ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.02.2017 Справа № 910/10/17

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., розглянувши матеріали справи за № 910/10/17:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «КРОСС АВІА», м. Київ

до відповідача: Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод

«АВІАКОН», м. Конотоп, Сумська області

про визнання недійсним п. 3.2 договору постачання від 07.06.2016

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 (довіреність від 28.12.2016 № 5669);

Від відповідача: директор ОСОБА_2

ОСОБА_3 (довіреність від 06.10.2016 № 17-ю);

При секретарі судового засідання Тимченко О.О.

Суть спору: позивач у позовній заяві просить суд визнати недійсним п. 3.2. Договору від 07.06.2016 № 616/16 в частині строків поставки продукції протягом 45 календарних днів з моменту підписання договору, який не відповідає вимогам чинного законодавства; витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

02.02.2017 відповідачем подано суду відзив від 27.01.2017 № 349 на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що підписуючи Договір про постачання продукції від 07.06.2016 № 616/16, позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п. 3.2. Договору, не скориставшись при цьому наданим йому ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей. Також зазначає, що сторонами спірний договір підписано 07.06.2016, передбачений пункт 3.2 Договору строк поставки - закінчився 22.07.2016. На виконання умов укладеного договору, позивач здійснив поставку відповідачу продукції 12.10.2016, що підтверджується видатковою накладною № 33 на суму 17842715,40 грн. На виконання п. п. 5.2. та 5.3. Договору відповідач перерахував відповідачу платіжним дорученням від 27.10.2016 № 4479 суму в розмірі 17559050,10 грн. Враховуючи, що позивач прострочив виконання зобовязання за участю субєкта державного сектора економіки, відповідач звернувся до суду за стягненням штрафних санкцій. Рішенням господарського суду міста Києва від 21.11.2016 у справі № 910/17184/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2017, позов ДП «Авіакон» задоволено повністю, стягнуто з ТОВ «Кросс Авіа» пеню в розмірі 1422283,96 грн., та штраф в розмірі 526771,50 грн. Розглядаючи вищенаведену справу суди першої та апеляційної інстанції застосовуючи до відповідача штрафні санкції за несвоєчасну поставку продукції поза межами строку, встановленого п. 3.2. Договору. Окрім цього, відповідач зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами, 1-3,5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України. Отже виходячи з наведеного, відповідач вважає, що оспорюваний позивачем пункт договору, не суперечить діючому законодавству України, і як наслідок, не може бути визнаний недійсним, в звязку з чим просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

16.02.2017 позивачем подано уточнені позовні вимоги, відповідно до яких позивач просить суд:

1. Визнати недійсним п. 3.2 договору про постачання продукції від 07.06.2016 № 616/16 в частині строків поставки продукції протягом 45 календарних днів з моменту підписання договору, який не відповідає вимогам чинного законодавства.

2. Змінити п. 3.2 договору про постачання продукції від 07.06.2016 № 616/16 встановивши строк поставки всієї продукції 90 (девяносто) календарних днів з моменту підписання договору.

В судовому засіданні 16.02.2017 представниками позивача, подані уточнення, підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.02.2017 заперечував проти уточнення позовних вимог, зазначаючи, що дана заява не є уточненням вже заявлених позовних вимог, а є за своїм змістом новими позовними вимогами.

Розглянувши в сукупності з матеріалами справи подану позивачем заяву про уточнення позовних вимог суд приходить до висновку про відмову у її прийнятті.

Відповідно до приписів пункту 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України N 18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», зазначено, що відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із заначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а не дотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

При цьому, під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться подання іншого позову.

Враховуючи зазначене суд приходить до висновку що позивачем заявою «про уточнення позову» подано інший позов, оскільки в ньому заявлено дві позовні вимоги не майнового характеру, при тому, що в первісному позові йдеться мова лише про одну, а тому відмовляє у прийнятті зазначеної заяви «Про уточнення позовних вимог» до розгляду.

16.02.2017 представником відповідача надано заяву про долучення до матеріалів справи додаткових документів, зокрема копії рішення господарського суду міста Києва від 21.11.2016 по справі № 910/17184/16.

Поданий документ оглянуто в судовому засідання та долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні 16.02.2017 представники позивача надали пояснення в обґрунтування позовних вимог відповідно до яких зазначили, що при виконанні договірних зобовязань виникли обєктивні обставини (відмова контрагента від поставки зазначеної у договорі продукції до України, відсутність продукції на території України, виникнення складнощів з логістикою зазначеного товару, так як продукція виробляється в Російській Федерації і є товаром подвійного призначення, що унеможливлює його пряме постачання від РФ до України), які прямо і безпосередньо унеможливили своєчасну поставку продукції в строки, що були узгоджені сторонами в договорі поставки. Враховуючи дані обставини позивач зазначає, що закладений (визначений) у п. 3.2. договору строк поставки продукції в 45 календарних днів дуже стислий і не відповідає вимогам ч.4 ст. 267 Господарського кодексу України, де зазначено, що «у разі якщо сторонами передбачено поставку товарів окремими партіями, строком (періодом) поставки продукції виробничо-технічного призначення є, як правило квартал (90 днів). Позов підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні від 16.02.2017 проти задоволення позову заперечувала, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву від 27.01.2017 № 349.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив:

07 червня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «КРОСС АВІА» (позивач, постачальник) та Державним підприємством «Конотопський авіаремонтний завод «АВІАКОН» (відповідач, покупець) було укладено договір № 616-16.

Відповідно до п.1.1. договору постачальник зобовязується передати, а покупець прийняти й оплатити продукцію вказану у Додатку 1 до цього договору, надалі «продукція», на умовах, передбачених даним Договором.

Згідно з п. 3.1. договору сторони погодили, що поставка продукції здійснюється партіями на умовах DDP м. Конотоп, вул. Рябошапка, 25 відповідно до офіційних правил тлумачення торгівельних термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року, розмір кожної партії продукції визначається у відповідних Специфікаціях.

Пунком 3.2. Договору зазначено, що строки поставки всієї Продукції складають 45 (сорок пять) календарних днів з моменту підписання договору. Постачальник має право здійснити поставку продукції в інші строки винятково на підставі попередньої згоди Покупця в письмовій формі.

Відповідно до п. 4.1. загальна вартість договору на момент його укладення складає 686400,00 (шістсот вісімдесят шість тисяч чотириста доларів США 00 центів) з урахуванням ПДВ.

Пунктами 10.7 договору сторони узгодили, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення, зобовязань (у тому числі гарантійних) за даним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що пункт 3.2. договору суперечить ст. 267 Господарського кодексу України, відповідно до положень якої передбачено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством. У разі якщо сторонами передбачено поставку товарів окремими партіями, строком (періодом) поставки продукції виробничо-технічного призначення є, як правило квартал, а виробів народного споживання, як правило, - місяць. Окрім цього зазначає, що п. 3.2. спірного договору також не відповідає вимогам Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання» від 20.02.2003 № 549-IV та Постанові Кабінету Міністрів України від 28.01.2004 № 86 «Про затвердження Порядку здійснення державного контролю за міжнародними передачами товарів подвійного використання», Законам України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015 № 922 VIII зі змінами та доповненнями, «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони» від 12.05.2016 № 1356 VIII.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що під час укладення договору сторонами досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору, в тому числі і по п. 3.2. договору, про що свідчать підписи та печатки сторін на договорі. Окрім цього зазначає, що договір № 616-16 від 07 червня 2016 року є виконаний сторонами.

Дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті проаналізувавши в сукупності норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову враховуючи наступне.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 4 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

При укладенні Договору № 616-16 від 07.06.2016 позивач, не був обмежений у волевиявленні, мав право погоджувати на свій розсуд будь-які умови вищезгаданого договору.

Відповідно до ч.4 ст. 181 Господарського кодексу України передбачено, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази, будь-які документи, які б свідчили про існування на момент укладення Договору розбіжностей чи заперечень з боку позивача щодо умов договору, в тому числі і спірному п. 3.2. договору.

Підписання сторонами Договору № 616-16 від 07.06.2016 та скріплення його печатками свідчить про те що сторони вищезазначеного договору досягли згоди з усіх істотних умов договору і згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання.

Відповідно до ч. І ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 215 ( ч. 1 та ч. 3 ) Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Твердження позивача про те, що спірний пункт 3.2. Договору суперечить ст. 267 Господарського кодексу України, суд не може покласти в основу висновків у даному рішенні, оскільки наведена позивачем норма, якій на думку позивача суперечить п. 3.2. договору, носять рекомендаційний, більш "оптимальний" строк виконання зобовязань, а не обовязкову до виконання норму права. Так, зокрема, положеннями ст. 267 Господарського кодексу України передбачено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством. У разі якщо сторонами передбачено поставку товарів окремими партіями, строком (періодом) поставки продукції виробничо-технічного призначення є, як правило квартал, а виробів народного споживання, як правило, - місяць. Проте, сторонами в договорі було обумовлено термін в 45 днів.

Посилання відповідача на п. 4. ч.4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» де зазначено, що істотні умови про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобовязань сторонами в повному обсязі, крім випадків: продовження строку дії договору та виконання зобовязань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених обєктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі, також не може бути прийнята судом.

Проаналізувавши зазначену норму суд зазначає, що в даному положенні закону йдеться мова про можливість зміни умов укладеного договору, а не про визнання договору недійсним. В даному випадку позивачем повинен застосовуватися інший спосіб захисту відмінний від визнання частини договору недійсним.

Судом прийнято також до уваги, що відповідачем у відзиві на позовну заяву та в судових засіданнях під час розгляду справи зазнається, що на виконання умов укладеного договору, позивач здійснив поставку відповідачу продукції 12.10.2016, що підтверджується видатковою накладною № 33 на суму 17842715,40 грн. На виконання п. п. 5.2. та 5.3. Договору відповідач перерахував відповідачу платіжним дорученням від 27.10.2016 № 4479 суму в розмірі 17559050,10 грн.

Суд приходить до висновку, що зазначені обставини свідчать про вчинення сторонами дій, спрямованих на виконання його умов.

Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що враховуючи, що позивач прострочив виконання зобовязання за спірним договором, відповідач звернувся до суду за стягненням штрафних санкцій. Рішенням господарського суду міста Києва від 21.11.2016 у справі № 910/17184/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2017, позов ДП «Авіакон» задоволено повністю, стягнуто з ТОВ «Кросс Авіа» пеню в розмірі 1422283,96 грн., та штраф в розмірі 526771,50 грн.

Розглядаючи вищенаведену справу суди першої та апеляційної інстанції застосовуючи до відповідача штрафні санкції за несвоєчасну поставку продукції поза межами строку, встановленого п. 3.2. Договору, фактично визнали дану норму дійсною такою, що відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України», яке є в силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів («Брумареску проти Румунії», § 61)».

Згідно з частиною другою статті 43 Господарського процесуального кодексу України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З матеріалів справи вбачається, що сторонами в момент укладення договору (в т.ч. і по п. 3.2. Договору) було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи та печатки обох сторін на договорі.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами того, що Договір чи його частина суперечить приписам чинного законодавства України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання частини договору недійсним не підлягають задоволенню.

Судовий збір, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

Повне рішення складено 21.02.2017.

Суддя ОСОБА_4