.

Відповідач заявлені позовні вимоги не визнав. У відзив на позов вказав, що 04.07.2016 року сторонами підписаний перелік послуг ТОВ «Актів консалтінг груп» до договору № 2 від 04.07.2016 р., який по суті є додатком до вказаного договору. У даному додатку зазначено: «Пакет «Митний» (абонентське обслуговування до 75 годин на місяць), далі за текстом - перелік-додаток, та зазначено вартість абонентського обслуговування 15000,00 грн. (щомісячно). Від позивача договір № 2 та Перелік-додаток підписував начальник зернового складу ТОВ «Благовіщенський-зернопродукт» ОСОБА_4, відповідно до ч. 2 п. 6 довіреності від 11.11.2015 р. № 06-12/2015, виданої директором ОСОБА_5, від відповідача договір № 2 та Перелік-додаток директор ОСОБА_2, згідно зі статутом. Відповідач вказував, що особи, які вчинили правочин, мали необхідний і достатній обсяг цивільної дієздатності. Укладення договору № 2 та Переліку-додатку до нього було спрямовано на реальне настання правових наслідків. Відповідач запропонував перелік послуг та у подальшому здійснював (виконував) дії, направлені на досягнення позитивного результату для позивача. У позивача була необхідність в отриманні таких послуг. Позивач сплатив абонентське обслуговування за один місяць (липень 2016 р.) відповідно до рахунку № 1 від 04.07.2016 р., що підтверджується двома платіжними дорученнями № 2300 від 04.07.2016 р. та № 2466 від 08.08.2016 р. Відповідач зазначав, що словосполучення «пакет «Митний» зазначається тільки у Переліку-додатку від 04.07.2016 р. до договору № 2 від 04.07.2016 р., де вказана і ціна послуг, звідки і взято 50% у платежах. Це підтверджує той факт, що договір в розумінні ст. 180 ГК України, укладений. Просив відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні 13.02.2017 р. відповідач надав додаткові пояснення, в яких зазначив, що до матеріалів справи додано докази, які підтверджують дії відповідача, направлені на реальне настання правових наслідків. Щодо доводів позивача про відсутність звітності, відповідач пояснив, що оскільки форми звітності не передбачено укладеним договором, відповідач самостійно визначив спосіб інформування позивача про надання консалтингових послуг консультацій з питань митного законодавства щодо створення зони митного контролю. Про вчинення дій щодо виконання зобовязання за договором свідчить листування сторін.

Вивчивши матеріали справи, суд встановив:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Благовіщенський-зернопродукт» (замовник, позивач у справі) та товариством з обмеженою відповідальністю «Актів консалтінг груп» (виконавець, відповідач у справі) 04.07.2016 р. укладено договір № 2 про надання консалтингових послуг (абонентське обслуговування), згідно з умовами якого виконавець зобовязався щомісячно надавати замовнику в порядку та на умовах, визначених договором за обумовлену плату консалтингові послуги, а замовник зобовязався оплатити послуги на умовах, визначених договором (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 8.1 договору він вважається укладеним на один рік і набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками. Якщо після закінчення терміну дії договору сторони продовжують виконувати його умови договір вважається укладеним на невизначений строк.

Позивач звертаючись з даним позовом, вказував, що сторонами договору не укладено додаток до договору, внаслідок чого предмет та ціна договору є неузгодженими. З цих підстав позивач вважає, що спірний договір є недійсним, як такий, що суперечить п. 5 ст. 203 ЦК України, тобто, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 215, 216 Цивільного кодексу України передбачено загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У пункті 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору, позивачем має бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторонами в належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Судом встановлено, що за своєю правовою природою укладений сторонами договір № 2 про надання консалтингових послуг від 04.07.2016 р. є договором про надання послуг та підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором; положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно з положеннями статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто; у випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Як свідчать матеріали справи, спірний договір № 2 від 04.07.2016 р. підписано уповноваженими особами ТОВ «Благовіщенський-зернопродукт» та ТОВ «Актів консалтінг Груп» і скріплено печатками юридичних осіб.

Умовами спірного договору (пунктом 1.3) визначено, що перелік консалтингових послуг надається виконавцем комплексно в залежності від обраного замовником пакету, сформованого в залежності від кількості годин на місяць. Обраний пакет обслуговування зазначається у додатку № 1 до договору, який є його невідємною частиною. Підписуючи договір замовник погоджується з ціновою пропозицією виконавця та попереджений про право виконавця переглянути наданий пакет у разі перевищення ліміту кількості годин (збільшення обсягу роботи).

Додатком до договору № 2 від 04.07.2016 р. є перелік послуг ТОВ «Актів консалтинг груп» - пакет «Митний» (абонентське обслуговування до 75 годин на місяць), в якому викладено перелік відповідних послуг та їх вартість (15000,00 грн.). Також в згаданому переліку зазначено, що у разі збільшення обсягу послуг (перевищення ліміту годин) укладається окремий договір про надання юридичних послуг).

Проаналізувавши умови договору та додаток до нього, суд дійшов висновку, що сторонами належним чином погоджено умови щодо переліку послуг та їх вартості, які визначені сторонами у додатку до договору. Відсутність в переліку послуг його найменування саме як «Додаток № 1» не впливає на його сутність. За таких обставин, посилання позивача на те, що у спірному договорі відсутнє погодження умов про послуги та їх ціну, є необґрунтованими.

Також суд зазначає, що вимоги позивача фактично обґрунтовані тим, що сторонами не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору про надання послуг, що є наслідком неукладеності договору та відповідно неможливості визнання договору недійсним. Відповідно постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами.

Наявними у матеріалах справи документами підтверджується вчинення сторонами дій, направлених на виконання договору, про що свідчить предявлення виконавцем рахунку на оплату № 1 від 04.07.2016 р. на суму 150000 грн. та його оплата замовником, листування сторін.

Позивач стверджує, що кошти за липень 2016 р. ним сплачені помилково, оскільки ним не підписувалися акти виконаних робіт. Такі твердження позивача суд вважає хибними та зазначає, що кошти в розмірі 15000 грн. сплачені (замовником) на виконання умов договору, пунктом 3.2 якого не передбачено здійснення оплати після виконання робіт.

Також позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що сторонами не підписувалися акти виконаних робіт та відповідачем не надавалися звіти про виконану роботу. На думку позивача, відсутність доказів надання виконавцем відповідних послуг за договором є свідченням того, що договір не направлений на реальне настання правових наслідків, тобто надання послуг.

Відповідно до приписів ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а правовим наслідком порушення зобовязання є, зокрема, припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків, тощо.

Таким чином, позивач, звертаючись з позовом про визнання договору недійсним, в обґрунтування своїх вимог поклав обставини, з якими чинне законодавство пов'язує можливість застосування наслідків неналежного виконання зобовязань за договором, а не визнання договору недійсним.

Суд зазначає, що встановлення факту належного/неналежного виконання правочину, не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що при укладенні спірного договору сторони не мали наміру реального настання правових наслідків. Доводи позивача про те, що спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи позивача про невідповідність спірного договору вимогам п. 5 ст. 203 ЦК України.

Щодо обґрунтування позивачем вимог посиланням на те, що начальник зерноскладу ТОВ «Благовіщенський-зернопродукт» ОСОБА_4, підписавши договір, вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки помилково вважав, що умови договору відповідали досягнутим домовленостям саме на разове виконання робіт, суд зазначає наступне:

Як вбачається, договір № 2 про надання консалтингових послуг від 04.07.2016 р. підписаний з боку позивача начальником зернового складу ОСОБА_4 на підставі довіреності № 06-12/2015 від 11.12.2015 р. На підставі вказаної довіреності (арк. с. 56) ОСОБА_4 уповноважений, зокрема, на укладення господарських договорів з урахуванням встановлених статутом обмежень. Довіреність № 06-12/2015 від 11.012.2015 р. видана директором ТОВ «Благовіщенський-зернопродукт». Таким чином, особа, яка вчинила правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним, та обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Твердження позивача стосовно помилкового уявлення уповноваженої особи про умови укладеного договору, суд вважає недоведеними.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту існування обставин (відсутність спрямування правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним), з якими закон відповідно до ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язує можливість визнання недійсним договору.

Оцінивши усі обставини справи у їх сукупності та дослідивши надані сторонами по справі докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору № 2 про надання консалтингових послуг від 04.07.2016 недійсним, внаслідок чого в їх задоволенні відмовляється.

Судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 17 лютого 2017 р.

Суддя В.В.Носівець